Rikunarita-ORG/Wikinium huggingface dataset:
# Ernst Haeckel

| Ernst Haeckel |
| --- |
|  Ernst Haeckel. |
| Henkilötiedot |
| Koko nimi | Ernst Heinrich Philipp August Haeckel |
| **Syntynyt** | 16. helmikuuta 1834 Potsdam |
| **Kuollut** | 8. elokuuta 1919 (85 vuotta) Jena |
| Koulutus ja ura |
| Väitöstyön ohjaaja | Johannes Müller |
| Opettaja | Albert von Koelliker, Franz von Leydig ja Rudolf Virchow |
|  Nimikirjoitus |
| [ Muokkaa Wikidatassa ]  |
| Infobox OK |

**Ernst Heinrich Philipp August Haeckel** (16. helmikuuta 1834 Potsdam – 9. elokuuta 1919 Jena) oli saksalainen biologi, joka teki tunnetuksi Charles Darwinin evoluutioteoriaa. Haeckel laati eliöryhmien polveutumista havainnollistavia sukupuita ja keksi useita nykyisin käytössä olevia käsitteitä, muun muassa ekologian.

Haeckel työskenteli Jenan yliopiston eläintieteen professorina vuosina 1862–1909. Hän nimesi tuhansia uusia eliölajeja, pääasiassa selkärangattomia eläimiä.

Haeckel oli myös taitava piirtäjä. Hänen tunnetuimmat taideteoksensa ovat sata kuvaa, jotka esittävät pääosin merieläimiä. Ne on koottu teokseen *Kunstformen der Natur* (1899–1904).

Haeckel kirjoitti luonnontieteellisesti perustellusta maailmankuvasta. Hän katsoi evolutiivisten selitysten korvaavan uskontojen teleologiset eli päämäärähakuiset selitykset.

## Elämä ja ura

Ernst Haeckel, *Discomedusae*. Teoksessa *Kunstformen der Natur* (1904).
Ernst Haeckelin vanhemmat olivat Philipp August Haeckel ja Charlotte Sethe. Hän avioitui serkkunsa Anna Sethen kanssa vuonna 1862.

Haeckel opiskeli lääketiedettä, eläintiedettä ja anatomiaa. Tutkimustensa ansiosta hänestä tuli eläintieteen (vertaileva anatomia) professori Jenan yliopistossa. Tässä virassa hän oli vuosina 1862–1909. Haeckel keksi useita nykyisin käytössä olevia käsitteitä, muun muassa ekologian vuonna 1866 ja fylogenian. Hän myös perusti uuden kunnan, alkueläimet (*Protista*). Hän nimesi satoja ellei tuhansia uusia eliölajeja, pääasiassa selkärangattomia eläimiä.

Monistisen ajattelunsa Haeckel esitteli teoksessaan *Maailmanarvotukset* (Welträtsel, 1899, suom. 1912). Hän pyrki selittämään siinä monia ongelmia, joita tutkijat olivat siihen asti pitäneet mahdottomina ratkaista.

Haeckel on tullut kuuluisaksi sikiökuvista, joista osa on väärennöksiä. Tämä tuli ilmi jo Haeckelin eläessä. Siitä huolimatta nämä sikiökuvat ovat esiintyneet monissa evoluutiobiologian kirjoissa kauan.

Haeckel on saanut myös kyseenalaista mainetta rotubiologisilla näkemyksillään, joihin viitattiin usein natsi-Saksan propagandassa.

## Suomennetut teokset

* *Ihmisen kehityshistoria*.  ((Die Ursprung des Menschen, 1898.) Suomensi V-i V. Suomen sos.-dem. nuorisoliiton kirjasto 4)  Mikkeli:  Suomen sos.-dem. nuorisoliitto, 1911.
* *Maailmanarvotukset: Yleistajuisia tutkielmia monistisen filosofian alalta*.  ((Die Welträthsel, 1899.) Kirjoittanut Ernst Haeckel. Uudesta kansanpainoksesta (”Taschenausgabe”) suomentanut Väinö Jokinen)  Pori:  Osuuskunta Kehitys, 1912.  Teoksen verkkoversio. (Arkistoitu – Internet Archive)

## Lähteet

## Aiheesta muualla

* Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Ernst Haeckel** Wikimedia Commonsissa

* The Inapplicability of the Biogenetic Rule to Behavioral Development (englanniksi)
# Esitumalliset

Bakteerin, tyypillisen prokaryoottisolun rakennekaavio. Solun seinämä ja kalvo ympäröivät solulimaa. Keskellä on bakteerin genomi eli kromosomi, joka on DNA:ta. Vaikka solulimassa ui ribosomeja ja suurmolekyylejä, pitkälle kehittyneet soluelimet puuttuvat.
**Esitumalliset**, alkeistumaiset eli **prokaryootit** ovat tumattomia soluja. Ne jaetaan
bakteereihin ja arkeoneihin. Esitumalliset ovat yksisoluisia eliöitä, jotka voidaan havaita vain mikroskoopilla. Muodoltaan esitumalliset jaetaan pallomaisiin kokkeihin, sauvamaisiin basilleihin, kierteisiin spirilleihin ja käyriin vibrioihin. Esitumallisten läpimitta on luokkaa 0,1–100 mikrometriä.

Niiltä puuttuvat mitoottisesti jakautuva kotelon ympäröimä tuma ja pitkälle kehittyneet soluelimet. Näin ollen ne ovat rakenteeltaan tumallisia soluja alkeellisempia. Esitumallisten ribosomit ovat suurelta osin toisenlaisia kuin tumallisten. Esitumalliset ovat monesti aitotumallisia pienempiä ja niistä löytyvätkin pienimmät elävät solut. Tumallisten uskotaan kehittyneen esitumallisesta eliöstä, mutta ei ole selvää, miten ja milloin nykyiset kunnat ovat syntyneet.

On väitetty, että olisi olemassa nanobeja tai nanobakteereja, jotka ovat huomattavasti bakteerejakin pienempiä, viruksen kokoisia, mutta tätä ei ole kyetty todistamaan.

## Esitumalliset

Raja aitotumaisten eli eukaryoottien ja esitumallisten välillä on ollut solubiologiassa pitkään merkittävin jako eri eliöryhmien välillä.

Esitumallisista käytetään monia nimiä: **prokaryootit**, **prokariootit**, **alkeistumalliset**, **esitumaiset** ja **tumattomat**. Esitumallisten olennaisin puute on kaksoiskelmun ympäröimän tuman puuttuminen. Solun keskustassa on sen sijaan rengasmainen kromosomi, jossa esimerkiksi arkeonien tapauksessa on eukaryooteille luonteenomaisia histoneita.

Esitumallisilla on genomina yksi rengasmainen kromosomi, minkä lisäksi geneettistä materiaalia saattaa olla plasmideissa. Esitumallisilla on solukalvon lisäksi yleensä jäykkä soluseinä, joka estää solun tilavuuden muuttumisen.

## Eliökunnan jako kolmeen kuntaan

Esitumalliset on jaettu mm. Carl Woesen näkemyksen mukaan bakteereihin ja arkeoneihin muun muassa geenien rakenteen pohjalta.
Bakteereita sanotaan myös eubakteereiksi, arkeoneja arkeiksi.
Bakteerien ja arkeonien geenit ovat hyvin erilaisia. Bakteerit, arkeonit ja tumalliset solut ovat geeneiltään yhtä kaukana toisistaan.
Näin ollen Maan eliöt voidaan jakaa kolmeen suureen kuntaan, ns.
*domeeniin*: eubakteereihin, arkkeihin ja eukaryootteihin.

## Katso myös

* Eliökunnan kunnat eli pääryhmät
* Systematiikka

## Lähteet

* Prescott, L.M., Harley, J.P., Klein, D.A. 1999. Microbiology 4th ed. ISBN 0-697-35439-3
* Salkinoja-Salonen, Mirja. 2002. Mikrobiologian perusteita. Gummerus. ISBN 951-45-9502-5

## Aiheesta muualla

* Opetus.tv: Biologian etäopiskeluympäristö, Prokaryootti (esitumallinen solu)
# Alkueläimet

*Leishmania donovani*-harvasiimaeliö luuytimessä.
**Alkueläimet** (*Protozoa*; kreik. proto: ’ensimmäinen’, *zoa*: ’eläin’) ovat mikroskooppisia ja yksisoluisia aitotumaisia eliöryhmiä, jotka ovat elintavoiltaan eläinmäisiä eli toisenvaraisia ja liikuntakykyisiä. Saksalainen Otto Bütschli jakoi vuosina 1880–1889 tällaiset eliöt edelleen ulkonäön ja elintapojen perusteella juurieläimiin (*Sarcodina*), itiöeläimiin (*Sporozoa*), ripsieläimiin (*Infusoria*) ja siimaeliöihin (*Mastigophora*). Nykyisessä tieteellisessä luokittelussa fylogeneettisesti eli kehityshistoriallisesti yhtenäistä alkueläinten ryhmää ei kuitenkaan ole, vaan sanaa käytetään lähinnä tiettyä elintapaa kuvaavana yleisnimityksenä.

Alkueläimiä esiintyy kaikkialla, missä on vettä: ihmisten elimistössä, eläimissä, kosteassa maassa, suolaisessa ja makeassa vedessä.*lähde?*

Amebat, joita on myös kutsuttu juurijalkaisiksi, liikkuvat solukalvoulokkeiden eli valejalkojen avulla; ripsieläimet ripsipeitteiden avulla, eräät ekskavaatteihin kuuluvat siimaeliöt yhden tai useamman uimasiiman avulla ja itiöeläimet muiden eläimien tai eliöiden avulla.*lähde?*

## Katso myös

* alkueliöt

## Lähteet

## Aiheesta muualla

* Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Alkueläimet** Wikimedia Commonsissa
# Kladi

Kuvassa keltainen ryhmä on sauropsidien kladi, johon kuuluu matelijoiden kantamuoto ja kaikki sen jälkeläiset, mukaan lukien linnut. Matelijoiden taksonominen luokka on kuvassa sinisellä. Se on parafyleettinen, sillä se käsittää matelijoiden kantamuodon ja matelijalajit, mutta ei lintuja. Punaisella merkitty ryhmä on polyfyleettinen.
**Kladi** eli **monofyleettinen ryhmä** tai **kehityslinja** on evoluutioon perustuva eliöiden kladistinen ryhmä, joka käsittää kantamuodon ("esi-isän") ja kaikki siitä polveutuvat elossa olevat sekä sukupuuttoon kuolleet taksonit. Kladi on siis yksisyntyinen ryhmä, jonka käyttöä pidetään nykyisessä systematiikassa suositeltavana, toisin kuin parafyleettinen tai polyfyleettinen ryhmä. Monofyleettinen ryhmä eroaa parafyleettisestä ryhmästä siten, että parafyleettinen ryhmä ei käsitä kaikkia kantamuodon jälkeläisiä, ja polyfyleettisestä ryhmästä siten, että polyfyleettinen ryhmä sisältää taksoneita eri kehityslinjoista.

## Katso myös

* Tieteellinen luokittelu
* Kladistiikka
* Fylogenetiikka
* Kehityslinja
* Evoluutiopuu
* Taksoni

## Lähteet
# Luonnonhistoria

**Luonnonhistoria** on poikkitieteellinen tutkimusala, joka tutkii luontoa ja sen historiaa. Se voidaan käsittää myös suppeammin siten, että luonnonhistoriassa ollaan kiinnostuneita vain eliöistä (bakteerit, arkit, sienet, eläimet, kasvit) ja niiden kehityshistoriasta. Näin määriteltynä se liittyisi vahvimmin biologiaan. Luonnonhistoria voidaan kuitenkin määritellä laajemmin, jolloin sen piiriin kuuluvat myös geologian, paleontologian, meteorologian, kemian ja jopa astrofysiikan tutkimuskohteet. Luonnonhistoria voidaan määritellä myös muilla tavoin, mutta joka tapauksessa termi on hyvin laaja-alainen. Luonnonhistorian tutkijoita kutsutaan *naturalisteiksi*. Termi liittyy hyvin läheisesti luonnontieteeseen. Luonnonhistoria oli myös suomalaisen peruskoulun nykyisin ympäristöopin ja biologian nimellä tunnetun oppiaineen alkuperäinen nimi.

## Lähteet
# Lajikuvaus

**Lajikuvaus** on vasta löydetyn lajin muodollinen kuvaus. Sen tarkoituksena on antaa selkeä kuvaus uudesta lajista ja kertoa miten se eroaa aiemmin kuvatuista lajeista. Lajikuvaus perustuu aina lajia edustaviin tyyppiyksilöihin, jotka useimmiten tallennetaan luonnontieteelliseen museoon. Lajin tieteellinen nimi tulee käyttöön, kun kuvaus on julkaistu. Maapallon arviolta noin 8,7 miljoonasta nykyisin elävästä aitotumaisesta lajista alle 14% on kuvattu.

## Lajikuvauksen sisältö

Lajikuvauksen ja etenkin lajinimen muoto on tarkkaan määritelty. Eläimet on kuvattava "International Code of Zoological Nomenclature":n ja kasvit ja sienet "International Code of Nomenclature for algae, fungi, and plants":n sääntöjen mukaan, joko kirjassa tai tieteellisessä julkaisussa.

Lajikuvauksiin kuuluu yleensä vähintään seuraavat osiot:

* Lajin tieteellinen nimi ja lajin kuvanneet henkilöt.
* Aineisto, eli ne yksilöt, joiden perusteella laji on kuvattu.
* Tyyppiyksilöt, eli lajia edustavat yksilöt. Lajinimi sidotaan näihin yksilöihin (jos laji esimerkiksi jaetaan myöhemmin kahtia, lajinimi periytyy sille lajille, johon tyyppiyksilöt kuuluvat).
* Lajeja erottelevat tuntomerkit eli diagnoosi. Tämä kertoo tärkeimmät tuntomerkit, joilla lajin saa eroteltua lähisukulaisistaan.
* Varsinainen kuvaus, jossa lajin tuntomerkkejä kuvataan sekä sanallisesti että valokuvien tai piirrosten muodossa. Kuvauksessa pyritään selostamaan kaikki sellaiset tuntomerkit, joista voisi olla hyötyä lajin tunnistamisessa ja erottelemisessa sekä nykyisistä että tulevista lajeista.
* Etymologia, eli mistä lajin tieteellinen nimi juontuu ja miksi lajin kuvaajat päättivät antaa juuri sen nimen.

## Lajikuvausten historia

Carl von Linnén *Systema Naturaen* alkuperäinen etusivu, julkaistu vuonna 1735
Varhaisimmat lajikuvaukset olivat usein laajoja teoksia, joissa pyrittiin luetteloimaan kaikki tunnetut lajit.

Ensimmäinen näistä luetteloista oli Aristoteleen *Eläinoppi*, joka julkaistiin noin vuonna 343 eKr. Siinä kuvattiin laajasti Aristoteleen kotiseudun lajistoa, etenkin merieläimiä, ja myös kaukomaiden taruolentoja, kuten mantikori.

Vuonna 77 jKr Plinius vanhempi kuvasi teoksessaan *Naturalis historia* kaikki tuntemansa eliöt. Teoksessa esiintyy myös useita Aristoteleen kuvaamia taruolentoja, joten on todennäköistä, että hän oli lukenut Aristoteleen Eläinopin.

Moderni lajikuvaus juontaa juurensa Carl von Linnén työstä, etenkin hänen vuonna 1735 ilmestyneestä teoksesta *Systema Naturae*. Teoksessa Linné esitteli nykyisinkin käytössä olevan binomisen nimistön ja tieteellisen luokittelun.

Myöhemmin, sitä mukaa kuin lajeja löytyi yhä enemmän, luovuttiin yrityksestä julkaista kaikki lajit yhdessä teoksessa. Nykyisissä lajikuvauksissa kuvataan yleensä vain muutamia lähisukuisia lajeja.

## Lähteet
# Eläintiede

Kuhankeittäjä (*Oriolus oriolus*)
**Eläintiede** eli **zoologia** (kreik. *zoon*, eläin; *logos*, tieto) on eläinten rakennetta, toimintaa, kehitystä, suhteita, luokittelua ja eläimistöä käsittelevä tieteenala, jonka osa-alueita ovat esimerkiksi eläinekologia, eläinfysiologia sekä -anatomia ja etologia (eläinten käyttäytyminen). Eläintiede on biologian osa-alue, ja se on osaltaan läheisessä yhteydessä solubiologiaan, biokemiaan ja perinnöllisyystieteeseen.

Eri eläinryhmiin kohdistuvan tutkimuksen perusteella erotetaan myös alatieteitä, kuten mammalogia (nisäkkäät), ornitologia (linnut), iktyologia (kalat), entomologia (hyönteiset) ja protozoologia (alkueläimet).

## Eläintieteen varhaishistoria

Tieteellisen eläinten tutkimisen varsinaisena perustajana pidetään Aristotelestä, joka keräsi eräiden aikaisempien kirjailijoiden tekemät hajanaiset eläimiä koskevat tiedot, liitti niihin omat monipuoliset havaintonsa ja muovasi näin saamansa aineiston yhtenäiseksi kokonaisuudeksi. Hän ei rajoittunut vain kuvailemaan eläinten ulkomuotoa, rakennetta ja elintapoja, vaan tutki myös lisääntymisilmiöitä ja sikiönkehitystä, loi pohjan vertailevalle anatomialle ja laati eräänlaisen eläinsysteemin.

Aristoteleen jälkeen ei vanhalla ajalla elänyt muuta huomattavaa eläintieteellistä kirjailijaa kuin Plinius vanhempi. Hän oli kuitenkin vain muiden kirjoitusten koostaja, joka ei aina osannut erottaa tosiasioita taruista. Keskiajan eläintieteellisistä kirjailijoista oli mainittavin Albertus Magnus, joka selitteli Aristoteleen eläintieteen ja luonnonfilosofian kirjoituksia ja koetti muokata niiden sisältöä sopusointuun kirkon oppien kanssa.

## Lähteet

## Aiheesta muualla

* Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta **Eläintiede** Wikimedia Commonsissa

Biologia

|  |  |
| --- | --- |
| Osa-alueita | * Aerobiologia
* Anatomia
* Astrobiologia
* Biokemia
* Ekologia
* Eliömaantiede
* Eläintiede
* Etologia
* Evoluutiobiologia
* Fysiologia
* Genomiikka
* Hydrobiologia
* Iktyologia
* Kasvipatologia
* Kasvitiede
* Kehitysbiologia
* Kudosoppi
* Meribiologia
* Mikrobiologia
* Molekyylibiologia
* Muoto-oppi
* Neurotiede
* Paleontologia
* Parasitologia
* Perinnöllisyystiede
* Sienitiede
* Solubiologia
* Systematiikka
* Taksonomia
* Toksikologia
 |
| Käsitteitä | * abioottinen
* aineenvaihdunta
* biodiversiteetti
* biomi
* biotooppi
* biosfääri
* DNA
* ekologinen lokero
* ekosysteemi
* eliöyhteisö
* evoluutio
* kelpoisuus
* lisääntyminen
* luonnonvalinta
* populaatio
* ravinto
* sukkessio
* uhanalaisuusluokitus
* yhteyttäminen
* pääjakso
* kaari
 |
| Aiheeseen liittyvää | biologian filosofia |

Eläintiede

|  |  |
| --- | --- |
| Osa-alueita | * antrozoologia
* araknologia
* entomologia
* etologia
* helmintologia
* herpetologia
* iktyologia
* malakologia
* mammalogia
* myrmekologia
* nematologia
* ornitologia
* paleozoologia
* planktologia
* primatologia
 |
| Tieteilijöitä | * Karl Ernst von Baer
* Georges Cuvier
* Charles Darwin
* Jean-Henri Fabre
* William Kirby
* Carl Linnaeus
* Konrad Lorenz
* Thomas Say
* Jakob von Uexküll
* Alfred Russel Wallace
 |
# Fykologia

Fucales-lahkoon kuuluvan ruskolevän kasvustoa, Hazards Bay, Tasmania.
**Fykologia** (myös **algologia**, **levätiede**) on tieteenala joka tutkii leviä. Se on kasvitieteen eräs osa-alue.

Levät muodostavat laajan heterogeenisen ryhmän pääosin vedessä eläviä kasveja, joiden koko vaihtelee mikroskooppisista eliöistä aina pensas- ja puumaisiin kasveihin. Fykologia tieteenalana on tärkeä ihmiskunnalle, koska leväkasvit ovat tärkeitä ekologian osatekijöitä. Eräät levät, kuten planktonit, ovat elintärkeä osa ravintoketjua. Rannikkoalueilla suurikokoiset leväkasvit ovat tärkeä osa ihmisten ruokavaliota. Leviä käytetään myös teollisesti ja eräät levälajit ovat tärkeitä jodin, agarin, karrageenien, algiinihapon ja kaliumkarbonaattien lähteitä.

## Lähteet
# Sienitiede

Sienien itiöemiä kaatuneella puunrungolla.
**Sienitiede** eli **mykologia** (kreik. μύκης) on biologian haara, joka tutkii sieniä (*Fungi*) ja niiden fysiologiaa, genetiikkaa, tieteellistä luokittelua ja biokemiallisia ominaisuuksia. Lisäksi sienitieteilijät voivat tutkia sienten hyödyntämistä biotekniikassa, esimerkiksi lääkeaineiden, oluen, viinin, juuston ja muiden maitotuotteiden valmistusprosesseissa, tai sienten käyttöä suoraan ihmis- tai eläinravinnoksi.

Mykologian piirissä on alun perin kehittynyt myös *kasvipatologia* eli oppi kasvitaudeista, joka on nykyisin itsenäinen biologian osa-alue. Suomen yliopistoissa mykologian opetus ja tutkimus on järjestetty kasvitieteen oppiaineen yhteydessä, vaikka sienet eivät olekaan kasveja. Mykologia on toisaalta myös lääketieteen osa-alue, joka tutkii sieniä, hiivasieniä ja homeita erilaisten tautien ja vaivojen aiheuttajina. Tällöin voidaan puhua *lääketieteellisestä mykologiasta*. Sienitautien tutkimuksella on ollut tärkeä osuus lääketieteellisen mikrobiologian kehityksessä.

## Lähteet

## Aiheesta muualla

* British Mycological Society (englanniksi)
* Mycological Society of America (englanniksi)
* Lääketieteellisen mykologian seura (Arkistoitu – Internet Archive)
* La società di micoterapia (italiaksi)

NäytäBiologia

|  |  |
| --- | --- |
| Osa-alueita | * Aerobiologia
* Anatomia
* Astrobiologia
* Biokemia
* Ekologia
* Eliömaantiede
* Eläintiede
* Etologia
* Evoluutiobiologia
* Fysiologia
* Genomiikka
* Hydrobiologia
* Iktyologia
* Kasvipatologia
* Kasvitiede
* Kehitysbiologia
* Kudosoppi
* Meribiologia
* Mikrobiologia
* Molekyylibiologia
* Muoto-oppi
* Neurotiede
* Paleontologia
* Parasitologia
* Perinnöllisyystiede
* Sienitiede
* Solubiologia
* Systematiikka
* Taksonomia
* Toksikologia
 |
| Käsitteitä | * abioottinen
* aineenvaihdunta
* biodiversiteetti
* biomi
* biotooppi
* biosfääri
* DNA
* ekologinen lokero
* ekosysteemi
* eliöyhteisö
* evoluutio
* kelpoisuus
* lisääntyminen
* luonnonvalinta
* populaatio
* ravinto
* sukkessio
* uhanalaisuusluokitus
* yhteyttäminen
* pääjakso
* kaari
 |
| Aiheeseen liittyvää | biologian filosofia |
# Kansainvälinen kasvien nimistösäännöstö

**Kansainvälinen kasvien nimistösäännöstö** (*International Code of Nomenclature for algae, fungi, and plants*, lyh. **ICN**; aiemmin *International Code of Botanical Nomenclature*, lyh. *ICBN*) on levien, sienten ja vihreiden kasvien tieteellisiä nimiä hallinnoiva ohjeisto. Sen uudet versiot julkaistaan Kansainvälisen kasvitieteen konferenssin yhteydessä, ja version lopullisesta tilan myös päättää konferenssi. Ohjeistolla ei ole laillista asemaa. Nykyinen, järjestyksessään 17. versio hyväksyttiin 2017 Shenzenissä 19:nnessä Kansainvälisen kasvitieteen konferenssissa ja julkaistiin 2018.

## Lähteet
# Tyyppilaji

**Tieteellinen luokittelu Tieteellinen luokittelu
* Taksonomia
* Systematiikka
* Kladistiikka

Näytä
Luokittelun tasot

* yläkunta / domeeni
* kunta
	+ alakunta
		- osakunta
			* yläjakso, yläkaari
* pääjakso / kaari
	+ alajakso / alakaari
		- osajakso / osakaari
			* yläluokka
* luokka
* lahko
* heimo
* tribus
* suku
* sektio
* sarja
* laji
	+ alalaji
* muunnos / serotyyppi
* muoto
* erityismuoto
* lajike / rotu

Näytä
Termejä

* taksoni
* fenetiikka
* kladistiikka
* tyyppilaji
* binominen nimistö
* holotyyppi
* Luettelo systematiikassa yleisistä latinan- ja kreikankielisistä sanoista
* rengaslajit
* Integrated Taxonomic Information System

Näytä
Kasvien luokittelu

* Angiosperm Phylogeny Group
	+ APG II -luokittelu
	+ APG III -luokittelu
* Cronquistin luokittelu
* Kasvien luokitus Linnén teennäisjärjestelmän mukaan

**Tyyppilaji** on biologinen termi, jota käytetään selvennys- ja tarkennustyökaluna taksonomisessa tutkimustyössä eliölajeja luokiteltaessa ja nimettäessä. Eläintieteessä kunkin eläinsuvun nimen tulisi olla sidottu johonkin suvun yksittäisen lajiin, toisin sanoen tyyppilajiin. Tyyppilajin käsitteellä on suuri merkitys lajien sukunimien määräytymisessä silloin, kun sukujen koostumusta joudutaan muuttamaan, toisin sanoen jos lajeja siirretään suvusta toiseen tai sukuja pilkotaan.

Yksittäisen eliölajin nimi puolestaan on sidottu tyyppiyksilöön.
# Määrällinen tutkimus

**Määrällinen tutkimus** eli **kvantitatiivinen tutkimus** tarkoittaa tutkimusta, jossa käytetään täsmällisiä ja laskennallisia, usein tilastollisia menetelmiä. Termiä käytetään yleensä ihmistieteiden kuten yhteiskuntatieteiden ja kasvatustieteen yhteydessä, mutta laajasti ottaen se voi tarkoittaa myös luonnontieteellistä tutkimusta. Määrällinen tutkimus on laadullisten tutkijoiden suosima käsite alueelle, joka vanhastaan on tunnettu nimellä tilastollinen tutkimus.

Esimerkiksi sosiologian tutkimuskohteena ovat ihmisten muodostamat yhteisöt sekä ihmisyhteisöjen toiminnasta seuraavat ilmiöt. Määrällisessä tutkimuksessa tutkija pyrkii keräämään itselleen empiiristä havaintoaineistoa. Havaintoaineistoa tarkastelemalla tutkija pyrkii ymmärtämään jotakin yhteiskunnallista ilmiötä. Havaintoaineistoa tarkastelemalla tutkija pyrkii tekemään yleistyksiä keräämästään havaintoaineistosta.

Määrällisen tutkimuksen havaintoaineiston keruumenetelmiä voivat olla esimerkiksi haastattelu tai kirjekysely. Määrällinen tutkimusmenetelmä sopii suuria ihmisryhmiä kartoittaviin tutkimuksiin. Sen avulla ei saada yksittäistapauksista kattavaa tietoa. Määrällisessä tutkimuksessa käytetään usein tilastollisia malleja.

Laadullinen tutkimus kehittää muutaman yksittäistapauksen perusteella hypoteeseja (valistuneita arvauksia) muista tapauksista ("yleisestä"). Näiden hypoteesien todistaminen oikeaksi tai vääräksi vaatii määrällisiä menetelmiä.

Sosiaalitieteiden professori Pertti Tötön mukaan laadullinen tutkimus ei pysty vastaamaan kysymykseen miksi: syy-seuraus-suhteen todentamiseen tarvitaan aina tietoa ilmiöiden korrelaatiosta, ja sitä taas ei voi todeta ilman määrällistä tutkimusta. Niinpä jos määrälliset metodit unohdetaan, Tötön mukaan samalla hylätään kaikki varsinaisia *syitä* koskevat kysymykset. Kausaalisen selittämisen lisäksi määrällinen tutkimus tekee mahdolliseksi tilastollisen selittämisen ja tilastollisen kuvailun. Nämä kolme aluetta yhdessä kattavat valtaosan koko tieteellisen tutkimuksen kentästä.

## Katso myös

* Laadullinen tutkimus

## Lähteet

## Kirjallisuutta

* Töttö, Pertti: *Pirullinen positivismi: Kysymyksiä laadulliselle tutkimukselle*.  (Jyväskylän yliopiston ylioppilaskunnan julkaisusarja 41)  Jyväskylä:  Kampus kustannus, 1997.  ISBN 951-9113-41-X
* Töttö, Pertti: *Pirullisen positivismin paluu: Laadullisen ja määrällisen tarkastelua*.  Tampere:  Vastapaino, 2000.  ISBN 951-768-077-5
* Töttö, Pertti: *Syvällistä ja pinnallista: Teoria, empiria ja kausaalisuus sosiaalitutkimuksessa*.  Tampere:  Vastapaino, 2004.  ISBN 951-768-127-5
# Lajinmääritys

**Lajinmäärityksessä** ihminen, tutkija tai luonnonharrastaja, pyrkii havaitsemaan eliöyksilön taksonomiset tuntomerkit, jotta kyseessä olevan yksilön laji voidaan selvittää. Useimmiten tämä tapahtuu eliöyksilön ulkoisia tuntomerkkejä eli fenotyyppiä tarkastelemalla.

Lajin tunnistamisessa eli lajinmäärityksessä oleellinen osa-alue on määritettävän eliöyksilön perinnölliset eli perityt rakennepiirteet, kuten lehtien kasvutapa ja muoto, varpaiden määrä tai siipisuonien sijainti (hyönteisillä). Nykyään on pyritty kehittämään myös genotyyppiin perustuvia lajinmäärityksen keinoja. Lähisukuisten eliöiden samanlaiset geenit vaikeuttavat kuitenkin lajin geneettistä määrittämistä. Lähisukuiset lajit ovat toki vaikeita tunnistaa myös fenotyyppiin perustuvassa lajinmäärityksessä.

Taksonomiset lajituntomerkit eivät aina ole helposti havaittavissa, joten usein lajinmäärityksessä käytetään apuna toissijaisia lajituntomerkkejä, kuten karvoituksen tai höyhenten määrää, väriä ja värin jakautumista, tai käyttäytymispiirteitä, kuten eliöyksilön ääntelyä tai liikkumistapaa. Lajinmääritys on sitä varmempi, mitä useampia taksonomisia lajituntomerkkejä yksilössä havaitaan. Taksonomisten lajituntomerkkien avulla pystytään epäselvät lajinmääritykset useimmiten varmistamaan, jos asia koetaan tarpeelliseksi. Harrastajien muistiinpanoissa epävarma lajinmääritys voidaan kirjata esimerkiksi suvun tai jopa heimon tarkkuudella. Tieteellisissä artikkeleissa tämänkaltainen epätarkkuus on epäsuotavaa.

## Aiheesta muualla

* Annikki Lappalainen: eliöiden määritys