# Anglikaaninen kirkko

| Anglikaaninen kirkko |
| --- |
|  |
| Suuntautuminen | protestantismi |
| Teologia | anglikaanisuus |
| Hallinto | episkopaalisuus |
| Yhteistyötahoja | Anglikaaninen kirkkoyhteisö GSFA GAFCON GFCA |
| Perustaja | Henrik VIII |
| Perustettu | 1534 |
| Irtautunut | katolisesta kirkosta |
| Kirkosta irtautuneet | puritaanit metodistit baptistit |
| Jäseniä | yli 80 milj. |
| Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo |

**Anglikaaninen kirkko** on Englannin reformaation myötä syntynyt protestanttisen kristinuskon suuntaus. Brittiläisen imperiumin myötä anglikaaninen kirkko on levinnyt ympäri maailmaa. Anglikaaniseen kirkkoon kuuluu maailmanlaajuisesti yli 80 miljoonaa jäsentä, mikä tekee siitä katolisen ja ortodoksisen kirkon jälkeen maailman kolmanneksi suurimman kristillisen kirkon.

Anglikaanisuuden juuret ovat Englannin kirkossa, joka on edelleen suurin yksittäinen anglikaaninen kirkko. Kirkko irtautui katolisesta kirkosta Henrik VIII:n valtakaudella ennen kaikkea poliittisista syistä, kun paavi ei mitätöinyt kuninkaan avioliittoa. Englannin parlamentti hyväksyi vuonna 1534 lain, joka teki monarkista kirkon johtajan. Canterburyn arkkipiispa Thomas Cranmer toteutti kirkossa uudistuksia, joissa oppia ja käytäntöjä muutettiin protestanttisten ajatusten mukaisiksi.

Nykyinen anglikaaninen teologia ei määrittele itseään yksiselitteisesti protestanttiseksi, vaan katsoo edustavansa keskitietä katolilaisuuden ja protestantismin välillä. Nimitystä *anglikaanisuus* alettiin käyttää 1800-luvulla. Sitä ennen puhuttiin Englannin kirkosta. Anglikaanista kirkkoa kutsutaan Yhdysvalloissa episkopaaliseksi kirkoksi.

Suurimmat anglikaaniset kirkot ovat järjestäytyneet anglikaaniseen kirkkoyhteisöön. Anglikaaneja on erityisesti Isossa-Britanniassa, Kansainyhteisön maissa sekä entisissä Britannian siirtomaissa. Suomen Anglikaaninen kirkko on rekisteröity uskonnollinen yhteisö, joka kuuluu Englannin kirkon Euroopan hiippakuntaan.

## Historia

Englannin kirkon juuret ovat katolisessa lähetystyössä 500-luvulta, jolloin Canterburyn piispanistuin muodostui englantilaisen kirkon keskuspaikaksi.

1500-luvun uskonnollisten myllerrysten aikana Englannin kirkosta muodostui oma erillinen kansallinen kirkkokunta. Se johtui osittain poliittisista syistä. Englannin kuningas Henrik VIII halusi avioliiton mitätöinnin eli käytännössä avioeron, jota katolisen kirkon johtaja paavi Klemens VII ei hänelle myöntänyt. Niinpä Henrik irrotti Englannin kirkon katolisesta kirkosta vuonna 1534. Päätökseen vaikuttivat myös lukuisat katolisen kirkon hallinnassa olleet maa-alueet, jotka kuningas tahtoi itselleen. Englannin parlamentti hyväksyi vuonna 1534 lain, joka teki monarkista kirkon johtajan. Henrik VIII:n kuoltua vuonna 1547, arkkipiispa Thomas Cranmer ryhtyi toteuttamaan kirkossa uudistuksia, joissa oppia ja käytäntöjä muutettiin protestanttisten ajatusten mukaisiksi.

Katolisuudesta ja muusta protestanttisuudesta erillisen anglikaanisen teologisen identiteetin merkittäviä kehittäjiä Tudor-aikana olivat Thomas Cranmer, Matthew Parker, Richard Hooker ja John Jewel. Kaarlen ajan jumaluusoppineet kehittivät tätä identiteettiä myöhemmin eteenpäin.

Maria I yritti lyhyellä hallintokaudellaan (1553–1558) palauttaa katolisen kirkon Englantiin. Hänen seuraajansa Elisabet I palautti protestanttisen järjestyksen, ja anglikaanisuus vakiintui maahan.

Suomessa anglikaaninen kirkko toimii rekisteröityneenä uskonnollisena yhdyskuntana nimellä The Anglican Church in Finland. Kirkolla oli 138 rekisteröityä jäsentä vuonna 2014. Sillä on toimintaa Helsingin tuomiokirkossa ja Mikael Agricolan kirkossa.

Anglikaaninen kirkko protestantismin kaaviossa:

|  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
|   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   | Katolinen kirkko (1054) |   |   |   |   |   |   |   |   |
|
|   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |  |
|
|   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   | **Protestantismi** (1500-luku) |   |   |   |   |   |   |   |   |
|
|   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |  |
|   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |
|   | Luterilaisuus (1500-luku) |   |   |   | Anglikaanisuus (1534) |   |   |   |   |   |   | Kalvinismi (1500-luku) |   |   |   |   | Anabaptismi (1500-luku) |
|
|   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |
|   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |
|   | Pietismi (1600-luku) |   | Kveekarit (1650-luku) |   | Metodismi (1700-luku) |   |   |   | Presbyteerinen |   | Reformoitu |   |   | Mennoniitat (1500-luku) |
|   |   |
|   |   |   |   |   |   |   |   |  |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |
|
|   |   |   |   |   |   |   |   |   | Pyhitysliike (1800-luku) |  |   |   | Baptismi (1600-luku) |   | Kongregationalismi (1600-luku) |
|
|   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |
|   |   |   |   |   |   |
|   |   |   |   |   |   |   |   |   | Helluntailaisuus (1900-luku) |   | Restorationismi (1800-luku) |   | Adventismi (1830-luku) |
|

## Oppi

Canterburyn tuomiokirkko.
Anglikaanisilla kirkoilla ei ole erillisiä tunnustuskirjoja, mutta anglikaaniset opinkohdat voidaan johtaa erityisesti ”39 uskonartiklasta” vuodelta 1562. Myös jumalanpalvelusta ja kirkkojärjestystä koskeva ohjeellinen teos *Book of Common Prayer*, ”Yhteisen rukouksen kirja”, on peräisin 1500-luvulta. Käytössä on teoksen vuoden 1662 versio ja sen kansalliset muunnelmat. Anglikaanisen uskon ja opin perustana on Raamattu, ekumeeniset uskontunnustukset ja niin sanottu Lambethin nelikulmio. 39 uskonartiklaa ovat yhdistelmä luterilaisista, kalvinistisista ja katolisista uskonlauseista.

Anglikaanisuuden yhdistää protestanttisuuteen esimerkiksi se, että se pitää Raamattua uskon ja opin ylimpänä ohjeena. Apokryfikirjat ovat 39 uskonartiklan mukaan hyödyllisiä lukea, mutta eivät sovellu opin perustaksi. Tässä kohtaa anglikaanisuus siis yhtyy luterilaiseen näkemykseen asiasta. Klassisessa anglikaanisessa opissa katsotaan myös ihmisen vanhurskautuvan yksin uskosta ja yksin armosta, Kristuksen sovitustyön perusteella (*sola fide*).

Anglikaanisuuden ehtoolliskäsitys on osin muistuttanut kalvinistista näkemystä, jonka mukaan Jeesuksen ruumis ja veri nautitaan ehtoollisella vain hengellisesti. Vuonna 1981 julkaistussa niin sanotun ARCIC-prosessin, katolisten ja anglikaanien välisen dialogin, asiakirjassa ”Eucharistic Doctrine” anglikaanisuuden opetuksena esitetään kuitenkin Kristuksen tosi läsnäolo ehtoollisessa. Tämä näkyy myös Porvoon sopimuksen tekstissä.

Katolilaisuuden kanssa anglikaanisuus jakaa esimerkiksi näkemyksen piispanvirasta kirkon yhtenäisyyden ja oikeaoppisuuden takaajana. Anglikaanisuus korostaa katolilaisuuden lailla apostolisen seuraannon merkitystä. Pätevän piispanviran edellytyksenä on, että piispan on vihkinyt pätevästi vihitty piispa. Näin piispuuden alku voidaan katolisen opin mukaan jäljittää aina Kristuksen apostoleihin, joiden sanotaan saaneen virkansa Jeesukselta itseltään.

Opillisesti anglikaanisuus edustaa katolisuuden ja protestanttisuuden välimuotoa. Sisäisesti anglikaaniset kirkot ovat perinteisesti jakaantuneet kolmeen päähaaraan: korkeakirkollisuuteen (*High Church*, anglokatolisuus), joka korostaa liturgiaa ja perinnettä, matalakirkollisuuteen (*Low Church*, evankelikaalisuus), joka korostaa pietismiä, evankeliointia ja karismaattisuutta, sekä laveakirkollisuuteen (*Broad Church*), joka korostaa liberaaleja ja kontekstuaalisia teologisia tulkintoja sekä suvaitsevaisuutta. Tämä kolmijako on vähitellen murtunut, kun muun muassa liturgisesti korkeakirkolliset seurakunnat ovat poliittisesti ja sosiaalisesti liberaaleja ja päinvastoin. Sama moninaisuus näkyy myös siinä, ettei anglikaanisilla kirkoilla, ei edes Englannin kirkolla ole yhtä yhtenäistä virsikirjaa.

Anglikaanisessa kirkkoyhteisössä on ollut naispiispoja 1990-luvun alusta lähtien, ensimmäisenä Uudessa-Seelannissa ja sen jälkeen Yhdysvalloissa. Yhdysvaltojen episkopaalisen kirkon johtavaksi piispaksi tuli nainen, kun Katharine Jefferts Schori vihittiin vuonna 2006 The Episcopal Churchin johtoon. Naispappeja anglikaanisessa kirkkoyhteisössä on useimmissa kirkoissa, muun muassa Irlannin kirkossa vuodesta 1991 lähtien ja Englannin kirkossa 1994 lähtien. Ensimmäinen nainen vihittiin Englannin kirkon piispaksi 2015.

Anglikaaniset kirkot ovat olleet keskeisiä vaikuttajia nykyaikaisessa ekumeenisessa liikkeessä (muun muassa Canterburyn arkkipiispa William Temple ja piispa George Bell). Suomen evankelis-luterilaisella kirkolla on ehtoollisyhteys Britannian ja Irlannin anglikaanisten kirkkojen kanssa (Porvoon sopimus, 1996).

## Kirkon ristiriitoja

Kirkkokuoro Yorkissa.
Naispappien vihkiminen Kanadan anglikaanisessa kirkossa ja Yhdysvaltain episkopaalisessa kirkossa sekä amerikkalaisten *Book of Common Prayeriin* tekemät muutokset aiheuttivat anglikaanisen yhteisön hajaantumista. Vuonna 1977 Yhdysvaltain St. Louisissa järjestettiin konferenssi, jossa hyväksyttiin St. Louisin vahvistus, jossa osallistujat vakuuttivat pitävänsä yllä kirkon perinteitä. Tämä Continuing Anglican -liike tai Anglican Continuum on erkaantunut Anglican Communion -yhteisöstä.

Vuonna 2003 Yhdysvalloissa vihittiin ensimmäinen avoimesti homoseksuaalinen piispa Gene Robinson New Hampshireen. Tämän jälkeen maailmanlaajuinen anglikaaninen kirkko rakoili ja neljä Yhdysvaltain hiippakuntaa (Fort Worth, Texas; Pittsburgh; Quincy, Illinois ja San Joaquin, Kalifornia sekä noin 60 seurakuntaa) olivat eroamassa ja liittoumassa homoseksuaalisuutta vastustavien afrikkalaisten kirkkojen kanssa. Nigeriassa, Ruandassa, Keniassa ja Ugandassa on vihitty piispoja Yhdysvaltoihin.

Ongelmaa pyrittiin sovittelemaan vuonna 2007 anglikaanipiispojen Lambeth-konferenssissa. Näitä konferensseja pidetään noin joka kymmenes vuosi. Noin kolmannes kirkon piispoista boikotoi kokousta liberaalien amerikkalaisten piispojen osallistumisen vuoksi ja piti sitä ennen *Global Anglican Future Conference* (GAFCON) -kokouksen Jerusalemissa. Boikotoijat edustivat Nigerian, Kenian ja Ugandan kirkkoja, mutta myös Englannin kirkosta silloinen Rochesterin piispa Michael Nazir-Ali ja Lewesin piispa Wallace Benn, ja Sydneyn silloinen arkkipiispa Peter Jensen olivat joukossa.

Toinen kiistakysymys koskee naisten vihkimistä piispoiksi. Vuonna 2010 viisi piispaa erosi Englannin kirkosta ja liittyi katoliseen kirkkoon kysymyksen vuoksi. Vatikaani on järjestänyt käännynnäisille erityisen tavan (*Anglicanorum coetibus*) säilyttää joitain anglikaanisia perinteitä. Vuonna 2015 Libby Lane vihittiin ensimmäisenä naisena Englannin kirkon piispaksi.

## Lähteet

* Anglikaaniset kirkot (Arkistoitu – Internet Archive). Uskonnot Suomessa.

### Viitteet

## Kirjallisuutta

* Heino, Harri: *Mihin Suomi tänään uskoo*.  Helsinki:  WSOY, 1997.  ISBN 951-0-27265-5
* Metso, Pekka & Ryökäs, Esko (toim.): *Kirkkotiedon kirja. Ekumeeninen johdatus kirkkojen oppiin ja elämään*.  Helsinki:  Kirjapaja, 2005.  ISBN 951-607-212-7
* Percy, Martin: *Anglicanism. Confidence, Commitment and Communion*.  Farnham:  Ashgate, 2013.  ISBN 978-1-4094-7035-9  (englanniksi)
* Räntilä, Kari M. ym. (toim.): *Hyvät satamat. Suomen kristillisten kirkkojen ja yhteisöjen opinkäsityksiä*.  2. korjattu painos. Helsinki:  Suomen ekumeeninen neuvosto, 1995.  ISBN 952-9529-18-X

## Aiheesta muualla

* Anglican Communion. (englanniksi)