# Indie rock

Indie rock on Suurbritanniast alguse saanud rokkmuusika alaliik, mis eksisteerib põhiliselt iseseisvatel põrandaalustel muusikalavadel.

*Indie rock* on lühend sõnapaarist *independent rock*. See termin sobib kirjeldama nii *indie*-bändide *do it yourself* hoiakut kui ka väikese eelarvega plaadifirmasid, mis nende muusikat välja annavad. Paljud *indie*-plaadifirmad teevad küll koostööd suuremate plaadifirmadega, kuid otsuste tegemine on siiski autonoomne. Seetõttu on *indie*-ansamblitel vabadus katsetada ja arendada oma saundi, emotsioone ja sõnu, mis ei pea meeldima laiale kuulajaskonnale – isiklik maitse ja arvamus on kasumist tähtsamad – olgugi et ka väiksemad plaadifirmad soovivad majanduslikult hakkama saada.

Sonic Youth (2005)
*Indie rock*'i juured ulatuvad ameerika ja briti 1980. aastate põrandaalusesse alternatiivrokki. Viimastel aastakümnetel on žanris toimunud mõned muutused. *Indie rock* sai iseseisvaks muusikastiiliks umbes sellel ajal, kui grungebändid – nagu Nirvana – tavakuulajani jõudsid ja kuulsaks said. Laiem kuulajaskond lihvis alternatiivroki ajapikku uueks tõsimeelseks *hard rock*'iks ning seega ka ettearvatavamaks ja testosteroonipõhisemaks. *Indie rock* oli vastupanuliikumine põhivoolustumise vastu; *indie rock*'ist sai mõiste, mis tähistas iseseisvaks jäänud bände ja muusikažanre. Žanrilisteks eelkäijateks võib pidada *punk rock*'i, *post-punk*'i, *hardcore punk*'i, *shoegazing*'ut, *twee pop*'i, garaažirokki ja muidugi alternatiivrokki. *Indie rock* on kitarripõhine muusika, mida viljelevad väikeste muusikafirmade alla kuuluvad bändid. Suurbritannias on alternatiivset muusikat silmas pidades kasutatud tavaliselt sõna *indie* ja mitte *alternatiiv*.

Arcade Fire (2005)
Olgugi et *indie rock* jagab pungi põhimõtteid kaubanduslikkuse ja kommertsi koha pealt, ei olda nii konkreetsed selles suhtes, kas bänd müüb end või jääb iseseisvaks. Levinud on arvamus, et on võimatu *indie*-muusika erinevaid lähenemisviise rahvahulkadele meeldivaks teha ja põhjuseid selleks on umbes sama palju, kui on *indie*-bände. Siinjuures mõned tavalisemad: nende muusika on liiga pentsik, süütu ja veider; liiga tundeline ja melanhoolne; liiga tasane ja delikaatne; liiga unelev ja hüpnotiseeriv, liiga isiklik ja ennastpaljastavate laulusõnadega; liiga madalate tootmiskuludega; liiga keerukate meloodiate ja riffidega; liiga toores ja tahumatu; liialt inspireeritud paljudest esialgsetest *indie*-bändidest; liiga kaugete ja lõhestatud laulustruktuuridega; liialt inspireeritud ebapopulaarsetest või eksperimentaalsetest muusikastiilidest.

The Postal Service
Kuid hoolimata detailidest on *indie rock*'i muusika *outsider*'itele, mis on tehtud *outsider*'ite poolt – just nagu ka alternatiivrokk kunagi oli, kuid *indie* sisaldab vähem "ürgset maskuliinsust". Mitte et *indie* poleks kunagi võimas ja sügav: agressiivseid elemente leidub seal lihtsalt harva.

1990. aastate edenedes kujunes *indie rock*'il välja palju alaliike (*indie pop*, *dream pop*, *noise rock*, *lo-fi*, *math rock*, *post-rock*, *space rock*, *sadcore* ja *emo* sealhulgas), mis kõik tunduvad jäävat põrandaalusteks.

Viimasel ajal on *indie rock*'ist saanud käibeväljend, mida kasutatakse selliste ansamblite kohta, kelle muusikastiil varieerub *garage rock*'ist psühhedeelse folkmuusikani.

## Kronoloogia