# יאשה חפץ

יאשה חפץ|  |
| יאשה חפץ, 1920 |
|
לידה |
20 בינואר 1901 (יוליאני) וילנה, האימפריה הרוסית  |
|
פטירה |
10 בדצמבר 1987 (בגיל 86) לוס אנג'לס, ארצות הברית  |
|
מדינה |
ארצות הברית, האימפריה הרוסית  |
|
מוקד פעילות |
ארצות הברית, האימפריה הרוסית  |
|
השכלה |
הקונסרבטריון של סנקט פטרבורג  |
|
תקופת פעילות |
מ-1911  |
|
סוגה |
מוזיקה קלאסית  |
|
שפה מועדפת |
רוסית, אנגלית  |
|
כלי נגינה |
כינור  |
|
חברת תקליטים | ויקטור טוקינג משין, RCA רקורדס  |
|
בת זוג | Florence Vidor (1925 – 4 בינואר 1947 (כ־22 שנים))  |
|
פרסים והוקרה | * פרס גראמי למפעל חיים (1989)
* קצין בלגיון הכבוד (1939)
* כוכב בשדרת הכוכבים בהוליווד
 |
|
חתימה |   |
| **פרופיל ב-IMDb** |
| www.jaschaheifetz.com |
|   |

יאשה חפץ בקונצרט בבאר שבע, 1953
**יאשה חפץ** (שמו המלא: **יוסף רובימוביץ' חפץ**, ברוסית: **Иосиф Рувимович Хейфец**, באנגלית: **Jascha Heifetz**;‏ 2 בפברואר 1901 – 10 בדצמבר 1987) היה כנר יהודי-רוסי-אמריקאי, מגדולי הכנרים במאה העשרים ומן המפורסמים שבהם.

## ביוגרפיה

יאשה חפץ נולד למשפחה יהודית בעיר וילנה שבצפון-מערב רוסיה (ליטא); ישנם חילוקי דעות באשר לשנת הולדתו – יש הקובעים אותה שנה או שנתיים מוקדם יותר (1900 או 1899). אביו, ראובן, היה מנצח התזמורת הסימפונית של וילנה, סבו ניסן היה מורה ידוע למוזיקה בוורשה. בעקבותיהם החל חפץ לנגן בכינור בגיל שלוש. בגיל חמש החל ללמוד בבית הספר למוזיקה בווילנה וחצי שנה מאוחר יותר הופיע בקונצרט הראשון שלו בווילנה. הוא היה ילד פלא, בגיל שבע, הופיע בנגינת הקונצ'רטו לכינור של פליקס מנדלסון. בשנת 1910 או מוקדם יותר (לפי "דער מאמענט") החל ללמוד בקונסרבטוריון של סנקט פטרבורג אצל ליאופולד אאואר. מגיל עשר הופיע בקונצרטים רבים במוסקבה, אודסה, ורשה, לודז', לונדון, פריס, ברלין, ווינה (פרטים על ילדותו והופעותיו פורסמו בעיתון "דער מאמענט" מיום 18.10.1911 עמוד 3). בגיל 12 ניגן בגרמניה ובסקנדינביה, ופגש לראשונה את פריץ קרייזלר בבית פרטי בברלין (אז אמר קרייזלר, אחרי שליווה את חפץ בן ה-12 בביצוע הקונצ'רטו של מנדלסון, "עכשיו כולנו יכולים לשבור את הכינורות שלנו על ברכינו"). בעקבות הצטיינותו, הספיק חפץ לבקר בחלק גדול מארצות אירופה עוד בטרם מלאו לו עשרים.

ב-27 באוקטובר 1917 ניגן חפץ לראשונה בארצות הברית; רסיטל זה בקרנגי הול היה לאגדה. הכנר מישה אלמן התלונן, "פיו, כמה חם כאן", ועל כך השיב לו ליאופולד גודובסקי, שישב לצדו, בשלוות נפש, "לא לפסנתרנים".

חפץ נשאר בארצות הברית והיה לאזרח אמריקני בשנת 1925. כשאמר להארפו מרקס (שהיה מעריץ גדול שלו), שהוא משתכר למחייתו כמוזיקאי מאז גיל שבע, ענה לו הארפו: "ולפני כן, אני מבין, היית סתם בטלן".

את ההקלטה המסחרית הראשונה שלו עשה חפץ ב-7 בנובמבר 1917 בחברת ויקטור טוקינג משין; כל משך הקריירה שלו כמבצע המשיך להקליט, תמיד לחברת RCA ויקטור.

חפץ הזמין מספר רב של יצירות, שהידועה ביניהן היא אולי הקונצ'רטו לכינור של סר ויליאם וולטון. הוא גם עיבד יצירות רבות, כמו "הורה סטאקאטו" של גריגורש דיניקו, צועני רומני, שעליו אמר חפץ, על פי השמועה, שהוא הכנר הגדול ביותר ששמע מימיו. חפץ היה גם פסנתרן מוכשר, ואפילו ניגן ג'אז לפני חיילים במחנות של בעלות הברית באירופה במלחמת העולם השנייה.

בשנת 1939 הופיע חפץ בסרט "תנו להם מוזיקה" בו הוא מופיע בתור עצמו, ככנר מפורסם המונע סגירת בית ספר למוזיקה לילדי עניים. בסרט, חפץ מופיע בעיקר בפרקי נגינה. הסרט זכה להצלחה רבה.

ברשותו של חפץ היו הן סטרדיוואריוס והן גוארנרי דל ג'זו "אקס דוד" משנת 1740, שהעדיף לנגן בו והמשיך להחזיק בו עד מותו. הגוארנרי מוצג כיום במוזיאון לגיון הכבוד בסן פרנסיסקו, לפי צוואתו של חפץ. הצוואה מתירה להוציא את הכינור ולנגן בו "בהזדמנויות מיוחדות", בידי כנרים הראויים לכבוד.

בשנת 1972 הפסיק להופיע בקונצרטים ולהקליט, אם כי כישרונו כמבצע נותר כשהיה בעיני הקהל, לאחר יותר מיובל שנים. בשנים הבאות לימד באוניברסיטת דרום קליפורניה עם חברו גרגור פיאטיגורסקי. הוא נפטר בלוס אנג'לס מדום לב.

נכדו דני חפץ הוא מוזיקאי אמריקאי שהיה המתופף של להקת "מיסטר באנגל".

## סגנון

לחפץ הייתה טכניקה ללא דופי וויבראטו אצבעות מהיר. הטכניקה הכמעט-מושלמת שלו והתנהגותו השמרנית על הבמה עוררו מדי פעם טענות שנגינתו מכנית מדי, אפילו קרה. אף על פי כן, רוב המבקרים תמימי דעים שהוא החדיר בנגינתו רגש ויראת כבוד לציפיות המלחין.

חפץ נהנה לנגן מוזיקה קאמרית ועשה זאת לעיתים קרובות. מבקרים שונים גורסים, שעל פי קנה המידה הביצועי של נגינתו כסולן, הצלחתו בהרכבים קאמריים הייתה מוגבלת משהו, כיוון שאישיותו האמנותית נטתה להאפיל על עמיתיו לנגינה. בין ביצועיו הקאמריים היו ההקלטות משנת 1940 של שלישיות מאת בטהובן, שוברט וברהמס עם הצ'לן עמנואל פויירמן והפסנתרן ארתור רובינשטיין, כמו גם הקלטה משותפת מאוחרת יותר עם רובינשטיין ועם הצ'לן גרגור פיאטיגורסקי, עמם הקליט שלישיות של ראוול, צ'ייקובסקי ומנדלסון.

## הופעותיו בישראל

חפץ ביקר בארץ ישראל לראשונה באפריל 1926 ובביקור זה תרם כסף לבניית אולם קונצרטים שיישא את שמו. "אולם ישה חפץ" בתל אביב הפך לימים ל"קולנוע מתמיד".
ב-1933 בא לביקורו השני בארץ ישראל, והופיע בבימה מאולתרת בקיבוץ עין חרוד לפני בני הקיבוצים מכל האזור.

במאי 1950 הגיע לביקורו השלישי לכבוד מלאת שנתיים למדינה הצעירה. בביקור זה ניגן עם התזמורת הפילהרמונית הישראלית את הקונצ'רטו לכינור של יוהנס ברהמס בניצוחו של ליאונרד ברנשטיין. זו הייתה הפעם היחידה בה הופיעו שניהם בצוותא.

בביקורו הרביעי בישראל, בשנת 1953, כלל חפץ ברסיטלים שלו את הסונאטה לכינור מאת ריכרד שטראוס, "ליד הבאר העזובה". שטראוס היה מלחין גרמני שתמך במשטר הנאצי בשנתיים הראשונות לקיומו. באותו זמן ראו רבים בשטראוס מלחין נאצי, ויצירותיו היו אסורות, באופן לא רשמי, להשמעה בישראל, יחד עם אלה של ריכרד וגנר. אם כי עברו אז פחות מעשר שנים מאז השואה ועל אף פנייה של הרגע האחרון מצד שר החינוך הישראלי, חפץ טען כי "המוזיקה עומדת מעל גורמים אלה... לא אשנה את התוכנית שלי. יש לי זכות לקבוע את הרפרטואר שלי." במשך מסע הופעותיו התקבלה הסונאטה של שטראוס בדממת מוות.
ב-16 באפריל 1953 נערך באולם "אדיסון" בירושלים קונצרט עם חפץ. אחרי הרסיטל הותקף חפץ ליד מלון המלך דוד שבו שהה, על ידי אדם שחבט בזרועו הימנית במוט ברזל. כשהתוקף החל לברוח, הזעיק חפץ את מלוויו, שהיו חמושים, "תירו באיש הזה, הוא ניסה להרוג אותי". התוקף נמלט ומעולם לא נמצא. התקרית הגיעה לכותרות העיתונים וחפץ הכריז שהוא לא יפסיק לנגן את שטראוס.
למחרת נפגש עם ראש ממשלת ישראל, דוד בן-גוריון, שיעץ לו להמשיך בהופעותיו בישראל כמתוכנן, כולל הסונאטה, והורה לספק לו אבטחה. אולם חפץ אמר לו שאינו רוצה לסכן את חייו בשביל קונצרט.
איומים המשיכו להגיע, והוא השמיט את שטראוס מן הרסיטל הבא ללא הסבר. הקונצרט הבא שלו בוטל לאחר שזרועו הימנית החלה לכאוב. הוא עזב את ישראל ולא חזר אליה עד 1970.

במאי 1970 בא חפץ לישראל בפעם האחרונה, ביחד עם הצ'לן גרגור פיאטיגורסקי. הם הופיעו במשותף עם התזמורת הפילהרמונית הישראלית בביצוע הקונצ'רטו הכפול של ברהמס, ללא ניצוח.

## לקריאה נוספת

* נתן דונביץ', **וירטואוזים: גדולי הכנרים מפגניני עד מידורי**; עריכה: נח איתן, אור יהודה: זמורה ביתן, תשס"ד 2003

## קישורים חיצוניים

 מדיה וקבצים בנושא **יאשה חפץ** בוויקישיתוף

* אתר האינטרנט הרשמי של יאשה חפץ (באנגלית)

* יאשה חפץ, ברשת החברתית פייסבוק
* יאשה חפץ, סרטונים בערוץ היוטיוב
* יאשה חפץ, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית)
* יאשה חפץ, באתר אפל מיוזיק (באנגלית)
* יאשה חפץ, באתר ספוטיפיי
* יאשה חפץ, באתר AllMusic (באנגלית)
* יאשה חפץ, באתר MusicBrainz (באנגלית)
* יאשה חפץ, באתר דיזר
* יאשה חפץ, באתר Discogs (באנגלית)
* מנשה רבינא, "ישה חפץ ניגן "יצירה" מאת ר. שטראוס", דבר, 14 באפריל 1953
* ר. כהן, כנר על עלית הגג, מעריב, 19 בדצמבר 1969
* זאב רב-נוף, שובו של גאון, דבר, 1 במאי 1970, המשך
* נח זבולוני, יום הולדת 80 ליאשה חפץ, דבר, 17 בפברואר 1981
* יאשה חפץ מת בן 86; יצחק פרלמן: "הוא היה הטוב ביותר, תמצית הנגינה המושלמת בכינור", "מעריב", 13 בדצמבר 1987
* חנה ידור, הכנר ששמו היה למושג החל הקריירה שלו בגיל 3, "מעריב", 13 בדצמבר 1987
* יאשה חפץ, באתר "Find a Grave" (באנגלית)
* יאשה חפץ, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית)
* ישה חפץ (1901-1987), דף שער בספרייה הלאומית

* Harold Schonberg, Heifetz Is Dead at 86; A Virtuoso Since Childhood, *הניו יורק טיימס*, December 12, 1987

## הערות שוליים