# Ruotsin kielioppi

**Ruotsin kielioppi** käsittää ruotsin kielen morfologian ja syntaksin. Fonologiaa käsitellään erikseen.

## Substantiivit

### Suku

Ruotsin kielessä substantiivit jaetaan kahteen kieliopilliseen sukuun: neutriin (ruots. *neutrum*) ja epäneutriin (ruots. *utrum* << latinan uter ’kumpi tahansa (kahdesta)’). Epäneutri syntyi maskuliinin ja feminiinin yhdistyessä. Tästä johtuu se, että ruotsin neutriin kuuluu paljon vähemmän sanoja kuin epäneutriin ja että lähes kaikki ihmisiä tarkoittavat sanat kuuluvat epäneutriin. Ruotsin neutria kutsutaan joskus myös ett-suvuksi (Sen epämääräinen artikkeli on *ett.*) ja epäneutria yhdistyneeksi suvuksi, yleiseksi suvuksi tai en-suvuksi (Sen epämääräinen artikkeli on *en.*). Sanan suku voidaan usein päätellä sanan merkityksestä tai päätteestä. Jokaisesta säännöstä on kuitenkin poikkeuksia.

#### Epäneutri

Ihmisiä, eläimiä sekä kukkia ja puita tarkoittavat sanat ovat pääsääntöisesti epäneutreja: (esim. *en man*, *en fågel*, *en björk*).

Substantiivit, joilla on seuraavat päätteet, ovat yleensä epäneutreja:

* -ad (en bravad)
* -are (en kammare)
* -dom (barndom, -en)
* -ell (en modell)
* -else (en kallelse)
* -het (en nyhet)
* -ik (musik, -en)
* -ing (en tidning)
* -ion (en station)
* -lek (kärlek, -en)
* -or (en motor)

#### Neutri

Marjoja tarkoittavat sanat ovat pääsääntöisesti neutreja: (esim. *ett smultron*).

Substantiivit, joilla on seuraavat päätteet, ovat yleensä neutreja:

* -ande (ett förhållande)
* -ende (ett leende)
* -um (ett museum)

### Taivutus

Substantiiveilla on kaksi määräisyysmuotoa: epäämääräinen ja määräinen. Epämääräinen muoto ilmaistaan sanaa edeltävällä artikkelilla, joka on epäneutrissa *en* ja neutrissa *ett*. Määräinen artikkeli sen sijaan ilmaistaan taivutuspäätteellä (yksikössä -n, -en ja -t, -et; monikossa -na, -en), minkä lisäksi määritteenä olevan adjektiivin edellä käytetään erillistä artikkelia (*den*, *det*, monikossa *de*: *det stora huset*).

Ruotsin substantiivit jaetaan yleensä monikon tunnuksen perusteella seuraaviin taivutusluokkiin eli deklinaatioihin. Muodot on lueteltu seuraavassa järjestyksessä: epämääräinen yksikkö eli perusmuoto, määräinen yksikkö, epämääräinen monikko ja määräinen monikko:

* 1. deklinaatiossa monikon tunnus on -or. Siihen kuuluu a-loppuisia epäneutrisanoja, kuten *flicka* ’tyttö’ (en flick*a*, flick*an*, flick*or*, flick*orna*). Deklinaatioon kuuluu myös joitakin konsonanttiloppuisia sanoja, kuten *våg* ’aalto’ (en våg, våg*en*, våg*or*, våg*orna*) ja *ros* ’ruusu’ (en ros, ros*en*, ros*or*, ros*orna*).
* 2. deklinaatioon kuuluu epäneutrisanoja, poikkeuksena neutrimuotoinen *finger* ’sormi’. Monikon tunnus on -ar. Tähän deklinaatioon kuuluu e- ja konsonanttiloppuisia sanoja, muun muassa *arm* ’käsivarsi’ (en arm, arm*en*, arm*ar*, arm*arna*) ja *pojke* ’poika’ (en pojk*e*, pojk*en*, pojk*ar*, pojk*arna*). Sanoilla, joiden lopussa on painoton *-el*, *-en* tai *-er*, katoaa monikossa yleensä e-kirjain, kuten sanalla *nyckel* ’avain’ (en nyck**el**, nyck**eln*, nyck**lar*, nyck**larna*). Joillain sanoilla esiintyy myös vokaalimuutos eli umlaut, esimerkiksi sanalla *dotter* ’tytär’ (dotter, dotter*n*, d**ö**ttr*ar*, d**ö**ttr*arna*). Jotkin sanat taipuvat epäsäännöllisesti, kuten *en afton*, *aftnar*, ’iltapäivä’ ja *en sommar*, *somrar*, ’kesä’.
* 3. deklinaatioon kuuluu sekä epäneutri- että neutrisanoja, joiden monikon tunnus on -er tai -r. Siihen kuuluvat muun muassa *park* ’puisto’ (en park, park*en*, park*er*, park*erna*), *museum* ’museo’ (ett muse*um*, muse*et*, muse*er*, muse*erna*; huomaa latinan um-päätteen poistaminen taivutetuissa muodoissa), *sko* ’kenkä’ (en sko, sko*n*, sko*r*, sko*rna*). Joillakin sanoilla esiintyy umlaut tai vartalokonsonantin muuntuminen, esim. *en hand*, *händer*, ’käsi’; *en bok*, *böcker*, ’kirja’.
* 4. deklinaatioon kuuluu yhtä sanaa lukuun ottamatta vain vokaaliloppuisia neutrisanoja. Monikon tunnus on -n. Deklinaation sanoja ovat muun muassa *bi* ’mehiläinen’ (ett bi, bi*et*, bi*n*, bi*na*) ja *äpple* ’omena’ (ett äpple, äpple*t*, äpple*n*, äpple*na*). Deklinaation ainoa konsonanttiloppuinen sana on *huvud* ’pää’ (huvud, huvudet, huvuden, huvudena).
* 5. deklinaation sanoilla ei ole monikon tunnusta. Deklinaatioon kuuluu sekä neutri- että epäneutrisanoja, esimerkiksi *barn* ’lapsi’ (ett barn, barn*et*, barn, barn*en*) ja *djur* ’eläin’ (ett djur, djur*et*, djur, djur*en*). Kaikki epäneutrimuotoiset -are-loppuiset tekijännimet kuuluvat 5. deklinaatioon, kuten *lärare* ’opettaja’ (en lärare, lärare*n*, lärare, lärar*na*). Joillakin sanoilla esiintyy monikossa vokaalimuutos, kuten *mus* ’hiiri’ (en mus, mus*en*, möss, möss*en*) ja *man* ’mies’ (en man, mann*en*, män, männ*en*). Kahdella sanalla (*öga*, ’silmä’; *öra*, ’korva’) yksikkö taipuu kuten nelosdeklinaatiossa, mutta monikon määräinen muoto (, joka päättyy -en) paljastaa sanat viitosdeklinaation sanoiksi. (ett ög*a*, ög*at*, ög*on*, ög*onen*). Viitosdeklinaatioon kuuluu myös muutamia en-sukuisia -er-loppuisia sanoja, kuten *politiker*, ’poliitikko’ (en politiker, politiker*n*, politiker, politiker*na*). Samalla tavalla taipuvat sanat *broder* ([vanhahtava] veli) ja fader ([vanhahtava] isä), kuitenkin sillä erotuksella, että noissa sanoissa monikossa on umlaut. (broder, broder*n*, bröder, bröder*na*)

| Deklinaatio | Tuntomerkki | Monikon pääte | Esim. |
| --- | --- | --- | --- |
| 1 | en-sukuinen, joka päättyy -a | -or | en fråga, frågor |
| 2 | en-sukuiset, joiden pääte on -ing | -ar | en blandning, blandningar |
| suurin osa en-sukuisista, joiden viimeisellä tavulla on painoton E | en nyckel, nycklar |
| 3 | monet yksitavuiset substantiivit | -er / -r | ett vin, viner; en sko, skor |
| monet vierasperäiset sanat | en banan, bananer |
| substantiivit, joiden sanapaino on sanan lopussa | en cyklist, cyklister |
| ett-sukuiset, joiden pääte on -um | ett museum, museer |
| 4 | ett-sukuiset, jotka päättyvät vokaaliin | -n | ett häfte, häften |
| 5 | yleensä ett-sukuiset, jotka päättyvät konsonanttiin | Ø | ett hus, hus |
| tekijää tarkoittavat sanat, jotka päättyvät -ande, -ende, -are ja -er | en läkare, läkare; en ordförande, ordförande |

Sanakirjoissa deklinaatiota merkitään usein roomalaisella numerolla.

Sijoja on nominatiivin lisäksi nykyruotsissa vain genetiivi, joka substantiiveilla muodostetaan lisäämällä sanan loppuun s-pääte.

## Pronominit

### Persoonapronominit

|  | Subjekti | Objekti |
| --- | --- | --- |
| Yksikkö | Monikko | Yksikkö | Monikko |
| I pers. | jag | vi | mig | oss |
| II pers. | du | ni | dig | er |
| III pers. | han / hon / hen | de | honom / henne / hen | dem |

Lähde:

Sukupuolineutraali *hen* lisättiin SAOL-sanakirjaan vuonna 2015. Se oli jo entuudestaan saavuttanut suosiota erityisesti toimittajien ja suomenruotsalaisten keskuudessa.

### Possessiivipronominit

|  | Yksikkö | Monikko |
| --- | --- | --- |
| I pers. | min, mitt, mina | vår, vårt, våra |
| II pers. | din, ditt, dina | er, ert, era |
| III pers. | hans / hennes / hens | deras |

Lähde:

## Adjektiivit

Adjektiivit taipuvat suvun, luvun ja määräisyyden mukaan. Monikkomuoto ja määräinen muoto ovat yleensä samat, ja niitä kutsutaankin joskus yhteisnimityksellä a-muoto, koska ne loppuvat a-kirjaimeen. Niinpä taivutusmuotoja on kolme: epäneutrin yksikkö eli en-muoto, neutrin yksikkö eli ett-muoto ja a-muoto. Esimerkiksi en *skön* blomma (kaunis kukka), ett *skönt* hus (kaunis talo), *sköna* blommor (kauniita kukkia, kauniit kukat).

Adjektiivit taipuvat myös vertailumuodoissa, esimerkiksi *skönare* (= kauniimpi) ja *skönast(e)* (= kaunein).

## Verbit

Verbien aikamuotoja ovat preesens, preteriti (aiemmin nimeltään imperfekti), perfekti ja pluskvamperfekti. Kaksi viimeksi mainittua ovat liittomuotoja, jotka muodostetaan *ha*-apuverbin sekä pääverbin supiinin avulla. Verbien taivutus on viime vuosisatoina todella voimakkaasti yksinkertaistunut. Verbit eivät nykyään enimmäkseen taivu persoonamuodoissa vaan ensimmäinen ja toinen persoona erotetaan kolmannesta pelkällä persoonapronominilla (jag, du, vi, ni) eikä myöskään yksikkö- ja monikkopersoonien välillä enimmäkseen ole eroa. Aikaisemmin myös ruotsissa verbeillä oli persoonataivutus, ja juhlatyylissä voidaan vieläkin käyttää verbien monikkomuotoa, joka tosin on 1800-luvulta lähtien ollut ainakin säännöllisillä verbeillä kaikissa monikon persoonissa samanlainen, infinitiivin kaltainen. Aikaisemmin verbien monikoilla eri persoonien välillä oli eroja: 1800-luvulle asti monikon ensimmäinen persoona oli säännöllisillä verbeillä e-loppuinen, kun muut monikon persoonat säännöllisillä verbeillä olivat a-loppuisia. Vielä aikaisemmin esiintyi m-loppuisia monikon ensimmäisen persoonan ja n-loppuisia monikon toisen persoonan verbinmuotoja. Verbien monikkomuodoista muuten kuin juhlatyylissä luovuttiin 1900-luvulla, kun ne olivat puhekielessä jokseenkin täysin kuolleet. Verbit jakautuvat seuraaviin taivutustyyppeihin:

* 1. konjugaatio: infinitiivin pääte *-a*, preesensin *-ar*, preteritin *-ade* ja supiinin *-at*, esimerkiksi *tala – talar – talade – talat*.
* 2. konjugaatio: infinitiivin pääte *-a*, preesensin *-er*, preteritin *-de* tai *-te* (*jälkimmäinen yleensä kirjainten k, p, t, s tai x perässä*) ja supiinin *-t*, esimerkiksi *läsa – läser – läste – läst*. Huomaa kuitenkin, että verbeillä, joilla vartalo päättyy pitkää vokaalia seuraavaan R-kirjaimeen sekä muutamilla L-vartaloisilla verbeillä, joilla L:ää edeltää pitkä vokaali, ei tule preesensissä -er-päätettä, esimerkiksi *hyra – hyr – hyrde – hyrt*.
* 3. konjugaatio: infinitiivissä ei päätettä, preesensin pääte *-r*, preteritin *-dde* ja supiinin *-tt*, esimerkiksi *bo – bor – bodde – bott*.
* 4. konjugaatio eli vahvat verbit: infinitiivin pääte *-a*, preesensin *-er*, preteritissä ei päätettä vaan se muodostetaan vaihtamalla vartalon vokaali toiseksi, esimerkiksi *i* *a*:ksi tai *y* *ö*:ksi, supiinilla ei varsinaisesti omaa päätettä, mutta yleensä *-it*, jonka lisäksi myös vartalovokaali usein vaihtuu, esimerkiksi *i* *u*:ksi tai *y* *u*:ksi, esimerkiksi *springa – springer – sprang – sprungit* tai *flyta – flyter – flöt – flutit*.

Verbien passiivi muodostetaan lisäämällä aktiivimuotoon *s*-pääte, jota paitsi preesensin *-r* jätetään pois.

Huomaa myös, että joillakin ruotsin verbeillä on kaksi vaihtoehtoista taivutusta, esimerkiksi *gala – gal – galde – galt* (2. konjugaation mukainen) tai *gala – gal – gol – galit* (4. konjugaation mukainen).

## Syntaksi

Ruotsin sanajärjestys on suhteellisen tarkkaan määrätty. Perussanajärjestys on subjekti–predikaatti–objekti. Jos jokin adverbiaali sijoitetaan lauseen alkuun, tulee subjekti päälauseessa kuitenkin vasta predikaatin jälkeen. Sivulauseen sanajärjestykselle on muistisääntö, niin sanottu *konsukiepre*: konjunktio, subjekti, kieltosana, predikaatti, objekti.

## Lähteet

* Viljanen, Birgitta & Viljanen, Kari (2007): *Ruotsin peruskielioppi*, Gummerus, ISBN 978-951-20-7460-0

### Viitteet