Rikunarita-ORG/Wikinium huggingface dataset:
# Yamato-kausi

**Japanin historia Paleoliittinen kausi
* Jōmon-kausi
* Yayoi-kausi
* Yamato-kausi
	+ Kofun-kausi
	+ Asuka-kausi
* Nara-kausi
* Heian-kausi
* Kamakura-kausi
	+ Kenmu-restauraatio
* Muromachi-kausi
	+ Nanboku-chō-kausi
	+ Sengoku-kausi
* Azuchi-Momoyama-kausi
	+ Nanban-kaupan kausi
* Edo-kausi
	+ Bakumatsu
* Meiji-kausi
* Taishō-kausi
	+ Japani I maailmansodassa
* Shōwa-kausi
	+ Miehitetty Japani
* Heisei-kausi
* Reiwa-kausi

**Yamato-kausi** (jap. 大和時代, *Yamato-jidai*) on ajanjakso Japanin historiassa, jolloin Japanin keisarikunta hallitsi nykyisestä Yamaton provinssista, joka tunnetaan nykyisin Naran prefektuurina.

Perinteisesti Yamato-kauden sanotaan alkaneen vuonna 250 ja päättyneen vuonna 710 (Kofun-kausi n. 250-538, Asuka-kausi 538-710), mutta Yamaton hallinnon todellisesta alkamisvuodesta on kiistelty. Ympäri Japania levittäytyneet poliittiset ryhmittymät olivat haastaneet hallinnon ylivallan jossain vaiheessa Kofun-kautta. On kuitenkin varmaa, että 500-luvulla Yamato-klaaneilla oli paljon vaikutusvaltaa naapuriklaaneihin.

## Yamato-valtio

Varhaisimman, Yamato-nimellä tunnetun japanilaisen valtion synty on ajoitettu Kofun-kauden alkuun. Tällöin yksi kylävaltioista keskisessä Japanissa, nykyisen Osakan-Kioton alueen lähistöllä sijainnut Yamato vahvisti asemaansa niin, että se sai liitetyksi alaisuuteensa muut pikkuvaltiot. Uuden kauden näkyvimmät ulkoiset tunnusmerkit olivat hautakummut (kofun), joita hallitseva eliitti oli alkanut rakentaa Yamato-tasangoille 200-luvun puolivälin jälkeen. Mahtavimmat olivat massaltaan suurempia kuin Egyptin pyramidit. Muodoltaan ne saattoivat olla pyöreitä, neliskulmaisia tai avaimen reiän mallisia. Hautakumpujen rakentaminen lopetettiin 600-luvulla buddhalaisuuden vaikutuksesta.
Japanin valtion synty on liitetty sotilasaristokratian johtaman uudentyyppisen yhteiskunnan muodostumiseen. On oletettu, että kysymyksessä oli joko Yayoi-kulttuurin uusi kehitysvaihe tai mantereelta tullut ratsastajakansa, joka alisti Yayoi-kauden asukkaat ja yhdisti Japanin. Viimeksi mainitusta teoriasta seuraisi myös se, että keisarillinen suku on todennäköisesti alun perin tullut Koreasta, ehkä Mimanasta, jota on pidetty joko japanilasten eteläisestä Koreasta valtaamana tukikohtana tai sitten Koreasta valtaamana tukialueena.

Yamato-valtion alkuperän selvittämistä monimutkaistaa vielä se, että jo ennen kyseisen valtion syntyä Japaniin oli muodostunut löyhä liittovaltio Yamatai, jota johti kuningatar Himiko. Kiinalaisten lähteiden mukaan hän yhdisti 30 valtiota ja lähetti vuonna 239 lähetystön Kiinaan.
Yamato-valtion synnyn taustalla oli mantereen poliittinen sekasorto: Han-dynastia oli sortunut ja Kiina oli ajautunt useita vuosisatoja kestäneeseen hajanaisuuden kauteen.

## Lähteet

* Fält, Olavi K. et al.: ”Japani kulttuurivirtojen suvantona”, *Japanin kulttuuri*.  Helsinki:  Otava, 2006.  ISBN 978-951-1-12746-8
# Alluusio

**Alluusio** tarkoittaa viittausta johonkin asiayhteyden ulkopuoliseen, tunnettuun asiaan. Alluusioita esiintyy puhekielessä, kaunokirjallisuudessa, musiikissa ja kuvataiteessa. Alluusioilla voidaan myös rajoittaa asian ymmärtävien joukkoa, kuten tapauksissa jossa on pyritty välttämään sensuuria ja tekstin todellinen merkitys on luettava "rivien välistä". Alluusioita käytetään myös komiikassa ja sarjakuvissa, joissa kuva ja teksti muodostavat alluusion.

T. S. Eliotin runojen on usein kuvattu sisältävän alluusioita johtuen hänelle tyypillisestä tavasta viitata nimiin, paikkoihin tai kuviin joiden merkitys saattaa kirkastua ainoastaan aikaisempaa tietämystä omaaville. Tämä kirjoitustekniikka saattaa tarjota mielenkiintoisia ja monitasoisia lukuelämyksiä valveutuneille, mutta näihin syvempiin asiayhteyksiin vihkiytymättömille sen sijaan T.S. Eliotin teksti saattaa näyttäytyä liian raskaana tai vaikeaselkoisena.

## Katso myös

* Intertekstuaalisuus
* Hermeneutiikka
* Yksityisen kielen argumentti
* Metafora
* Allegoria
* Metonymia
* Pastissi
* Parodia
* Meemi
# Suiko

Keisarinna Suiko
Keisarinna Suikon mausoleumi.
**Suiko** (jap. 推古天皇, *Suiko-tennō*, 554–15. huhtikuuta 628) oli perinteisen vallanperimysjärjestyksen mukaan Japanin 33. hallitsija ja ensimmäinen maata varmuudella hallinnut keisarinna.

Suiko nousi valtaistuimelle keisari Sushunin jälkeen vuonna 592. Soga-klaanin päämies Soga Umako murhautti Sushunin, sillä keisari oli ollut liian itsenäinen; Sushun oli nostettu valtaistuimelle Soga- sekä Mononobe- ja Nakatomi-klaanien välisen ja Soga-klaanin voittaman valtataistelun seurauksena. Suiko oli Sushunin nuorempi sisar, Soga Umakon sisarentytär ja aiemman keisari Bidatsun vaimo. Hänen isänsä oli keisari Kimmei. Suikon valtaannousu merkitsi huomattavaa poikkeusta perinteestä, sillä vaikka Japanilla oli ollut legendaarisia naishallitsijoita, edellisinä vuosisatoina kaikki keisarit olivat olleet miehiä.

Soga-klaanin jäsenet olivat buddhalaisia, joten uskonto levisi Japanissa Suikon hallinnon aikana. Soga no Umako nimitti Suikon sijaishallitsijaksi prinssi Shōtokun, joka oli vastuussa monista uudistuksista: maassa otettiin käyttöön kiinalainen kalenteri ja byrokraattinen hallintojärjestelmä, keisarista tehtiin absoluuttinen hallitsija ja maahan tuotiin kiinalaisia ja korealaisia käsityöläisiä.

## Lähteet

## Aiheesta muualla

* Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Suiko Wikimedia Commonsissa
# Antologia

**Antologia** (< kreik. ἀνθολογία, *anthologia*, 'kukkakokoelma',) on teos, johon on koottu eri tekijöiden teoksia, kuten epigrammeja runoja, novelleja ja pienoisromaaneja.

Suomessa on albumi ollut antologian muotona 1800-luvun puolivälistä alkaen.

## Esimerkkejä antologioista

* Filokalia

## Lähteet

## Aiheesta muualla

* Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Antologia Wikimedia Commonsissa
# Man’yōshū

**Man’yōshū** (jap. 万葉集, ”Kymmenen tuhannen lehden kokoelma”) on vanhin olemassa oleva ja hyvin arvostettu japanilaisen runouden kokoelma, joka on koottu Nara- tai varhaisella Heian-kaudella. Kokoaja tai kokoajista viimeinen on oletettavasti Ōtomo no Yakamochi, ja kokoelman viimeinen ajoitettu runo on vuodelta 759. Kokoelmaan sisältyy varhaisemmilta runoilijoilta runoja, joista monet ovat jääneet nimettömiksi tai pantu väärän, yleensä jonkun tunnetun runoilijan nimiin. Suurin osa kokoelmasta edustaa vaihetta 500–759.

Kokoelmassa on yli 4 000 runoa, pääosin tankoja, ja ne on kirjoitettu japaniksi kiinalaisin sanamerkein.

## Lähteet
# Sisältösana

**Sisältösana** eli *leksikaalinen sana* tarkoittaa sanaa, jolla on referentiaalinen merkitys eli joka viittaa kielenulkoisen maailmaan. Sisältösanoja ovat substantiivit, adjektiivit ja verbit. Sisältösanojen lisäksi kielessä on funktiosanoja, joilla ei ole referentiaalista merkitystä. Esimerkiksi lausekkeessa *tyttö ja poika* sisältösanoja ovat sekä *tyttö* että *poika*, jotka viittaavat kielenulkoisiin olioihin, mutta *ja* on funktiosana, joka ilmaisee rinnastuksen, kieliopillisen suhteen kahden olion välillä. Sisältösanat muodostavat avoimen luokan, eli kieleen voi tulla koko ajan lisää esimerkiksi substantiiveja ja verbejä.

## Lähteet
# Vartalo (kielitiede)

**Vartalo** eli **sanavartalo** on morfeemi, johon suffiksit ja muu kieliopillinen aines on liitettävissä. Vartalo voi olla joko johtamaton (juuri) tai johdettu (johdos). Sekä nomineilla (substantiivit, adjektiivit, numeraalit ja pronominit) että verbeillä on vartalo, johon voidaan liittää tunnus ja taivutuspääte. Tunnus on nomineissa monikon, verbeissä aikamuodon tai tapaluokan tunnus. Niissä sanoissa, joissa on astevaihtelu, vartalo voi olla joko vahvassa tai heikossa asteessa. Vokaaliin loppuvaa vartaloa kutsutaan vokaalivartaloksi, konsonanttiin loppuvaa vastaavasti konsonanttivartaloksi. Sanalla voi olla kaksi erilaista vartaloa: vokaalivartalo, joka on kaikilla sanoilla, ja lisäksi konsonanttivartalo. Nominin vartalo voi olla perusmuodon, nominatiivin kaltainen tai loppuosastaan erilainen.

## Esimerkkejä

Esimerkki yksivartaloisesta sanasta, jonka vartalo on perusmuodon kaltainen, on *talo: talo-n, talo-a, talo-na,* *talo-ssa* jne. Tyypillinen astevaihtelusana on *hattu*: *hatu-n* (heikko vartalo) *hattu-a* (vahva vartalo). Tavallisin muutos vartalon lopussa on, että sananloppuinen *i* muuttuu *e*:ksi, kuten sanassa *onni: onne-n, onne-a.* (Historiallisesti muutos on tapahtunut päinvastoin, vanha *e* on sanan lopussa muuttunut *i*:ksi). Monimutkaisimpia ovat vanhat omaperäiset sanat, jotka nykysuomessa loppuvat *-si*: *vesi, vede-n* (heikko vokaalivartalo), *vet-tä* (konsontanttivartalo), *vete-nä* (vahva vokaalivartalo).

Substantiivilla *saari* on sekä vokaali- että konsonanttivartalo. Sen vokaalivartalo saadaan yksikön essiivistä: *saare|na*. Konsonanttivartalo saadaan esiin yksikön partitiivista: *saar-ta*.

Verbillä *mennä* on myös vokaali- ja konsonanttivartalo. Vokaalivartalo ilmenee indikatiivin preesensin monikon 3. persoonassa *mene|vät*. Konsonanttivartalo saadaan esiin imperatiivin yksikön 3. persoonasta: *men-köön*.

Aiemmin ovat konsonanttivartalot olleet nykyistä yleisempiä, nykyisin niillä saadaan tekstiin vanha sävy: *lasna ollessaan*. Joskus on leikillisesti ruvettu taivuttamaan sanoja ikään kuin niillä olisi konsonanttivartalo, mutta se on virheellistä. Esimerkiksi: *kaali* > *kaalta*, pitää olla *kaalia*, ja *viini* (juoma) > *viintä*, pitää olla *viiniä*.

## Lähteet
# Taivutus (kielioppi)

**Taivutus** tarkoittaa kieliopissa sanan muokkaamista tai merkitsemistä ilmaisemaan kieliopillista tietoa kuten sijaa, sukua, aikamuotoa, lukua ja persoonaa. Kielet, joissa esiintyy paljon taivutusta, luokitellaan synteettisiksi kieliksi.

Esimerkiksi suomen kielessä taivutettavan sanan vartalon loppuun tulee taivutuspäätteitä eli suffikseja. Nominatiivi *kissa* taipuu genetiiviin *kissan* − sanan loppuun lisätään -n-pääte. Lisäksi sanan vartalossa voi tapahtua astevaihtelua: nominativi *kakku* taipuu genetiiviin *kakun* - toinen k katoaa keskeltä sanaa.

Kielen sanat ryhmitellään usein *taivutusluokkiin* sen mukaan, millaisia päätteitä taivutuksessa käytetään ja millaisia muutoksia taivutus aiheuttaa sanan muotoon. Latinan kieliopissa nominien taivutusluokkia kutsutaan *deklinaatioiksi* ja verbien taivutusluokkia *konjugaatioiksi*. Sama termistö on periytynyt monien muidenkin kielten kielioppeihin.

## Lähteet
# Onomatopoeettinen

**Onomatopoeettinen** eli **onomatopoieettinen** (kreik. onomatopoiesis, suom. *nimen sepittäminen*) on ääntä muistuttava tai jäljittelevä sana tai sanonta. Esimerkiksi: *ammua*, *hohottaa*, *hauva*, *kolke*, *kumista*, *raksua*, *sihistä*, *narskua*. Myös huudahdus tai ilmaus, joka matkii ääntä, mutta ei sinänsä tarkoita mitään esinettä tai asiaa (esimerkiksi *kling*, *titityy*).

## Onomatopoeettiset eläinten nimet

Joillain eläinlajeilla, varsinkin ääntelystään tunnetuilla linnuilla, on onomatopoeettinen nimi. Suomen kielessä onomatopoeettisia lintujen nimityksiä ovat esimerkiksi kuikka, kukko, uikku, räkättirastas (räkättää), ruisrääkkä (rääkii), tiltaltti, tikka (tikittää nokkiessaan puuta), pulu (pulputtaa), riekko (riekkuu), huuhkaja (huhuilee), kurppa, naakka, viklo ja kuovi.

ÄäninäytteetWah-wahKesto: 10 sekuntia.0:10Wahwah-efekti sähkökitaralla soitettuna. Wahwah (wauwau) on onomatopoeettinen sana joka juontuu efektin soinnista.TilutusKesto: 14 sekuntia.0:14Tilutusta sähkökitaralla. Nimi tilutus tulee kitaran soinnista joka kuulostaa onomatopoeettisesti sanottuna "tilulilu".Äänitiedostojen kuunteluohjeet

## Muissa kielissä

Japanilaisen äänisymbolismin esimerkki: "jaan!".
Japanin kielessä on joukko "mimeettisiä" sanoja (giongo/giseego/gitaigo), joita ei ole oppikirjoissa tai sanakirjoissa mutta ovat osa kulttuuria ja päivittäistä kommunikointia. Japanilainen äänisymbolismi sisältää onomatopoeettisten sanojen (kuten eläinten ja esineiden äänien) lisäksi ideofonisia tai symbolisia sanoja, jotka kuvaavat fyysisiä ja tunteellisia tiloja.

## Lähteet

* Häkkinen, Kaisa: *Linnun nimi*.  Helsinki:  Teos, 2004.  ISBN 951-851-013-X

### Viitteet
# Muinaiskiina

| Muinaiskiina |
| --- |
|  Pronssikaiverrus Zhou-dynastialta (n. 825 eaa.) |
| Tiedot |
| Alue | Muinainen Kiina |
| Ajoitus | Shang-dynastia, Zhou-dynastia, Taistelevat läänitysvaltiot |
| Kirjaimisto | oraakkeliluu-, pronssi- ja sinettikirjoitus |
| Kielitieteellinen luokitus |
| Kielikunta | Sinotiibetiläiset kielet |
| Kieliryhmä | siniittiset kielet |
| ISO 639-3 | och |
|
Ohje
 |
| Infobox OK |

**Muinaiskiina** on varhaisin tunnettu kiinan kielen muoto ja kaikkien nykyajan kiinan muotojen kantamuoto. Vanhimmat kirjoitukset muinaiskiinaksi ovat oraakkeliluihin kirjoitettuja ennustustekstejä noin vuodelta 1250 eaa., eli myöhäiseltä Shang-dynastialta. Pronssikaiverrukset yleistyivät sitä seuraavalla Zhou-dynastialla. Zhoun loppupuolella luotiin rikasta kirjallisuutta, kuten Mestari Kongin keskustelujen, Mengzin ja Zuozhuanin kaltaisia klassikoita. Nämä teokset olivat mallina klassiselle kiinalle, joka oli kirjoitetun kiinan standardi 1900-luvun alkupuolelle saakka, säilyttäen myöhäismuinaiskiinan sanastoa ja kielioppia.

Muinaiskiinaa kirjoitettiin monenlaisilla varhaisilla kiinan merkeillä, kuten oraakkeliluu-, pronssi- ja sinettikirjoituksena. Merkkien ja yksitavuisten ja -morfeemisten sanojen välillä oli tarkka vastaavuus koko ajanjaksolla. Vaikka kirjoitusjärjestelmä ei ollutkaan aakkosto, suurin osa merkeistä luotiin fonetiikka huomioon ottaen. Alun perin sanat, joita oli vaikea kuvata visuaalisesti, esitettiin "lainaamalla" merkkiä toisesta sanasta, joka kuulosti samanlaiselta. Myöhemmin lisättiin uusia merkkejä epäselvyyksien välttämiseksi lisäämällä radikaaleja, jotka kuvaavat jotain kategoriaa. Näistä muodostui yhdysmerkkejä (xingsheng). Xingsheng-merkkejä luotiin paljon lisää Zhou-dynastian aikana.

Useimpien tutkijoiden mukaan muinaiskiina erosi keskikiinasta siten, ettei siinä ollut retrofleksejä tai palataalisia obstruentteja vaan jonkinlaisia konsonanttiklustereita, sekä siten, että siinä oli soinnittomia nasaaleja ja likvidoita. Viimeaikaisimmissa rekonstruktioissa muinaiskiinaa kuvataan kielenä, jossa ei ollut tooneja vaan tavunloppuisia konsonanttiklustereita, jotka kehittyivät eri tooneiksi keskikiinassa.

Muinaiskiinan ydinsanasto on sinotiibetiläistä, ja varhaisia lainasanoja naapurikielistä on paljon. Zhou-kaudella alkuperäistä yksitavuista sanastoa laajennettiin monitavuisilla sanoilla yhdistelemällä ja reduplikaatiolla, mutta valtaosa sanoista oli silti yksitavuisia. Toisin kuin keskikiinassa ja nykyajan kiinan murteissa, muinaiskiinassa oli merkittävästi derivaatiomorfologiaa. Kielestä on tunnistettu useita affikseja, kuten substantiivin muuttaminen verbiksi, transitiivisten ja intransitiivisten verbien vaihtelut ja kausatiivisten verbien muodostaminen. Kuten nykykiinakin, muinaiskiina oli ilmeisesti taipumaton. Persoonan ja määrän mukaisia taivutusmuotoja oli olemassa vielä Shang-kaudella ja varhaisella Zhoulla, mutta ne olivat jo katoamassa klassiselle kaudelle mentäessä. Samoin klassisella kaudella useimmista morfologisista derivaatiosta oli tullut hyödyttömiä, ja konstituenttien väliset suhteet määräytyivät enimmäkseen sanajärjestyksen tai partikkelien mukaan.

## Lähteet
# Ukiyo-e

”Punainen Fuji”, Hokusain sarjasta 36 näkymää Fuji-vuoresta.
Mies ratsailla ylittämässä siltaa (Hiroshige).
**Ukiyo-e** (jap. 浮世絵 eli ”kelluvan maailman kuvat”) on japanilainen puupiirrostyyli, joka kehittyi 1600-luvulla ja jota harjoitettiin 1800-luvun loppupuolelle. Sana ”ukiyo” oli aluksi buddhalainen vertaus, ”hetkellinen” tai ”maallinen” maailma tai elämä. Ukiyo-e-kuvissa se kuitenkin muuttui tarkoittamaan kevytmielisempää ”maallista elämää”, nautintojen maailmaa.

Ukiyo-e-puupiirrokset olivat tavallisen kansan taidetta ja kaupallisia kuvia, joita ei omana aikanaan pidetty taiteena. Kuvien aiheet ovat kirjankuvituksia, mainoksia ja julisteita, kabuki-teatterin näyttelijöiden tai sumopainijoiden ihailijakuvia, eroottisia kuvia, muotikuvia ja muita arkielämän kuvauksia.

## Kuuluisia puupiirrosmestareita

* Hishikawa Moronobu (työskenteli vuosina 1672–1694) oli varhaisimpia tunnettuja puupiirrosmestareita. Hän valmisti lähinnä kirjankuvituksia ja kuvasarjoja mustavalkoisella tekniikalla.
* Suzuki Harunobu (1760–1770) tunnetaan nishiki-e-moniväritekniikan mestarina. Hänen kuuluisimpia töitään ovat hienostuneet naiskuvat.
* Tōshūsai Sharaku (1794–1795) tunnetaan omintakeisista kabukinäyttelijöiden kuvista.
* Katsushika Hokusai (1760–1849) oli puupiirrosmestareista ehkä monipuolisin ja tuotteliain. Hän piirsi kaikkea maisemista ja kirjankuvituksista pilakuvamaisiin piirroksiin (manga).
* Hiroshige Ando (1797–1858) valmisti kuuluisia maisemakuvia.
* Kobayashi Kiyochika (1847–1915) ja oppilaansa Yasuji Inoue (1864–1889) olivat ukiyo-e-kauden viimeisten edustajien joukossa.

1900-luvulla puupiirrostyyliä yritettiin elvyttää eurooppalaiseen taiteeseen liittyvissä shin hanga- ja sōsaku hanga -liikkeissä.

## Ukiyo-e-teoksia

*
* Utagawa Kuniyoshi: Kabuki-näyttelijöitä
* Kuniyoshi: ”Sumopainija”
* Kitagawa Utamaro: ”Edon kukkia” bijin-ga (kauniin naisen kuva)

## Katso myös

* Japonismi

## Lähteet

* Honour & Fleming: *Maailman Taiteen Historia*, 1997, Otava
* Viewing Japanese Prints (Arkistoitu – Internet Archive) (englanniksi)
# Toyohara Chikanobu

| Toyohara Chikanobu |
| --- |
|  *Krysanteemit syksyisessä puutarhassa* sarjasta *Nishiki-e (Väripainokuvia)*, 1888. Japanin parlamentin kirjasto, Tokio. |
| Henkilötiedot |
| **Syntynyt** | 1838 Edo, nykyisin Tokio, Japani |
| **Kuollut** | 1912 Edo, Japani |
| Kansalaisuus | Japani |
| Taiteilija |
| Ala | kuvataide |
| Taidesuuntaus | ukiyo-e |
| [ Muokkaa Wikidatassa ]  |
| Infobox OK |

**Toyohara Chikanobu** (jap. 豊原周延, 1838–1912), myös **Yōshū Chikanobu** (jap. 楊洲周延) oli japanilainen ukiyo-e-tyylisuunnan kuvittaja ja puupiirrospainokuvien suunnittelija Meiji-kaudella. Chikanobaa pidetään yhtenä viimeisistä perinteisten puupiirroskuvien mestareista, jonka vaikutus japanilaiseen taiteeseen ylsi kauas tulevaisuuteen. Chikanobu tunnettiin bijinga-kuvistaan (kirjaimellisesti 'kauniiden naisten kuvat'). Chikanobun töissä on myöhemmin nähty japanilaisen yhteiskunnan siirtymä samuraiden esimodernilta ajalta kohti Meiji-kauden modernia yhteiskuntaa.

## Elämä ja ura

Monet Chikanobun töistä olivat triptyykkejä. *Ōshū kangengaku gassō no zu (Eurooppalaisen musiikin konsertti)*, 1889, 36.8 x 73.7 cm, puupiirrospainokuva. Metropolitan Museum of Art, New York.
Chikanobu syntyi Edossa (nykyisin Tokio) samurai-perheeseen. Hän opiskeli painokuvien suunnittelua Utagawa Kuniyoshin ja Toyohara Kunichikan johdolla. Chikanobun isän kuoltua virka-asema siirtyi pojalle. Chikanobu taisteli Tokugawa-shōgunaatin joukoissa keisari Meijin kannattajia vastaan. Hänet pidätettiin ja palautettiin vuonna 1875 Edoon, josta oli nyt tullut Tokio. Tokiossa Chikanobu ryhtyi painokuvien suunnittelijaksi.

Chikanobu suunnitteli sekä bijinga- että yakusha-e-kuvia ('näyttelijöiden kuvat'). Nykyisin hänet tunnetaan kuitenkin varsinkin kuvistaan, joissa näkyy käynnissä ollut yhteiskunnallinen muutos. Chikanobun tunnetuimmat työt ovat kuvasarjoja tai triptyykkejä. Jotkut Chikanobun työt syntyivät toimeksiannosta lähteä kuvaamaan tapahtumia nykyajan sanomalehtikuvaajan tavoin. Chikanobu suunnitteli myös yhden ensimmäisistä virallisista kuvista Keisari Meijistä. Monille japanilaisille Chikanobun muotokuva oli ensimmäinen näkymä katseilta suojassa kasvaneen uuden keisarin elämään. Chikanobu kuvitti myös kirjoja ja teki uransa aikana yhteistyötä noin 70 eri kustantajan kanssa. Chikanobu kuoli 75-vuotiaana vuonna 1912.

## Lähteet

* Bell, David: *Explaining ukiyo-e*.  (Väitöskirja)  University of Otago, Uusi-Seelanti, 2002.  Teoksen verkkoversio (pdf). (Arkistoitu – Internet Archive)
* Harris, Frederick: *Ukiyo-e: the art of the Japanese print*.  Tokyo:  Tuttle Pub, 2010.  ISBN 978-1-4629-0614-7
* Marks, Andreas: *Japanese woodblock prints: artists, publishers, and masterworks, 1680-1900*.  Tokyo:  Tuttle, 2010.  ISBN 978-1-4629-0599-7
* Munsterberg, Hugo: *The Japanese print: a historical guide*.  New York:  Weatherhill, 1982.  ISBN 0-8348-0167-1

### Viitteet

## Aiheesta muualla

* Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Toyohara Chikanobu Wikimedia Commonsissa