Rikunarita-ORG/Wikinium huggingface dataset:
# Läntinen Xia

|
Kiinan historia |
| --- |
| **MUINAINEN** |
| **Kolme hallitsijaa ja viisi keisaria** |
| **Xia-dynastia** 2070–1600 eaa. |
| **Shang-dynastia** 1600–1046 eaa. |
| **Zhou-dynastia** 1122–256 eaa. |
|   **Läntinen Zhou-dynastia** |
|   **Itäinen Zhou-dynastia** |
|     Kevättä ja syksyä |
|     Taistelevat läänitysvaltiot |
| **SUURVALTA** |
| **Qin-dynastia** 221 eaa.–206 eaa. |
| **Han-dynastia** 206 eaa.–220 jaa. |
|   **Läntinen Han-dynastia** |
|   **Xin-dynastia** |
|   **Itäinen Han-dynastia** |
| **Kolme kuningaskuntaa** 220–280 jaa. |
|   **Wei, Shu Han & Wu** |
| **Jin-dynastia** 265–420 jaa. |
|   **Läntinen Jin** |
|   **Itäinen Jin** | **16 kuningaskuntaa** 304–439 jaa. |
| **Eteläinen ja pohjoinen dynastia** 420–589 jaa. |
| **Sui-dynastia** 581–619 jaa. |
| **Tang-dynastia** 618–907 jaa. |
| **5 dynastiaa & 10 kuningaskuntaa** 907–960 jaa. | **Liao-dynastia** 907–1125 jaa. |
|  |  |
| **Song-dynastia** 960–1279 jaa. |  |
|   **Pohjoinen Song** |  | **L. Xia-dyn.** |
|   **Eteläinen Song** | **Jin-dynastia** |  |
| **Yuan-dynastia** 1271–1368 jaa. |
| **Ming-dynastia** 1368–1644 jaa. |
| **Qing-dynastia** 1644–1911 jaa. |
| **NYKYAIKA** |
| **Kiinan tasavalta** 1911–1949 |
| **Kiinan kansantasavalta** 1949–nyt | **Kiinan tasavalta** (Taiwanissa) |
|  Kiina historian aikajana Kiinan dynastiat Kiinan sotilashistoria Kiinan taidehistoria Kiinan tekniikan ja tieteen historia Kiinan koulutuksen historia  |
| malline: * näytä
* keskustele
* muokkaa
 |

**Läntinen Xia** (kiin.: 西夏; pinyin: *Xī Xià*, 1038–1227) oli yksi kolmesta suuresta barbaarivaltakunnasta, jotka hallitsivat Pohjois-Kiinaa Song-kaudella (960–1279). Sen perusti Li Yuanhao (李元昊; keisari Jing, 西夏景宗, hallitsi 1032–1048), tanguttien, tiibetiläisten sukua olevan kansan, hallitsija.

Tangutit hallitsivat Kiinan ja Keski-Aasian välisiä kauppareittejä, jotka tunnetaan nimellä Silkkitie. Länsi-Xian valtakunta kattoi nykyisen Shaanxin ja Gansun alueen. Song-imperiumin armeijat taistelivat ankarasti tanguttien kanssa luoteisosan herruudesta, mutta Song-heimon sotilaat eivät koskaan kyenneet voittamaan vastustajiaan. Jälkimmäiset jopa pakottivat Song-heimon vuonna 1044 solmimaan rauhansopimuksen ja vaativat veroja. Länsi-Xia-dongin hallitseva eliitti ei omaksunut kiinalaisia tapoja ja kulttuuria, kuten kitanit Liao-imperiumissa (遼; 907–1125) tai myöhemmin tšurchenit Jin-imperiumissa (金; 1115–1234). Tanguttien elämäntapa ja kulttuuri säilyivät ennallaan. Hallinnollisiin tarkoituksiin, mutta myös uskonnollisiin tarpeisiin, tangutit keksivät oman kirjoitustapansa, joka oli saanut inspiraationsa kiinalaisen kirjoituksen muodoista. Läntinen Xia -imperiumi oli ensimmäinen Kiinan valtakunta, jonka mongolien liittovaltion armeijat valloittivat Tšingis-kaanin johdolla.

Läntisen Xian keisarilliset haudat ovat Unescon maailmanperintökohde vuodesta 2025.

## Lähteet
# Karakitain valtakunta

| Karakitain valtakunta  |
| --- |
| 1140–1213 |
|  Karakitain valtakunta n. 1200 |
| Valtiomuoto | Monarkia |
| Pääkaupunki | Balasagun |
| Kieli | kitaani, kiina, muinaisuiguuri |
| Edeltäjät | Karahanidit ja Liao-dynastia |
| Seuraaja | Mongolivaltakunta |
| Infobox OK |

**Karakitain valtakunta** oli kitaanien perustama feodaalinen valtio Keski-Aasiassa noin 1140–1213.

Valtakunnan perustaja oli Kiinaa hallinneeseen kitaanidynastiaan kuulunut Jelyi Daši, joka džurtšeneille vuonna 1125 kärsityn tappion jälkeen valloitti Turkestanin sinne aikaisemmin asettuneiden mongolinsukuisten kitaanien avulla. Karakitain eli ”mustien kitaanien” valtakunta käsitti Amudarjalta ja Balhašjärveltä Kunlunille ja Beišanvuoristoon ulottuvan alueen. Karakitait viettivät paimentolaiselämää Talas- ja Tšüijokien laaksoissa, mutta eivät verotusta lukuun ottamatta juurikaan puuttuneet alueen muiden kansojen elämään. Pääkaupunkina toimi Balasagun nykyisen Tokmokin lähellä.

Vuonna 1211 mongoleja paenneet naimaanit vangitsivat Karakitain hallitsijan. Tšingis-kaani valloitti alueen vuonna 1218. Karakitait sulautuivat alueen turkkilaisiin kansoihin.

## Lähteet
# Li Zicheng

Li Zicheng
**Li Zicheng** (kiin.: 李自成; pinyin: *Lǐ Zìchéng*; Wade–Giles: *Li Tzu-ch'eng*; n. 1605 Mizhi, Shaanxi – 1645 Hurbei) oli taitava kiinalainen kapinajohtaja, joka syrjäytti vuonna 1644 Ming-dynastian viimeisen keisarin Chongzhenin.

Li oli alun perin paikallinen kyläpäällikkö, joka ryhtyi kapinalliseksi Pohjois-Kiinaa koetelleen vuoden 1630 nälänhädän jälkeen. Hän loi kapinapesäkkeen pohjoiseen Shaanxin maakuntaan ja onnistui vähitellen lisäämään kannatustaan sekä laajentamaan vaikutusvaltaansa. Hän oli taitava sotilaallisena johtajana ja käytti itsestään nimitystä *Chuang Wang*, ’iskevä kuningas’. Vuodesta 1639 alkaen hän sai tuekseen useita oppineita, joiden neuvosta hän kielsi sotajoukoiltaan ryöstelyn ja ryhtyi sen sijaan jakamaan takavarikoitua ruokaa ja maata köyhille. Tämä lisäsi hänen suosiotaan ja hänen sankarillisista teoistaan alettiin kertoa tarinoita, jotka levisivät ympäri maan.

Li perusti hallitsemalleen alueelle oman hallinnon ja alkoi muun muassa lyöttää omaa rahaa. Vuonna 1644 hän lopulta julistautui itse keisariksi, ilmoitti perustaneensa Shun-dynastian ja marssi Pekingiin. Hän sai pääkaupungin haltuunsa helposti, sillä keisari Chongzhen joutui omien kenraaliensa pettämäksi. Keisarille uskollinen kenraali Wu Sangui onnistui kuitenkin saamaan Kiinan koillisrajalla eläneet mantšut puolelleen ja voitti Lin joukot Shanhaiguanin taistelussa, jonka jälkeen mantšut valtasivat Pekingin. Li pakeni eteläiseen Hubein maakuntaan, jossa hän kuoli mahdollisesti paikallisten asukkaiden surmaamana. Hänen kuolemastaan on tosin muitakin versioita.

## Lähteet
# Hong Xiuquan

Hong Xiuquan
**Hong Xiuquan** (kiin.: 洪秀全; pinyin: *Hóng Xiùquán*; Wade–Giles: *Hung Hsiu-ch’üan*; 1. tammikuuta 1814 – 1. kesäkuuta 1864) oli Kiinan taiping-kapinan johtaja 1850- ja 1860-luvulla.

Hong syntyi Kantonin lähistöllä asuneeseen hakka-kansaan kuuluneesen köyhään perheeseen. Hän tutustui kristinuskoon alueen lähetyssaarnaajien kautta, ja tämä vaikutti suuresti hänen ajatuksiinsa. Hong toimi opettajana, mutta ei onnistunut suorittamaan alan virkatutkintoa. Vuonna 1836 hän alkoi nähdä näkyjä, joissa vanhahko mies puhui hänelle. Tämä hahmo kehotti Hongia hyökkäämään kungfutselaisuutta, buddhalaisuutta ja Kiinan keisaria vastaan. Hong tulkitsi kehottajan Jeesukseksi. Näkyjensä innoittamana Hong perusti ryhmän, jolle annettiin nimi *Jumalanpalvojien yhdistys*. Sen oppi oli suurelta osin kristillistä, mutta osin myös šamanismia ja kiinalaista luonnonuskontoa.

Vuonna 1850 ryhmä oli saanut laajaa kannatusta Etelä-Kiinassa, ja se alkoi toimia kapinaliikkeenä. 1851 Hong perusti alueelle Täydellisen rauhan taivaallisen valtion (kiin.: 太平天國; pinyin: *tàipíng tiānguó*) ja julisti itsensä sen itsevaltiaaksi. Liike voimistui ja levisi pohjoiseen. Vuonna 1853 se sai haltuunsa Nanjingin kaupungin ja teki siitä valtion pääkaupungin. Ryhmä sai kannatusta varattomien kiinalaisten keskuudessa, ja monia miellytti sen vastarinta mantšu-dynastiaa kohtaan. Keisarilliset joukot alkoivat ahdistaa taiping-valtiota sotilaallisesti yhä voimakkaammin. Ne valloittivat 19. heinäkuuta 1864 Nanjingin. Tappion häämöttäessä Hong teki itsemurhan 1. kesäkuuta 1864.

## Lähteet

## Aiheesta muualla

* Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Hong Xiuquan Wikimedia Commonsissa

* Lee Nathan Feigon: Hong Xiuquan (englanniksi) *Encyclopædia Britannica Online Academic Edition*.
# Huang Xing

Huang Xing
**Huang Xing** (Wade-Giles: **Huang Hsing**; 25. lokakuuta 1874 Changsha – 31. lokakuuta 1916 Shanghai) oli kiinalainen vallankumouksellinen, joka oli Sun Yat-senin ohella yksi Xinhai-vallankumouksen johtajista ja Kiinan tasavallan perustajista.

Ollessaan vielä opiskelija Huang johti vallankumouksellista ryhmää, joka järjesti vuonna 1900 Hunanissa epäonnistuneen kapinan salaseurojen avulla. Hän perusti sittemmin Huaxinghui (”Kiinan uudelleensyntymisen seura”) -nimisen vallankumousjärjestön, jonka tavoitteena oli Qing-dynastian syökseminen vallasta. Useiden epäonnistuneiden vallankumousyritysten jälkeen Huang joutui pakenemaan Japaniin. Vuonna 1905 Sun Yat-sen kokosi Kiinan vallankumoukselliset ryhmät yhteen Tongmenghui-nimiseen järjestöön. Sunista tuli järjestön puheenjohtaja ja Huangista hänen oikea kätensä. Järjestö kuitenkin menetti pian merkityksensä kokoavana voimana, sillä sen sisällä oli liikaa monenlaisia suuntauksia. Sen nimissä järjestettiin vuosina 1906–1911 Etelä-Kiinassa kahdeksan kapinaa, jotka kaikki kukistettiin. Vuonna 1911 Huang kannattajineen yritti yhdessä heitä tukeneiden sotilaiden kanssa vallata Kantonin kaupungin Etelä-Kiinassa. Kantonin kansannousu epäonnistui koska siihen osallistuneiden lukuisten ryhmien yhteistyö petti, mutta yritys on saavuttanut juhlitun aseman Kiinan vallankumoushistoriassa.

Vallankumous Kiinassa sai lopulta alkunsa Wuchangissa Keski-Kiinassa 10. lokakuuta 1911 puhjenneesta sotilaskapinasta, joka levisi eri puolille maata. Koska Sun Yat-sen oli tuolloin Euroopassa, Huang kiirehti ottamaan vallankumouksen johdon käsiinsä. Tukijoineen hän onnistui pidättelemään keisarillisen armeijan joukkoja kolmen viikon ajan Hanyangissa, mikä antoi vallankumousjoukoille ratkaisevasti aikaa järjestäytymiseen. Joulukuun alussa vallankumoukselliset valtasivat Nanjingin ja perustivat sinne pääkaupunkinsa. Nanjingissa toiminut vallankumouksellinen väliaikaishallitus tarjosi Huangille 14. joulukuuta ylipäällikön asemaa, mutta hän kieltäytyi. Kun Sun Yat-sen kaksi viikkoa myöhemmin palasi Kiinaan, hänet valittiin väliaikaiseksi presidentiksi, mutta hän luovutti maaliskuussa 1912 tehtävänsä entiselle keisarillisen armeijan komentajalle Yuan Shikaille, joka siirtyi näin vallankumouksen puolelle. Huangille tarjottiin nyt pääministerin paikkaa ja kenraalin arvoa tasavallan armeijassa, mutta hän kieltäytyi jälleen. Sen sijaan hän hajotti joukkonsa ja ryhtyi organisoimaan Tongmenghuin pohjalta poliittista puoluetta. Yuan Shikain hankittua itsevaltaisen aseman Sun ja Huang yrittivät vuonna 1913 nostattaa niin sanotun Kiinan toisen vallankumouksen häntä vastaan, mutta Yuan murskasi yrityksen. Huang joutui jälleen pakenemaan Japaniin. Hän palasi Kiinaan Yuanin kuoleman jälkeen heinäkuussa 1916, mutta kuoli pian sairauteen.

## Lähteet

## Aiheesta muualla

* Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Huang Xing Wikimedia Commonsissa
# Ching Shih

Ching Shih.
**Ching Shih** (1775–1844) oli kuuluisa kiinalainen naispuolinen merirosvokapteeni, joka vaikutti Etelä-Kiinan merellä 1800-luvun alussa.
Hän johti 300 džonkin laivastoa, jossa oli 20 000–40 000 merirosvoa. Toinen arvio on, että džonkkeja oli ollut peräti 1 800 ja merirosvoja 80 000. Hänen miehistöönsä kuului miehiä, naisia ja jopa lapsia. Hän taisteli urallaan niin brittiläistä kuin portugalilaistakin siirtomaavaltaa vastaan sekä tietysti Kiinan Qing-dynastiaa vastaan. Häntä pidetään nykyään yhtenä maailmanhistorian mahtavimmista merirosvoista. Hän oli myös yksi harvoista merirosvokapteeneista, joiden ura päättyi eläköitymiseen eikä kuolemaan. Myöhemmin Ching Shih on ollut aiheena niin kirjoissa, videopeleissä kuin elokuvissakin.

## Lähteet
# Cheung Po Tsai

**Cheung Po Tsai** (yksink.: 张保仔; perint.: 張保仔) oli 1800-luvun alussa Qing-dynastian aikana toiminut kiinalainen merirosvo.

Cheung Chaun saarella Kiinassa sijaitsee "Cheung Po Tsain luola", johon kerrotaan Cheung Po Tsain piilottaneen aarteensa.

## Merirosvoura

Cheung Po Tsain luola
Cheung Po Tsai eli yksinkertaista elämää Xinhuin kylässä kalastajan poikana. Cheng Yat-niminen merirosvo kidnappasi hänet ja hänestä tuli kaappaajansa suosikki. Cheng Yatin kuoltua onnettomuudessa myrskyssä hänen vaimonsa Ching Shih siirtyi hänen laivansa johtoon. Cheung Po Tsaista tuli Ching Shihin "oikea käsi". He rakastuivat ja menivät naimisiin. Myöhemmin Cheung Po Tsai kaappasi vallan vaimoltaan.

## Populaarikulttuuri

* Cheung Po Tsai oli hongkongilaisen 1973 tehdyn *Da hai dao* (suomeksi *merirosvo*) -elokuvan päähenkilö.

## Lähteet
# Shap-’ng Tsai

Shap-'ng Tsain oletettu lippu.
**Shap-'ng Tsai** oli kiinalainen merirosvo, joka komensi noin 70 džonkkia Etelä-Kiinan merellä vuosina 1845–1859. Hänen toimintansa keskittyi Tien-paihin, joka sijaitsee noin 290 kilometriä Hongkongista länteen. Läheiset rannikkokylät ja kauppiaat maksoivat Shap-'ng Tsaille suojelurahaa saadakseen olla rauhassa. Shap-'ng Tsai kaappasi häntä jahdanneet Kiinan sotalaivat, ja niiden päällystö otettiin panttivangiksi. Kiinan hallitus tarjosi anteeksipyyntöä ja sotilasarvoa, joista Shap-'ng Tsai kuitenkin kieltäytyi.

## Merirosvouran loppu

Keväällä 1849 Shap-'ng Tsaita syytettiin yhden yhdysvaltalaisaluksen ja kolmen oopiumia kuljettaneen brittiläisaluksen upottamisesta. Syyskuussa 1849 laivueellinen brittiläisaluksia meni Tien-paihin, josta löytyi sata kaapattua alusta, joista merirosvot olivat vaatineet lunnaita. Merirosvoja ei löytynyt. Lokakuussa 1849 kolme brittialusta jahtasi Shap-'ng Tsaita ja hänen merirosvojaan Vietnamin Hải Phòngin saarille ja kanaville. Siellä merirosvot ja britit kävivät kahden päivän taistelun, ja myöhemmin britit ilmoittivat tuhonneensa taistelussa 58 džonkkia sekä niiden 1 200 kanuunaa ja 3 000 hengen miehistön. Shap-'ng Tsai onnistui pakenemaan paikalta mukanaan kuusi pienempää džonkkia ja 400 hengen miehistö. Myöhemmin Shap-'ng Tsai antautui Kiinan viranomaisille ja otti vastaan Kiinan aiemmin tarjoaman sotilasarvon.

## Lähteet
# Damdiny Sühbaatar

Sühbaatar noin vuosina 1920–1922.
Sühbaatar mongolialaisessa postimerkissä vuonna 1932.
**Damdiny Sühbaatar** (mong. Дамдины Сүхбаатар, ven. Дамдин Сухэ-Батор, *Damdin Suhe-Bator*; 2. helmikuuta 1893 – 22. helmikuuta 1923 Urga) oli mongolialainen itsenäisyys- ja vallankumoustaistelija sekä kommunistisen Mongolian kansan vallankumouspuolueen johtaja. Häntä pidetään Mongoliassa sankarina ja yhtenä valtion perustajista.

Sühbaatarin syntyessä Mongolia kuului Qing-dynastian Kiinaan. Nuorena hän työskenteli maataloustöissä ja opiskeli mongolian kieltä ja aritmetiikkaa. Qing-dynastian kaaduttua vuonna 1911 Mongolia itsenäistyi ja sen johtoon nousi Bogd-kaani. Sühbaatar liittyi maan armeijaan seuraavana vuonna. Hän menestyi koulutuksessa ja siirtyi lopulta hallinnollisiin tehtäviin vuonna 1918. Kiinalaiset kuitenkin palasivat Mongoliaan ja vaativat maan hallitusta eroamaan; heidän vaatimuksiinsa suostuttiin ja armeija hajotettiin, jolloin Sühbaatar joutui työttömäksi. Hän oli kuitenkin perustanut vuonna 1919 nationalistisen Dzüünharaa-ryhmän, joka liittyi toiseen, Horloogijn Tšoibalsanin johtamaan ryhmittymään vuonna 1920 ja otti yhteyttä venäläisiin vallankumouksellisiin. Ryhmästä muodostettiin Mongolian kansan vallankumouspuolue, joka pyysi apua bolševikeilta.

Roman von Ungern-Sternbergin johtamat bolševikkien vastaiset joukot miehittivät osia Mongoliasta. Sühbaatar nousi helmikuussa 1921 uuden Mongolian kansanarmeijan johtoon ja hyökkäsi onnistuneesti venäläisiä ja kiinalaisia joukkoja vastaan. Urga vallattiin heinäkuussa 1921, ja myöhemmin samana vuonna Sühbaatar vieraili Moskovassa tavatakseen Leninin. Hänestä tehtiin maan uuden hallituksen sotaministeri. Hän kuitenkin kuoli sairauteen vain muutamaa vuotta myöhemmin helmikuussa 1923.

## Lähteet

## Aiheesta muualla

* Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Damdiny Sühbaatar Wikimedia Commonsissa
# He Long

| He Long |
| --- |
|  |
| Henkilötiedot |
| **Syntynyt** | 22. maaliskuuta 1896 Hunan |
| **Kuollut** | 9. kesäkuuta 1969 (ikä 73) Peking |
| Sotilashenkilö |
| Taistelut ja sodat | Pohjoisen sotaretki Pitkä marssi Kiinan sisällissota |
| Sotilasarvo | Kiinan marsalkka |
| [ Muokkaa Wikidatassa ]  |
| Infobox OK |

**He Long** (yksink.: 贺龙; perint.: 賀龍; pinyin: *Hè Lóng*; 22. maaliskuuta 1896– 9. kesäkuuta 1969) oli Kiinan kommunistisen puolueen jäsen, upseeri ja yksi kymmenestä Kiinan kansantasavallan marsalkasta.

He johti kommunistijoukkoja Nanchangin kapinassa, joka oli kosto Shanghain verilöylyn jälkeen ja osa Kiinan sisällissotaan johtaneita tapahtumia.

Kiinan kansantasavallan perustamisen jälkeen He johti kansallista urheiluliittoa. Myöhemmin vuonna 1966 kulttuurivallankumouksen aikana hän joutui epäsuosioon ja hänet todettiin puolueen vastaiseksi. He kuoli vankilassa vuonna 1969.

## Lähteet
# Zhu De

| Zhu De |
| --- |
| 朱德 |
|  |
| Kiinan kansankongressin puhemies |
|
17. tammikuuta 1975 – 6. heinäkuuta 1976
 |
| Edeltäjä | Dong Biwu |
| Seuraaja | Song Qingling |
| Henkilötiedot |
| **Syntynyt** | 1. joulukuuta 1886 Sichuan, Kiina |
| **Kuollut** | 6. heinäkuuta 1976 (89 vuotta) Peking, Kiina |
| **Arvonimi** | Kiinan marsalkka |
| Puoliso | Xiao Jufang Chen Yuzhen Wu Ruolan Kang Keqing |
| Tiedot |
| Puolue | Kiinan kommunistinen puolue |
| [ Muokkaa Wikidatassa ]  |
| Infobox OK |

**Zhu De** (kiin.: 朱德; pinyin: *Zhū Dé*; vanha suom. latinaistus **Tšu-teh**; kunnianimi: 玉阶, Yùjiē; 1. joulukuuta 1886 – 6. heinäkuuta 1976) oli kiinalainen kommunistisen puolueen sotilasjohtaja ja valtiomies.

Hän syntyi Sichuanin maakunnassa ja aloitti uransa palkkasoturina Lounais-Kiinan sotapäälliköiden armeijoissa. Hän muutti 1920-luvun alussa ulkomaille opiskellakseen sotatieteitä Saksassa ja palasi Kiinaan palvelemaan Sun Yat-senin Guomindang-armeijan koulutusrykmentissä.

Vuonna 1922 Zhu liittyi salaa Kiinan kommunistiseen puolueeseen Zhou Enlain avustuksella. Zhu ja Mao Zedongin läheinen suhde alkoi epäonnistuneen Nanchangin kansannousun aikana vuonna 1927, kun molemmat miehet pakenivat Jinggangvuorille välttääkseen joukkojensa täydellisen tuhon. Näistä vaatimattomista alkutekijöistä Mao ja Zhu rakensivat puna-armeijan taitavaksi sissiryhmittymäksi, joka varmistivat ja laajensivat kommunistien hallitsemia alueita. Zhun rohkeus ja taito johtaa näitä miehiä tekivät hänestä suunnattoman arvovallan perikuvan ja paikallinen väestö kuvaili hänelle yliluonnollisia voimia*lähde?*.

Pitkän marssin aikana Zhu De ja Zhang Guotao johtivat Puna-armeijan "läntistä kolonnaa", joka hädin tuskin selvisi perääntymisestä Sichuanin maakunnan lävitse. Yan’anissa Zhu ohjasi puna-armeijan uudelleenrakentamista Maon poliittisen ohjauksen avulla ja Kiinan-Japanin sodan (1937-1945) aikana hän piti hallussaan puna-armeijan ylipäällikön virkaa. Vuoden 1949 jälkeen Zhu nimettiin Kansan vapautusarmeijan ylipäälliköksi ja kommunistisen puolueen varapuheenjohtajaksi. Hän pysyi kuuluna ja kunnioitettuna valtiopäämiehenä kuolemaansa saakka heinäkuussa 1976, jolloin hän oli toiminut Kiinan kansankongressin puheenjohtajana vuodesta 1959 lähtien.

## Lähteet