Rikunarita-ORG/Wikinium huggingface dataset:
# Uskonnollinen humanismi

Washington Ethical Societyn rakennus.
**Uskonnollinen humanismi** yhdistää uskonnolliset rituaalit humanistiseen elämänkatsomukseen.

Uskonnolliset humanistit ovat Yhdysvalloissa järjestäytyneet muun muassa Eettisen kulttuurin yhdistyksiin, jotka yhdessä muodostavat Amerikan eettisen liiton. Tämä liitto oli mukana perustamassa Kansainvälistä humanistista ja eettistä liittoa (nykyinen Humanistinen internationaali) vuonna 1952. Perustavan kokouksen puheenjohtaja Julian Huxley, Unescon ensimmäinen pääjohtaja, oli tärkeä aatteellinen vaikuttaja Eettisen kulttuurin liikkeessä, vaikka liike syntyi vuosikymmeniä ennen hänen vaikutustaan. Huxleyn vuonna 1927 ensimmäisen kerran ilmestynyt kirja *Religion without Revelation* (Uskonto ilman ilmoitusta) oli uskonnollisen humanismin keskeinen teos.

Edward L. Ericsonin mukaan uskonnolliset humanistit eivät usko jumaliin, henkiin, sielun kuolemattomuuteen, tuonpuoleiseen eivätkä minkäänlaisiin pelastusoppeihin. He rakentavat ihmiskunnan tulevaisuuden älyllisyyden, tieteen, henkisen vapauden, yksilön vastuun ja ihmisten yhteistoiminnan varaan.

Sekulaarit humanistit ovat esittäneet kysymyksen, miksi on syytä puhua uskonnollisesta humanismista tai humanismista uskontona ja mikä heidät erottaa sekulaarihumanisteista. Ericson sanoo kirjassaan *The Humanist Way* (1988), että hartaus, herkkyys, yhteenkuuluvuus ja pyhyyden kokemus on uskontojen ja uskonnollisuuden ydin ja olennainen osa ihmismieltä. Se jää joka tapauksessa jäljelle, vaikka usko henkilölliseen jumalaan häviää.

Ericson väittää, että jos ihminen jättää herkkyyden, hartauden ja pyhyyden ulottuvuuden pois elämänkäsityksestään, seurauksena on helposti kovuus ja kylmyys. Mikäli yhteiskunnasta pyritään juurimaan pois uskonto, on Ericsonin mukaan seurauksena, että ihmiset hakevat näitä kokemuksia kirkon helmasta.

Uskonnollisille humanistit katsovat, että oman elämänkäsityksen keskeinen ilmentymä on moraalinen tekeminen ja toiminta. Yhdysvaltojen humanistiliikkeessä oli 1900-luvulla pitkäaikainen kiista siitä, pitäisikö humanismia kutsua uskonnoksi vai elämänkatsomukseksi (engl. *philosophy*). Jälkimmäisen asennoitumisen alkuunpanija oli Corliss Lamont monena painoksena ilmestyneellä kirjallaan *The Philosophy of Humanism* (1949), joka korosti sekulaaria humanismia. Paul Kurtz jatkoi samaa linjaa. Lamontin naturalistinen näkemys tulee esiin lainauksessa hänen kirjastaan: ”Ihmiselämän pääasiallinen tarkoitus on työskennellä ihmisen onnen hyväksi tässä maailmassa ja luonnon rajojen sisällä, joka luonto on hänen kotinsa.”

## Katso myös

* Unitaariuniversalismi

## Lähteet

* Ericson, Edward L.: *The Humanist Way. An Introduction to Ethical Humanist Religion*.  New York:  The Contimuum Publishing Company, 1988.  ISBN 0-8044-2176-5  (englanniksi)
* Pikkusaari, Jussi. Teoksessa Vaismaa, Aaro (toim.): *Kansanhumanismin ABC: Suomalaisen humanistiliikkeen sanomaa ja historiaa kolmelta vuosikymmeneltä*.  Helsinki:  Suomen humanistiliitto, 1998.  ISBN 951-97679-2-4

### Viitteet
# Averroismi

Averroes
**Averroismiksi** kutsutaan eurooppalaista filosofista virtausta, joka vallitsi 1200-luvun skolastiikassa. Se perustui islamilaisen filosofin Averroësin (1126 – 1198) Aristoteles-tulkintoihin, joihin oli yhdistelty uusplatonismia. Merkittävimmät averroistit olivat Sigerus Brabantilainen ja Boethius Dacialainen.

## Filosofia

Averroësin merkittävimmät filosofiset ajatukset, sellaisina kuin hän esitti ne Aristoteles-kommentaareissaan, olivat:

* On olemassa yksi totuus, mutta sen saavuttamiseen on (ainakin) kaksi tietä: filosofian tie ja uskonnon (tai teologian) tie.
* Maailma on ikuinen.
* Sielu on jaettu kahteen osaan, yksilölliseen ja jumalalliseen.
* Yksilöllinen sielu ei ole ikuinen.
* Kaikki ihmiset jakavat perustasolla yhden ja saman jumalallisen sielun (monopsykismi).
* Kuolleiden ylösnousemus ei ole mahdollista (Boethiuksen painottama ajatus).

Nämä näkökohdat olivat enemmän tai vähemmän ristiriidassa kristinuskon opetusten kanssa ja johtivat lopulta piispa Étienne Tempierin ajamiin Pariisin oppituomioihin vuosina 1270 ja 1277. Näistä varsinkin vuoden 1270 tuomiot oli suunnattu erityisesti averroismia vastaan. Vuonna 1277 Tempier määritteli 219 kiellettyä oppilausetta, jotka olivat enimmäkseen erilaisia aristotelismin tulkintoja, myös averroistisia.

Ongelman ratkaisemiksi Sigerus yritti väittää, että oli olemassa kaksi totuutta: faktuaalinen tai "kova" totuus, joka voitiin saavuttaa tieteiden ja filosofian kautta, ja "uskonnollinen" totuus joka saavutettiin uskonnon kautta. Tämä ajatus ei perustunut Averroekseen — hänen ajatuksensa mukaan yksi totuus voitiin saavuttaa kahta tietä, ei niin että kaksi totuutta olisi saavutettu eri teitä.

Varsinkin vuoden 1277 tuomioita lähemmin tarkasteltaessa voi huomata, ettei suurin osa tuomituista opeista ole peräisin Averroekselta. Sigeriuksen ja Boethiuksen opetuksistä käytettiinkin kuvaavampia nimityksiä "radikaali aristotelismi" ja "heterodoksinen aristotelismi" erotukseksi varsinaisesta averroismista. Nykyään näiden välillä ei tehdä juurikaan eroa.

Tuomas Akvinolainen hyökkäsi erityisesti monopsykismin oppia vastaan teoksessaan *De unitate intellectus contra Averroistas* ("Mielen ykseydestä averroisteja vastaan"). Myös Ramon Llull hyökkäsi averroismin kannattajia vastaan.

Vaikka averroismi tuomittiinkin vuonna 1277, monet averroistiset opit selvisivät 1500-luvulle ja niitä voidaan löytää Giordano Brunolta ja Pico della Mirandolalta. Nämä opit puhuivat filosofien ylemmyydestä tavalliseen kansaan nähden, sekä älyn ja inhimillisen arvokkuuden välisestä suhteesta.

## Averroisteja

* Sigerus Brabantilainen (n. 1240–1283/84)
* Boethius Dacialainen (n. 1240–1290)
* Johannes Jandunlainen (k. 1328)

## Lähteet

* Nordin, Svante: *Filosofian historia: Länsimaisen järjen seikkailut Thaleesta postmodernismiin*.  (Alkuteos Filosofins historia. Det västerländska förnuftets äventyr från Thales till postmodernismen, 1995. Suomentanut Jukka Heiskanen. Prometheus)  Oulu:  Pohjoinen, 1999.  ISBN 951-749-292-8

### Viitteet

## Aiheesta muualla

* Averroism, Islamic Philosophy Online (englanniksi)
# Trokeinen tetrametri

**Trokeinen tetrametri** (myös *trokeeinen tetrametri*) on antiikin kreikkalaisesta metriikasta peräisin oleva runomitta, jossa tetrametrisäkeet koostuvat neljästä trokeisesta metronista. Sitä käytettiin kreikkalaisessa näytelmäkirjallisuudessa, erityisesti komediassa mutta myös tragediassa, ajoittain jambin ohella. Aristoteleen mukaan se oli näytelmien dialogiosuuksien alkuperäinen runomitta.

Runomitassa säkeet ovat yleensä katalektisiä, jolloin kyseessä on *trokeinen katalektinen tetrametri*. Latinankielisessä komediassa mitta tunnetaan nimellä *trokeinen septenaari*. Itämerensuomalaisessa runoudessa kalevalamitta eli nelipolvinen trokee vastaa trokeeista tetrametriä.

## Kaava

Runomitan katalektisen säkeen peruskaava on ( = lyhyt tavu,  = pitkä tavu,  = anceps eli lyhyt tai pitkä tavu):

, | , | , | ,
Yksi trokeemetron on , ja se koostuu kahdesta trokeejalasta .

## Esimerkki

Aristofaneen komedian *Pilvet* parabasiksesta, jossa kuoron johtaja puhuu suoraan yleisölle:

ἡνίχ’ ἡμεῖς δεῦρ’ ἀφορμᾶσθαι παρεσκευάσμεθα,
ἡ σελήνη συντυχοῦσ’ ἡμῖν ἐπέστειλεν φράσαι,
πρῶτα μὲν χαίρειν Ἀθηναίοισι καὶ τοῖς ξυμμάχοις·
εἶτα θυμαίνειν ἔφασκε· δεινὰ γὰρ πεπονθέναι
ὠφελοῦσ’ ὑμᾶς ἅπαντας, οὐ λόγοις ἀλλ’ ἐμφανῶς.
*hēnikh’ hēmeis | deur’ aformas|thai pareskeu|asmetha,*
*hē selēnē | syntykhūs’ hē|min epestei|len frasai,*
*prōta men khai|rein Athēnai|oisi kai tois | ksymmakhois·*
*eita thymai|nein efaske· || deina gar pe|ponthenai*
*ōfelūs’ hy|mas hapantas, || ū logois all’ | emfanōs.*
 |  |  |
 |  |  |
 |  |  |
 |  ||  |
 |  ||  |
Kun me tänne | tullaksemme | laittauduimme | lähtöhön
saapui Kuutar, | pyysi meitä | tuomaan teille | viestin tään:
Tervehtii A|teenan kansaa | hän, ja liitto|laisia,
vaan on teille | kiukuissansa: | ootte kiittä|mättömät
vaikka teitä | hyödyttää hän | töin, ei sanoin | yksistään.
## Lähteet
# Brittienglanti

Britteinsaarten murrealueet.
**Brittienglanti** on Britanniassa eli Englannissa, Skotlannissa, Walesissa ja Pohjois-Irlannissa puhuttua englannin kieltä kaikkine paikallismurteineen, aksentteineen ja muine kielimuotoineen.

## Yleiskieli ja Received Pronunciation

Brittienglannin yleiskieltä kutsutaan oxfordinenglanniksi. Sen standardi ääntämistapa (engl. *Received Pronunciation*, RP) perustuu eteläisen Englannin oppineeseen puhetapaan. RP on perinteisesti yläluokan suosima ei-alueellinen aksentti, jota myös käytetään englannin opetuksessa ulkomaalaisille ja kansallisen yleisradioyhtiön BBC:n lähetyksissä. Briteistä RP:tä on aina puhunut alle kolme prosenttia väestöstä. Sitä kutsutaan usein brittienglannin korrekteimmaksi ja parhaaksi ääntämistavaksi, mutta joillekin se tuo mieleen snobismin, hienostelun ja puhujansa etuoikeutetun aseman. RP eroaa englannin muista aksenteista ennen kaikkea vokaalien ääntämisessä.

## Murteet

Englannissa puhuttu englanti, ”englanninenglanti”, voidaan jakaa kaakkoisiin, lounaisiin, midlandsilaisiin, itäanglialaisiin ja pohjoisiin murteisiin. Kaakkoismurteita puhutaan pääkaupunki Lontoossa ja sen ympäristössä. Niistä tunnetuimpia on Itä-Lontoon työväestön cockney. Lontoossa kuulee paljon myös Karibialta tulleiden mustien siirtolaisten englantia. Midlandsin murteita puhutaan esimerkiksi Birminghamissa. Pohjoisista murteista merkittävimpiä ovat Yorkshiren, Lancashiren ja Cumbrian murteet sekä geordie. Lancashiren murretta puhutaan esimerkiksi Manchesterissä ja Liverpoolissa (scouse).

Walesinenglannissa on vaikutteita kymrin kielestä etenkin Walesin pohjoisosissa. Walesinenglanti kuulostaa hiukan ”laulavalta”.

Skotlanninenglanti muistuttaa skotin kieltä, jota pidetään kuitenkin yleensä omana kielenään. Skotlanninenglannin ääntämykselle on tyypillistä esimerkiksi /r/:n ääntäminen yksitäryisesti [ɾ].

## Erot amerikanenglantiin

Brittienglannin ja amerikanenglannin sanastossa on monia eroja. Selvimmät erot ääntämisessä ovat brittienglannin pitkä a (amerikanenglannissa ä), lyhyt o (amerikanenglannissa avoin a) ja t (amerikanenglannissa usein d). Myös yksittäisten sanojen ääntämisessä on eroja.

## Lähteet

* Tom McArthur: *The Oxford Guide to World English*.  Oxford University Press, 2002.  ISBN 9780198662488

### Viitteet