# הפלישה היפנית לטייוואן (1874)

הפלישה היפנית לטייוואן (1874)
Taiwan Expedition of 1874 (אנגלית)|  |
| התקיפה של סאקימון (石門進撃), 22 במאי 1874. |
|
תאריכים |
6 במאי 1874 – 3 בדצמבר 1874 (6 חודשים ו־29 ימים) |
|
קרב לפני |
תקרית מודאן |
|
מקום | Hengchun Peninsula  |
|

| הצדדים הלוחמים |
| --- |
|
יפן יפן |
עמי פאיוואן (טייוואן) טייוואן |
| מנהיגים |
|
סאיגוֹ ג'ודו סקומה סאמטה דאגלס ר. קאסל נוריושי אקמאצו  |
לא ידוע  |
| אבדות |
|
12 הרוגים 30 פצועים 561 נפטרו ממחלה |
89 הרוגים פצועים רבים |

 |
|   |

**משלחת העונשין היפנית לטאיוואן בשנת 1874**, המכונה גם כ**תקרית מודאן**, הייתה משלחת ענישה שיצאה על ידי היפנים לכאורה כנקמה על רצח 54 מלחים משבט ריוקיואן על ידי עמי פאיוואן ליד הקצה הדרום-מערבי של טאיוואן בדצמבר 1871. במאי 1874, תקפו הצבא הקיסרי היפני והצי הקיסרי היפני את העמים הטייוואניים הילידים בדרום טאיוואן ונסוגו בדצמבר לאחר ששושלת צ'ינג הסכימה לשלם פיצויים של 500,000 טאאל, כאשר יפן הודתה שלסין יש ריבונות על טאיוואן. מאוחר יותר טענו יפן כי ניסוחים מעורפלים בתנאים שהוסכמו מהווים אישור לוויתור הסיני על הריבונות על איי ריוקיו, מה שסלל את הדרך לשליטה יפנית בפועל על האי ב-1879.

## רקע

### תקרית מודאן

בדצמבר 1871, ספינה של אנשי ריוקיואן נטרפה בקצה הדרום-מזרחי של טאיוואן ו-54 מלחים נהרגו על ידי עמים ילידים טייוואניים. ארבע ספינות מחווה חזרו לאיי ריוקיו כאשר סטו ממסלולן ב-12 בדצמבר. שתי ספינות נדחקו לעבר טאיוואן. אחת מהן נחתה בחוף המערבי של טאיוואן וחזרה הביתה בעזרתם של פקידי ממשלת צ'ינג. השנייה התרסקה בחוף המזרחי של דרום טאיוואן ליד מפרץ פאדיודר. בספינה היו 69 נוסעים ו-66 מהם הצליחו להגיע לחוף. חמישים וארבעה מהם נהרגו על ידי אנשי פאיוואן ('אנ), בעוד ש-12 הנותרים חולצו על ידי סינים מהאן שהעבירו אותם למחוז טאיוואן (טאינאן של ימינו). לאחר מכן הם עשו את דרכם למחוז פוג'יין בסין היבשתית ומשם, ממשלת צ'ינג ארגנה תחבורה לשליחתם הביתה. הם עזבו ביולי 1872.

אירוע זה, המכונה תקרית מודאן, לא עורר מיד דאגה כלשהי ביפן. מספר פקידים ידעו על כך עד אמצע 1872, אך רק באפריל 1874 הדבר הפך לדאגה בינלאומית. מהמאה ה-17 עד המאה ה-19, ממשלת צ'ינג יישבה 401 תקריות של טביעת ספינות ריוקיואן הן בחופי סין היבשתית והן בטאיוואן. ממלכת ריוקיו לא ביקשה עזרה מפקידים יפניים בנוגע לטביעה. במקום זאת, שלח המלך, שו טאי, פרס לפקידים סינים בפוג'ואו על חזרתם של 12 הניצולים.

### דיפלומטיה

ב-30 באוגוסט 1872, סוקנורי קבאימה, גנרל בצבא הקיסרי היפני, קרא לממשלת יפן לפלוש לאזורים השבטיים של טאיוואן. בספטמבר, יפן הדיחה את מלך ריוקיו. ב-9 באוקטובר, קיבל קבאימה פקודה לערוך סקר בטאיוואן. בשנת 1873 נשלחה טנמומי סואג'ימה להודיע לחצר ממשלת צ'ינג שאם לא תרחיב את שלטונה לכל טאיוואן, תעניש רוצחים, תשלם פיצויים למשפחות הקורבנות ותסכים לדון בנושא, יפן תטפל בכך. יפן הצדיקה שליחת משלחת לטאיוואן באמצעות פרשנות לשונית של הביטוי huawai" zhimin" (מילולית: מחוץ לתחום הציוויליזציה) כמשמעותה שטאיוואן אינה חלק מסין. הדיפלומט הסיני לי הונג-ג'אנג דחה את הטענה כי לרצח ריוקיואנים היה קשר כלשהו ליפן לאחר שנודע לו על שאיפותיה של יפן. עם זאת, לאחר תקשורת בין צ'ינג ליאנגיהארה, פירשו היפנים את הסברם כמשמעותה שממשלת צ'ינג לא התנגדה לטענותיה של יפן לריבונות על איי ריוקיו, ויתרה על כל סמכות שיפוט על עמים ילידים טייוואניים, ואכן הסכימה למשלחת של יפן לטאיוואן. בעיני יפן ויועץ החוץ צ'ארלס לה ז'נדרה, הילידים היו "פראים" שלא היה להם מעמד ריבוני או בינלאומי, ולכן שטחם היה "terra nullius", חופשי להיתפס עבור יפן. ממשלת הצ'ינג טענה שכמו במדינות רבות אחרות, ניהול הממשלה אינו משתרע על כל חלקי המדינה, בדומה לשטחי האינדיאנים בארצות הברית או לשטחי האבוריג'ינים באוסטרליה ובניו זילנד, גישה שגם לה ז'נדרה נקט בה לפני העסקתו על ידי היפנים.

קבאימה הגיע לטמסוי ב-23 באוגוסט כשהוא מחופש לסוחר כדי לסקור את מזרח טאיוואן. ב-9 במרץ 1874, משלחת טאיוואן התכוננה למשימתה. שופט בית המשפט המחוזי של טאיוואן שמע על הפלישה היפנית הקרבה מעיתון בהונג קונג שציטט ידיעה יפנית ודיווח על כך לרשויות פוג'יאן. פקידי ממשלת צ'ינג הופתעו לחלוטין בשל היחסים הלבביים לכאורה עם יפן באותה תקופה. ב-17 במאי, סייגוג'ודו הוביל את הכוח העיקרי, שמנה 3,600 איש, על סיפון של ארבע ספינות מלחמה מנגסאקי בדרכן לטאינאן.

## המשלחת

 הריוג'ו הייתה ספינת הדגל של משלחת טאיוואן.
 הקרב בשער האבן, נגד הילידים, היה המפגש הרציני ביותר של המשלחת.
 המרקיז סייגו צוגומיצ'י פיקד על כוחות המשלחת היפניים כסגן הגנרל במשלחת טאיוואן.
ב-3 במאי 1874, מסר קוסיי פוקושימה פתק למושל פוג'יאן-ג'ג'יאנג, לי הניין, ובו הודיע כי הם פונים לשטח השבטי כדי להעניש את הפושעים.

ב-6 במאי הנחיתו היפנים כוח קטן של 100 איש, בפיקודו של הקפטן האמריקאי דאגלס ר. קאסל, כדי לבחור אתר מחנה מבוצר ליד הים. ב-7 במאי, נשלח מתרגם סיני, ג'אן הנשנג, לחוף כדי לכונן יחסי שלום עם שבטים שאינם שבטי המודאן והקוסקוס.

קצינים זרים אמריקאים ופוקושימה נחתו בצ'צ'נג ושינג'י. הם ניסו להשתמש במפרץ באקסיאן בצ'ינגגנגפו כבסיס שלהם, אך גשם כבד הציף את האתר מספר ימים לאחר מכן, ולכן היפנים עברו לקצה הדרומי של מפרץ לנגצ'יאו ב-11 במאי. סיירים יפנים נתקלו בהתקפות מצד הטייוואנים הילידים. ב-15 במאי, קאסל שימש כמתווך עם הצ'יף איסה, ראש שישה עשר השבטים הדרומיים של האי.

ב-17 במאי, קבוצה של 100 איש נכנסה לפנים טאיוואן כדי לחפש מקום מחנה נוסף. למרות היותה בשטח ידידותי, חלק מהקבוצה הותקפה במארב. בהתכתשות שהתפתחה נפצע חייל יפני בצוואר וסמל מסאטסומה נהרג. הקבוצה היפנית הקטנה נסוגה חזרה לכוח העיקרי, ועם שובה גילתה שהסמל נערף על ידי הטייוואנים הילידים, ושראשו נלקח כגביע.

ב-18 במאי עגנה הספינה היפנית ניסין בפיקודו של אקאמאצו נוריושי במפרץ קוואליאנג והשיקה סירה קטנה לביצוע סקרים. טייוואנים ילידים מהכפר קואלוט ירו על הסירה באמצעות רובים. למרות שלא נפגע, אקאמאטסו זעם על התקרית ותכנן מיד לתקוף לא רק את קואלוט, אלא גם את הכפר הסמוך לינגלואן. תוכניות אלו נדחו ובסופו של דבר בוטלו.

ב-21 במאי נשלחה יחידה של 12 גברים לחקור את האזור בו נהרג סמל סאטסומה. במהלך חקירה זו, הכוח ספג מארב נוסף על ידי קבוצה של 50 ילידים, ובחילופי האש נפצעו קשה שני יפנים ותוקף אחד נהרג.

סאיגוֹ ('אנ) הגיע עם חיילים נוספים ב-22 במאי. קולונל סאקומה סמטה , כשהוא מפקד על כוח של 150 איש, נתקף במארב של 70 לוחמי מודאן, ובכך החל קרב שער האבן. העם הטייוואני הילידי כבר היה בעמדות מארב שנבחרו מראש מאחורי אבנים, בעוד שהיפנים נאלצו להסתפק במחסה שיכלו למצוא מסלעים שהיו בנהר שעומק המותניים, והיו מסוגלים להשתמש רק ב-30 חיילים בו זמנית עקב תנאי השטח. בתחילת הקרב הורה סקומה על נסיגה, אך חייליו, שהמשיכו להילחם, התעלמו ממנו לחלוטין. הקרבות נמשכו קצת יותר משעה, עד שסקומה הורה ל-20 רובאים לטפס על צוק משמאלו ולירות על הילידים מלמעלה בעוד הגברים בנהר המשיכו להילחם. כשראו את 20 הרובאים על ראש הצוק, נסוגו הילידים. שבט המודאן איבדו 16 איש, כולל מנהיגם, אגולו, ובנו, ועוד רבים נפצעו. היפנים ספגו שבעה נפגעים, כולל קצין אחד ו-30 פצועים.

הצבא היפני התפצל לשלושה כוחות ופנה לכיוונים שונים, לדרום, לצפון ולמרכז האי. צבא הדרך הדרומית ספג מארב של שבט הקוסקוס ואיבד שלושה חיילים. מתקפת נגד הביסה את לוחמי קוסקוס והיפנים שרפו את כפריהם. הנתיב המרכזי הותקף על ידי מודאן ושניים או שלושה חיילים נפצעו. היפנים שרפו גם את כפריהם. הנתיב הצפוני תקף את הכפר נונאי. ב-3 ביוני הם שרפו את כל הכפרים שנכבשו. ב-1 ביולי, המנהיג החדש של שבט המודאן וראש שבט הקוסקוס הודו בתבוסה והבטיחו שלא לפגוע בניצולים שנטרפו בספינה. הילידים שנכנעו קיבלו דגלים יפניים כדי להניף מעל כפריהם. הם נתפסו כסמל לשלום עם יפן ולהגנה מפני שבטים יריבים על ידי העמים הילידים. עבור היפנים, זה היה סמל לסמכות שיפוט על הטייוואני הילידי. כוחות סיניים הגיעו ב-17 ביוני ודוח של נציב ממשל פוג'יאן דיווח כי כל 56 נציגי השבטים מלבד מודאן, ג'ונגשה ולינאי, שלא נכחו עקב בריחתם מפני היפנים, התלוננו על בריונות יפנית כלפי שבטיהם.

נציג סיני, פאן ווי, נפגש עם סאיגו ארבע פעמים בין ה-22 ל-26 ביוני, אך דבר לא יצא מכך. היפנים התיישבו והקימו מחנות גדולים ללא כוונה לסגת, אך ביולי פרצה התפרצות של מלריה. שני היועצים הזרים האמריקאים נדבקו במחלה, ובעוד שוואסון שרד, קאסל מת מהמלריה בה נדבק במשלחת באביב של השנה שלאחר מכן, 1875. באוגוסט ובספטמבר חלו 600 חיילים. מספר ההרוגים עלה ל-561. טושימיצ'י אוקובו הגיע לבייג'ינג ב-10 בספטמבר והוא קיים שבעה מפגשי משא ומתן על פני חודש. מעצמות המערב לחצו על סין לא לגרום לשפיכות דמים עם יפן, שכן הדבר ישפיע לרעה על הסחר החופי. הסכם פקינג שנוצר נחתם ב-30 באוקטובר. יפן זכתה להכרה בממלכת ריוקיו כממלכה בשליטה שלה ולתשלום פיצויים בסך 500,000 טאאל. הכוחות היפניים נסוגו מטאיוואן ב-3 בדצמבר.

 סר הארי פארקס
## מורשת

יפן החלה במשך זמן מה לטעון לריבונות על ממלכת ריוקיו, אשר סין הייתה שלטונה המסורתית, אם כי היא הייתה גם פיאודטורית של תחום סצומה, שכבר לא היה קיים מאז המאה ה-17. המשלחת הוכיחה שסין לא שלטה בפועל בטאיוואן, קל וחומר באיי ריוקיו.

ההסדר בשנת 1874, בתיווך הבריטים, כלל אזכור להכרה הסינית בכך שהמשלחת היפנית "מגינה על אזרחים", אזכור שיפן הצביעה עליו מאוחר יותר כוויתור סיני על זכויותיה על ריוקיו. בשנת 1879 העבירה יפן את הסכסוך לבוררות בריטית, והבריטים אישרו את הריבונות היפנית על הריוקיו, תוצאה שלא הוכרה על ידי סין.

המשלחת שימשה גם כחזרה לשאיפות האימפריאליות היפניות העתידיות. טאיוואן כבר נחשבה למושבה יפנית פוטנציאלית בחוגים מסוימים ביפן.

באופן כללי יותר, הפלישה היפנית לטאיוואן ב-1874 והתגובה הסינית החלשה היו גילוי בוטה של חולשתה הסינית והזמנה לפלישה זרה נוספת בטאיוואן. בפרט, הצלחת הפלישה היפנית הייתה בין הגורמים שהשפיעו על ההחלטה הצרפתית לפלוש לטאיוואן באוקטובר 1884, במהלך מלחמת סין-צרפת. הנציב הקיסרי הסיני שן באוז'ן בנה את שביל בטונגגואן בשנת 1875 על פני פנים האי המחוספס כדי לעודד התיישבות של בני ההאן בהרים ולשעבד טוב יותר את האוכלוסייה הילידית כדי לחזק את השליטה הסינית על טאיוואן.

## ביבליוגרפיה

* Barclay, Paul D. (2018), *Outcasts of Empire: Japan's Rule on Taiwan's "Savage Border," 1874-1945*, University of California Press
* Chiu, Hungdah (1979). *China and the Taiwan Issue*. London: Praeger. ISBN 0-03-048911-3.
* Davidson, James W. (1903). *The Island of Formosa, Past and Present : history, people, resources, and commercial prospects : tea, camphor, sugar, gold, coal, sulphur, economical plants, and other productions*. London and New York: Macmillan. OCLC 1887893. OL 6931635M.
* House, Edward H. (במאי 2018). *The Japanese Expedition to Formosa*. Forgotten Books. ISBN 9780282270940. `{{cite book}}`:  (עזרה)
* Kerr, George (2000). *Okinawa: The History of an Island People*. Afterword by Mitsugu Sakihara (revised ed.). Tokyo: Tuttle Publishing. ISBN 9780804820875.
* Leung, Edwin Pak-Wah (1983), "The Quasi-War in East Asia: Japan's Expedition to Taiwan and the Ryūkyū Controversy", *Modern Asian Studies*, **17** (2): 257–281, doi:10.1017/s0026749x00015638.
* Paine, S.C.M (2002). *The Sino-Japanese War of 1894–1895: Perceptions, Power, and Primacy*. London: Cambridge University Press. ISBN 0-521-81714-5.
* Ravina, Mark (2003). *The Last Samurai: The Life and Battles of Saigo Takamori*. Wiley. ISBN 0-471-08970-2.
* Roger D., Cunningham (2004). *A Conspicuous Ornament: The Short, Eventful Life of Lt. Cdr. Douglas R. Cassel, U.S.N*. Journal of America's Military Past.
* Smits, Gregory (1999). *Visions of Ryūkyū: Identity and Ideology in Early-Modern Thought and Politics*. Honolulu: University of Hawai'i Press.
* Wong, Tin (2022), *Approaching Sovereignty over the Diaoyu Islands*, Springer
* Ye, Ruiping (2019), *The Colonisation and Settlement of Taiwan*, Routledge

## לקריאה נוספת

* House, Edward H. (1875). *The Japanese Expedition to Formosa*. Tokio. OCLC 602178265. OL 6954039M.
* Eskildsen, Robert (2002). "Of Civilization and Savages: The Mimetic Imperialism of Japan's 1874 Expedition to Taiwan". *The American Historical Review*. **107** (2): 388–418. doi:10.1086/532291.
* Kodet, Roman. 2025. "The Japanese Invasion of Formosa, 1874, in the Context of the International Relations in the Far East". *The International History Review*.

## קישורים חיצוניים

 מדיה וקבצים בנושא **הפלישה היפנית לטייוואן** בוויקישיתוף
## הערות שוליים