# חרט כתיבה

חרטים שונים לכתיבה
כתב יתדות מבבל ( כ־500 לפני הספירה) המסביר איך להכין חוטים מצמר
**חרט לכתב יתדות (Stylus**) הוא כלי ששימש לכתיבה על-ידי נעיצת החרט בחומר רך, טין, שעוה, או מתכת רכה כנחושת, זהב וכסף. שיטת כתיבה זו נפוצה הייתה בלבנט (מסופוטמיה). הכתב הייחודי שנכתב בשיטה זו נקרא כתב יתדות. המונח **חרט** מופיע בתנ"ך כ-"חרט אנוש".

המונח סופר התייחס לפקיד רושם, שעסק בספירת מלאי או גביית מיסים. השימוש הראשוני בכתב יתדות היה כנראה בספירה, ולכן נקרא גם "חרט סופר".

## פילולוגיה וטרמינולוגיה מקצועית

אוצר המילים המסופוטמי הקשור לחרט ולפעולת הכתיבה משקף את העומק המקצועי של המקצוע. המונח השומרי "gi-dub-ba" (קנה הלוח) הוא הבסיס, אך קיימים מונחים נוספים המצביעים על סוגי חרטים וטכניקות:

* **gi-dù-a**: חרט איכותי במיוחד, ככל הנראה כזה שנבחר ועובד בקפידה.
* **santakkum**: המונח האכדי ליתד או למשולש, המדגיש את הצורה הגאומטרית של היחידה הבסיסית.
* **tikip santakkim**: "טביעת היתד", המונח המדויק לסימן כתוּב.
* **mihiṣtu**: "מכה" או "הטבעה", מונח המדגיש את הפעולה הפיזית של הכתיבה כסדרה של מכות מכוונות בטין.

השימוש במונח "קנה" נשמר גם כאשר החרטים היו עשויים מחומרים אחרים, בדומה לאופן שבו אנו משתמשים במילה "עט" ( pen מהמילה הלטינית penna שמשמעותה נוצה) גם עבור עטים מפלסטיק וממתכת. הדבר מעיד על השתרשות הטכנולוגיה הראשונית בתודעה התרבותית של מסופוטמיה.

## התפתחות החרט כאמצעי מתווך בין מחשבה לחומר

 ערך מורחב – **כתב יתדות**

המקור של כתב היתדות נעוץ בצורך מנהלי גובר במסופוטמיה של סוף האלף הרביעי לפנה"ס. בתחילה, הכתיבה בוצעה באמצעות חריצה (incising) של קווים מעוגלים וצורות גרפיות על גבי טין לח באמצעות חרט שקצהו מחודד טכניקה זו, המכונה "פרוטו-כתב", אפשרה לסופרים לצייר אובייקטים כגון ראשי בקר, כדים או אלומות חיטה אך היא סבלה ממגבלות טכניות משמעותיות: גרירת החרט בטין יצרה "שבבי" חומר לצדי הקווים והקשתה על שמירת המהירות והדיוק הנדרשים לניהול ארכיונים רחבי היקף. כאשר הומצא לראשונה כתב היתדות בשומר העתיקה, הסופרים חרטו סימנים על הטין הלח באמצעות כלי מחודד בעל קצה זוויתי. זה הוא המרכיב הבסיסי של כתב היתדות: ה"טריז" (stylus). טריזים הם טביעות זעירות בעלות צורה פירמידלית. תומאס הייד, אחד החוקרים המערביים הראשונים שסיפק תיאור של כתב יתדות, תיאר אותם בשנת 1700 כ-"ductuli pyramidales seu cuneiformes". לכן ניתן לפשט את הטריז כמרובע ואת קצה הכתיבה של העט כחרוט פוליאדרלי.

### טכניקת הטבעה

במהלך המעבר מתקופת אורוק IV לתקופת אורוק III (שושלת שומרית בערך 3200-3000 לפנה"ס), חלה תפנית טכנולוגית מכרעת. הסופרים גילו כי הטבעה (impressing) של קצה החרט בטין, במקום גרירתו, מייצרת סימנים נקיים, מהירים וקלים יותר לזיהוי. שינוי זה הוביל ליצירת ה"יתד" (wedge) – היחידה הבסיסית של הכתב. החרט המחודד הוחלף בחרט בעל חתך זוויתי, בדרך כלל משולש או מרובע, שאפשר יצירת צורות גאומטריות מופשטות שהחליפו את הציורים הנטורליסטיים. תהליך זה לא היה רק שינוי בטכניקת הכתיבה, אלא רפורמה קוגניטיבית שבה הסימן הגרפי הפך לייצוג מופשט של צליל ומושג, שאפשר את התפתחות הכתב הלוגו-סילאבי המלא.

הטבלה הבאה מציגה את השינויים הטכנולוגיים המרכזיים במעבר מהפרוטו-כתב לכתב היתדות הקלאסי:

| תקופה | סוג החרט | טכניקת כתיבה | סגנון הסימנים |
| --- | --- | --- | --- |
| אורוק IV (סוף האלף ה-4 לפנה"ס)\* | מחודד (pointed) | חריצה / רישום | פיקטוגרפי, קווים מעוגלים |
| אורוק III (ראשית האלף ה-3 לפנה"ס) | זוויתי / קטום | הטבעה (impressing) | ראשית האבסטרקציה, קווים ישרים |
| שומרית קלאסית (האלף ה-3 לפנה"ס) | משולש (triangular) | הטבעה רב-כיוונית | יתדות מובהקות, סיבוב הסימנים |
| אשורית ובבלית (האלף ה-1 לפנה"ס) | מלבני/טרפזי | הטבעה מהירה | סטנדרטיזציה גבוהה, יתדות דקות |

\*העיר אורוק, בדרום מסופוטמיה (נמצא בעיראק) עיר שומרית גדולה שנחשבה לעיר ממלכה ראשונה.(כ-4000 לפני הספירה)

צרור של קנה ענק. על ידי חיתוך הקצה בזווית התקבל חרט לשימוש בטין רך
## עט הקנה

השם מסגיר את מקור הכלי. מיני קנים שונים היו בשפע במסופוטמיה ובסוריה העתיקה, ואחד מהם, *Arundo donax* (קנה ענק), הכיל את המאפיינים האופטימאליים לשימוש ככלי כתיבה. כשהוא מפוצל בצורה מתאימה, הוא מספק חרט מושלם הודות לזמינותו הקלה, לגבעול המוצק שלו ולקליפתו המבריקה והאטומה למים. חרטי הקנים משאירים אחריהם דפוס אופייני: הצד הימני של הטריז חלק ומעוקל מעט, בעוד שהצד השמאלי שטוח ובדרך כלל מציג טביעות סיביות. הקליפה החיצונית המבריקה של הקנה מונעת מהחרט להידבק לחימר בזמן השימוש, וזו כנראה הסיבה לכך שהחלק המעוקל של החרט שימש באופן קבוע כדי להטביע את הצד הימני הרחב יותר של הטריז .

## חרט מעצם ועץ

### חרטי עצם (Bone Styli)

אלו הממצאים הארכאולוגיים הוודאיים ביותר של חרטי כתיבה ששרדו:

**הממצא מתל א-דר (Tell ed-Dēr):** תריסר חרטי עצם קצרים (3 עד 5 ס"מ) שנמצאו בעיר הבבלית העתיקה סיפר-אמננום. הם מאופיינים בקצוות משופעים (bevelled) המאפשרים יצירת יתדות מדויקות.

חרטים מתכת ( ברזל (1.4), ברונזה (3) ועצם (2))
**חרט מקרן אייל:** שחזורים של חרטים העשויים מקרן אייל הכרמל (*Cervus capreolus*) הוכחו כיעילים מאוד וקיימים צילומים שלהם במחקרים מאוניברסיטת וירצבורג..

## ייצור חרט מתכת והשימוש בו

**חומרי החרט:** בעוד שקנה הסוף (*Arundo donax*) היה החומר הנפוץ ביותר, נמצאו ראיות ארכאולוגיות לשימוש בחרטים עשויים **ברונזה ונחושתמבנה חרט המתכתי:** ממצאים מאתר קאיאליפינאר (Kayalıpınar) ( שמוחה החיתית שבמרכז אנטוליה) חושפים חרטי ברונזה בעלי קצה מחודד בצד אחד וקצה רחב בצורת **מרית** (spatula) בצד השני, ששימשה למחיקה והחלקת הטין. האפשרות לייצר חרט מנחושת או ברונזה ביציקה בתבנית, אפשר מגוון צורות לייעול החריטה תוך שימוש בשתי הקצות ובשיניים דמוית מגרפה, לטביעת סימנים במקביל וקבלת כל הצורות על-ידי הטיית החרט בזוויות שונות. יציקה של חרטים בכמויות גדולות אפשרה שימוש בחרט בתפוצה רחבה, והפצת שימוש בכתב היתדות. תיעוד לשימוש נפרץ נמצא בארכיונים של אוגרית, חתושה, נינווה, מארי וערי ממלכה בכל המזרח התיכון ופרס. שהכילו אלפי לוחות חרס כתובים בכתב היתדות לא רק כמסמכים מלכותיים, אלא גם חוזים, תעודות ועדויות .

חרטים מתכת ( ברונזה).
**אתגר ההידבקות:** חרטי מתכת נטו להידבק לטין או לשעווה יותר מחרטי קנה. כדי לפתור זאת, השתמשו הסופרים ב**חומרי סיכוך** (מונע הידבקות-release agents). קיימת עדות כתובה להשריית חרטים בתוך קסת שהכילה תערובת של דבש תמרים, שמן שומשום וחמאה מזוקקת (גּהי) ( חומרים הידרופובים)כדי למנוע הידבקות. **החרט המחורץ (Grooved Stylus):** בתיאורים איקונוגרפיים של סופרים המשתמשים בלוחות שעווה, מופיע לעיתים חרט עם חריץ לאורכו. חריץ זה שימש כ"מאגר" לחומר הסיכוך, שאפשר לו לזרום בהדרגה אל קצה החרט ולשמור על הטבעה נקייה בשעווה.

### החרט המטרולוגי: שימושים ייעודיים למידות ומספרים

סוגים של חרט **מטרולוגי**, שימשו להטבעה על כלי חרס או על לוח. סמלים לנפח כדים(1), לכתיבה בחריטה (2) חרט זעיר לכתב יתדות (3)
בתקופות המוקדמות של הכתב באורוק, היה קיים הבדל ברור בין החרט ששימש לסימנים המילוליים לבין זה ששימש למספרים. בעוד שהסימנים נחרצו בקצה מחודד, המספרים הופקו באמצעות חרטים בעלי קצה עגול או גלילי בקטרים משתנים. הטבעה אנכית יצרה עיגול, המייצג יחידות מסוימות, בעוד שהטבעה בזווית יצרה צורה של חצי סהר או חריץ מוארך. מערכת זו של "מספרים מודפסים" נגזרה ישירות מהשימוש הקדום באסימוני טין (tokens). הסופרים הראשונים פשוט הטביעו את האסימונים עצמם על פני השטח של הלוח, ובהמשך עברו לשימוש בחרטים ייעודיים שחיקו את צורת האסימונים. עם הזמן, המערכת המטרולוגית השתלבה במערכת כתב היתדות הכללית, והסופרים החלו להשתמש בחרט המשולש הסטנדרטי גם לייצוג מספרים, אם כי המושגים המטרולוגיים הבסיסיים נשמרו באוצר המילים המקצועי, (למשל בהטבעה על ידיות כדים לציון הנפח שלהם בתקופות מאוחרות יותר)

## הכנת הלוחות

חריטות שאינן כתב נעשו באמצעות עט חרט או באמצעות לוחות או חוטים; סופרים השתמשו במגוון של לוחות, מברשות וחוטים כדי לעצב ולהחליק את הלוחות. סימון שורות ומקטעים ישרים, טביעות בעלות צורה אליפטית, מלבנית, טרפזית או משולשת, הנמצאות לעיתים בכתבי היד, מקורן בכלים כאלה;

### הכנת הלוח לכתיבה

**חומר הגלם:** המצע המרכזי לכתיבה היה **טין לח ורך**.המקובל גם ליצור כלי חרס משובחים

**תהליך ההכנה:** בחפירות באתרים כמו תל חמאם אל-טורקמן, נמצאו עדויות ל"רובע סופרים" שכלל אגנים המחוברים למערכת מים ומשטחי לישה, ששימשו ככל הנראה לטיהור הטין והכנת גושי חומר נקיים עבור הסופרים. הלוחות למסמכים היו עבים יחסית לכלי חרס, ובארכיונים שנמצאו הם היו בגדלים סטנדרטים.

**ייבוש וצריפה:** מחקרים מדעיים על בתי מלאכה ללוחות בנינווה העלו כי סופרים אשורים לא תמיד צרפו את הלוחות באש, אלא לעיתים קרובות הותירו אותם **להתייבש באוויר** בלבד.

**מצעים נוספים:** לצד הטין, נעשה שימוש בלוחות עץ או שנהב מצופים בשעווה, ששימשו כ"מסך מגע" של העולם העתיק בשל היכולת למחוק ולכתוב עליהם שוב.

## אורך חרט ותפעולו

עובדה שגם החרט מתל א-דר וגם אלה מקייאליפינאר הם באורך של סנטימטרים ספורים בלבד, מראה שחרט יכול להיות מכשיר קצר מאוד. ממצא זה תואם היטב את הנחות על הטכניקה הביו-מכנית שבו ייתכן שהסופרים הקדומים כתבו, ומאושש על ידי תיאורי הכלים כפי שנמצאו בחותמות ובאסטלות נאו-אשוריות; ככל הנראה, גם על ידי המראה המיוחד של הפסוקים על חלק מהלוחות. מצד שני, ייתכן שהאורך הממוצע של החרט השתנה בזמנים ובמקומות שונים, יידוע על תוכניות לימודים וחניכות לסופרים, אך מעט מאוד על סוגיות הנוגעות לטכניקת כתיבה: מה הייתה תנוחת הסופרים כשהם עבדו? היכן הם הניחו לוחות גדולים בזמן הכתיבה? וכמה מהר הם יכלו לכתוב? אכן, מהירות כתיבה זכתה להערכה רבה במזרח הקרוב הקדום, לפחות אם נכליל את הפתגם השומרי לפיו "סופר שידו יכולה לעמוד בקצב הפה, הוא אכן סופר!" בעוד שצורות הסימנים התפתחו במידה ניכרת במהלך הזמן, הסדר שבו הסופרים הטביעו את הטריזים בתוך התצורות השונות האפשריות היה סטנדרטי מאוד, לפחות מאז התקופה הבבלית הקדומה. מחקרים אחרונים של ג'יי טיילור וא. ברמנטי מראים שבמסופוטמיה היה קיים סדר קבוע של קווי מתאר עבור רוב הסימנים מאותה תקופה ואילך, בעוד ששונות רבה יותר שררה בתקופת השושלת הקדומה, כאשר המערכת עדיין לא הייתה מבוססת במלואה.

## טכניקות לשימוש בחרט

המחקר המודרני, העושה שימוש במודלים תלת-ממדיים ובמדידות של הזוויות הפנימיות של היתדות, מוכיח כי סופרים בתקופות שונות ובאזורים שונים העדיפו זוויות פתיחה מובחנות לחרט שלהם. כבר בראשית המאה ה-20 נערכו ניסיונות למדוד את הזוויות הללו כדי לשחזר את האופן שבו נחתך החרט העתיק. הממצאים מראים כי החרט לא היה סתם מקל פשוט; הוא היה מכשיר מדויק שעיצובו השפיע ישירות על ה"פליאוגרפיה" של הטקסט. שינוי קטן בזווית החיתוך של החרט יכול היה להוביל למראה שונה לחלוטין של הכתובת, שמאפשר לחוקרים לזהות מסורות של בתי ספר לסופרים ואף לזהות מאפיינים ייחודים של סופרים ספציפיים חלק מהחרטים עוצבו עם קצה קטום בזווית ישרה, בעוד שאחרים נחתכו באלכסון. חיתוך האלכסון איפשר לסופר לייצר מגוון רחב יותר של יתדות (אנכיות, אופקיות ואלכסוניות) מבלי לשנות באופן קיצוני את תנוחת היד.] החרט השומרי המכונה "gi dub.ba" (באכדית: qan tuppi) היה הכלי הסטנדרטי, אך צורתו השתנתה בהתאם למדיום בין אם היה זה טין לח או לוח שעווה.

## ארגונומיה, אחיזה והכשרת הסופר

האופן שבו הסופר החזיק את החרט והניע את הלוח היה אמנות שנלמדה במשך שנים רבות ב"אדובה" (בית הספר לסופרים) תיאורים איקונוגרפיים, כגון ציור הקיר המפורסם מתיל-ברסיפ (Til Barsip) או הסטלה מתקופת אור 3, מראים את הסופר אוחז בחרט בחלקו התחתון, כאשר היד נמצאת בתנוחת חצי-סופינציה (half-supinate). הכתיבה לא הייתה פעולה סטטית; הסופר נדרש לסובב את לוח הטין בידו השנייה תוך כדי הכתיבה כדי ליצור יתדות בכיוונים שונים (אנכיות, אופקיות ואלכסוניות). המעבר בין יתד אנכית לאופקית דרש סיבוב של 90 מעלות של החרט או של הלוח. ה"ווינקהלאקן" (Winkelhaken), או היתד הפינתית, נוצרה לעיתים קרובות על ידי הטבעה אנכית של קצה החרט או שימוש בפינה האחורית שלו.

הכשרת הסופרים החלה כבר בגיל צעיר. התלמידים התנסו תחילה ביצירת יתדות בודדות על גבי לוחות טין קטנים ועד מהרה עברו להעתקת רשימות סימנים מורכבות.[2, 24] תוכנית הלימודים כללה שלבים מוגדרים:

1. **שלב א'**: לימוד יצירת יתדות בסיסיות (אנכיות, אופקיות).
2. **שלב ב'**: העתקת סימנים בודדים ורשימות אוצר מילים.
3. **שלב ג'**: כתיבת משפטים מנהליים ונוסחאות משפטיות.
4. **שלב ד'**: העתקת יצירות ספרותיות וטקסטים למדניים.

המאמץ הפיזי הכרוך בכתיבה לא היה מבוטל. ממצאים מאנתרופולוגיה פיזית של שלדי סופרים מראים לעיתים עקבות של דלקת פרקים (arthritis) במפרקי היד והאצבעות, עדות לעבודה האינטנסיבית והממושכת עם החרט והטין.

### תיאור סופרים בכתיבה

תיאורים של סופרים בעבודה, בעיקר מתבליטי נאו-אשוריים, מראים אותם עומדים תוך כדי רישום שלל. הם מחזיקים את החרט בין האגודל לכל שאר האצבעות מושטות, בעוד הלוח מונח שטוח על יד שמאל. אסטלה, אולי מתקופת אור השלישי, וציור הקיר האשורי הידוע מתיל ברסיפ,(אתר המכונה גם תל אחמר, בגדה המזרחית של נהר הפרט, ליד גבול טורקיה-סוריה) הם המקורות הידועים היחידים המציגים סופר בעת כתיבה על לוח חרס. בשני המקרים, הכותב מחזיק את החרט על ידי מגע בחלקו התחתון כאשר היד מאוזנת. המאפשרת ליד לעבור ביתר קלות מטביעה אופקית לאנכית ולהפך.

## העט של נאבו

החרט היה סמלו של נאבו, (אל הידע והכתיבה במסופוטמיה ושומר הסופרים.) ככזה אנו מוצאים אותו מיוצג באסטלות ותבליטים נאו-אשוריים, ובאינספור חותמות ממסופוטמיה וסוריה. ברוב הפעמים, החרט מתואר לבדו, בעוד שעטים מחורצים (ללוחות מצופים שעווה) מתוארים בדרך כלל כמוטות כפולים, עטים בצורת יתדות (ללוחות חרס) מופיעים כטרפזים מחודדים, או לעיתים רחוקות יותר כמשולשים, עם קצה ישר או משופע. בחותמות, לעומת זאת, החרט, ולעיתים קרובות מעוצב כהכלאה בין חרט לטריז, או אפילו כ"חצר טריז" *.*

שחזור של לוח שעוה וחרט. החרט שימש גם לציור ולמחיקה.
## כתיבה על שעווה

מיועד לספריות ולאוספים מלומדים, שנשמרים באולמות קרירים ונקים מאבק. כשליש מספריית אשורבניפל הכילה ככל הנראה ספרי קרטון מצופה. מקורות טקסטואליים מסוף האלף השלישי לפנה"ס ואילך מעידים על לוחות כתיבה, ותועדו ארכאולוגית לאלף השני והראשון לפנה"ס: דוגמאות ידועות מטרופת הספינה אולובורון, חסאסאר ( מלך פרס שכבש את נינוה) ונמרוד. הלוחות היו עשויים עץ או שנהב, שני עלים או יותר מחוברים יחד ליצירת ספר, נראה כי עטים בכתב יתדות ששימשו ללוחות מצופים שעווה היו טבולים בשומן מיוחד, ששימש כחומר שחרור כדי למנוע הידבקות של משחת השעווה לעט. במכתב למלך האשורי אשורי, חוקרים בבל מתייחסים ל"סירופ, גהי ושמן סחוט לקסת של עטיהם, כדי להשרות אותם לתוכו". יתר על כן, עטים הקשורים ללוחות כתיבה, כפי שמתוארים על חותמות ותבליטים, מציגים שינוים בהשוואה לאלו המשמשות ללוחות חרס: סופרים עם מחברות לוחות עץ דק מוצגים באופן קבוע כשהם אוחזים בחרט כשאצבעותיהם המורה והאמצעיות מושטות; יתר על כן, החרטים שלהם מכילים חריץ בצד אחד המטרה של החריץ לא הובהרה: ייתכן שמדובר במוטיב איקונוגרפי, המהווה ייצוג סמלי של דיפטיך סגור בפרופיל. או שתפקידו היה קשור לשימוש מזדמן.( בדומה לחריץ שבעט הדיו) כך שהחומר המסכך היה כבר בחרט.

## כתיבה על חומרים קשים

כתב יתדות תוכנן במקור עבור לוחות חרס, במהלך המאות הוא שימש גם על מתכת, אבן וחומרים קשים אחרים. במקרים אלה, היה צורך לגלף, לשרוט, לצבוע או להטביע עך יריעות מתכת בטכניקות אחרות מאלה המשמשות לחימר או שעווה. כתוצאה מכך, צורת הפליזים (הדוקרנים או הזוויות של החרט) הללו שונה באופן מהותי מזו של ה"קנוניים", אפילו במקרים בהם הסימנים שומרים על צורה תלת-ממדית. שלטי יתדות יכלו להיות צבועים בדיו, מגורדים או חתוכים על חומרים קשים. מגוון רחב של אסטרטגיות מיושמות כדי להעביר את הגאומטריה התלת-ממדית של הפליזים במסגרת דו-ממדית בעיקרה: בעוד שחלקם מבדילים את הקצוות הפנימיים, אחרים מעדיפים את החיצוניים, ואחרים עדיין בוחרים בעיבוד מסוגנן, עד לסגנון המשמש ברוב רישומי הקווים של זמננו המידה שבה נעשה שימוש בכתב יד מותאם, דמוי יתדות, המידה שבה נעשה שימוש בכתב יד מותאם, דמוי כתב יתדות, על לוחות עץ נותרה לא ודאית, במיוחד לאור העובדה שההבחנות הטרמינולוגיות בין סוגים שונים של לוחות כתיבה אינן ברורות לנו. לפיכך, לא מן הנמנע שמספר אזכורים ללוחות כתיבה מעץ מתייחסים למעשה ללוחות שעליהם הסימנים, בין אם בכתב יתדות ובין אם לאו, שנטבעו ישירות על עץ ולא הוטבעו על שכבת שעווה.

שימוש ב־RTI למחקר מאובנים. מימין המקור. השיטה מאפשרת הבחנה בפרטים שאינם נראים במקור.
## ניתוח ארכאולוגי וטכנולוגי מודרני

בעשורים האחרונים, המחקר של חרטי כתב היתדות עבר מהפכה בזכות טכנולוגיות חדשות המאפשרות לבחון את הלוחות בדיוק חסר תקדים. טכנולוגיית RTI (Reflectance Transformation Imaging) מאפשרת לחוקרים לבחון את הלוחות תחת זוויות תאורה משתנות ובכך לחשוף פרטים זעירים על אופן הטבעת החרט, הלחץ שהפעיל הסופר וסדר כתיבת היתדות בתוך הסימן. סריקות תלת-ממדיות מאפשרות למדוד את "טביעת האצבע" של החרט בדיוק של מיקרונים. מחקרים מטרולוגיים הראו כי ניתן לעיתים לזהות האם קבוצה של לוחות נכתבה באותו חרט אינדיבידואלי, כך שניתן לשחזר ארכיונים שנפוצו ברחבי העולם. אף על פי שמאות אלפי לוחות שרדו, רק חרטים בודדים נמצאו בחפירות ארכאולוגיות – עדות לכך שרובם היו עשויים מחומרי גלם מתכלים כגון סוף ועץ. המחקר הכימי של לוחות הטין (provenance analysis) משלים את התמונה בכך שהוא מזהה את מקור הטין, אך הבנת החרט נותרה המפתח להבנת ה"יד" של הסופר. החרט היה המרכיב הדינמי במשוואה, הכלי שבאמצעותו עוצבה המסורת האינטלקטואלית של המזרח הקדום.

## סיכום: השואה ביו סוגי החרט

| חומר | יתרונות | חסרונות | הקשר ארכאולוגי |
| --- | --- | --- | --- |
| קנה סוף (*Arundo donax*) | זמינות, אי-הידבקות לטין, קלות חיתוך | שחיקה מהירה, נטייה להישבר | מסופוטמיה (כל התקופות) |
| עצם | עמידות, חדות קבועה, יוקרה | דורש עיבוד מכני, יקר יותר | תל א-דר, אנטוליה |
| ברונזה/מתכת | אורך חיים אינסופי, רב-תכליתיות | כבד יותר, נדבק לטין ללא שימון | האימפריה החתית, לוחות שעווה |
| עץ (סיסו/אבוני) | שילוב של קלות ועמידות | דורש חיתוך מדויק | לוחות שעווה מלכותיים |

## קישורים חיצונים

 מדיה וקבצים בנושא **חרט כתיבה** בוויקישיתוף
## הערות שוליים