# Ep

Glinena ploča koja sadrži fragment *Epa o Gilgamešu*
**Epska pjesma** ili jednostavno **ep**, duga je narativna pjesma tipično o izvanrednim djelima izuzetnih likova koji su, u odnosima s bogovima ili drugim nadljudskim silama, dali oblik svemiru smrtnika za svoje potomke.

## Etimologija

Riječ *ep* dolazi od latinske riječi *epicus*, koja i sama dolazi od starogrčkog pridjeva ἐπικός (*epikos* ), iz ἔπος ( *epos* ), "riječ, priča, pjesma."

Na starogrčkom, 'ep' se mogao odnositi na svu poeziju u daktilskom heksametru (*epea*), koja je uključivala ne samo Homera, već i Hesiodovu mudru poeziju, izreke Delfskog proročišta i čudesne teološke stihove pripisane Orfeju. Kasnija tradicija je, međutim, ograničila termin 'ep' na *herojski ep*, kao što je opisano u ovom članku.

## Pregled

 Prvo izdanje (1835) finske nacionalne epske poezije *Kalevala* Eliasa Lönnrota
Nastali prije razvoja pisma, prve epove, kao što su Homerovi, sastavljali su bardovi koji su koristili složene retoričke i metričke sheme pomoću kojih su mogli zapamtiti ep kako je primljen u tradiciji i dodati epu u svojim izvedbama. Kasniji pisci poput Vergilija, Apolonija sa Rodosa, Dantea, Kamoesa i Miltona usvojili su i prilagodili Homerov stil i temu, ali su koristili uređaje dostupne samo onima koji pišu.

Najstariji priznati ep je *Ep o Gilgamešu* (c. 2500-1300. p. n. e. ), koji je zabilježen u starom Sumeru za vrijeme Neosumerskog carstva. Pjesma detaljno opisuje podvige Gilgameša, kralja Uruka. Iako je priznat kao historijska ličnost, Gilgameš je, kako je predstavljen u epu, uglavnom legendarna ili mitska ličnost.

Najduži napisani ep je drevni indijski ep *Mahabharata* (oko 3. vijek pne–3. vijek ne), koji se sastoji od 100.000 *śloka* ili preko 200.000 stihova (svaka šloka je dvostih), kao i dugih proznih odlomaka, tako da da je sa ~1,8 miliona riječi otprilike dvostruko duži od *Šahname*, četiri puta dužine *Rāmāyaṇe* i otprilike deset puta dužine *Ilijade* i *Odiseje* zajedno.

Poznati primjeri epske poezije uključuju sumerski *ep o Gilgamešu*, drevnu indijsku *Mahabharatu* i *Rāmāyaṇu* na sanskrtu i *Silappatikaram* na tamilskom jeziku, perzijsku *Shahnameh*, starogrčku *Odiseju* i *Ilijadu*, Vergilijevu *Eneidu*, staroenglesku *Beowulf*, Danteovu *Božanstvenu komediju*, finsku *Kalevalu*, estonski *Kalevipoeg*, njemačke *Nibelunge*, francusku *Pjesmu o Rolandu*, špansku *Cantar de mio Cid*, portugalski *Os Lusíadas*, armenski *Sasna cṙer* i *Izgubljeni raj,* Džona Miltona*.* Epske pjesme moderne ere uključuju *Omeros,* Dereka Walcotta, *Levant,* Mircea Cărtărescua i *Pan Tadeusz,* Adama Mickiewicza. *Paterson,* Williama Carlosa Williamsa objavljen u pet tomova od 1946. do 1958, djelomično je inspirisan još jednim modernim epom, *The Cantos,* Ezre Pounda.

## Usmena epika

Prvi epovi bili su produkti predpismenih društava i usmenohistorijskih poetskih tradicija. Usmena tradicija je korištena uz pisane spise kako bi se komuniciralo i olakšalo širenje kulture. U ovim tradicijama, poezija se prenosi na publiku i od izvođača do izvođača isključivo usmenim putem. Proučavanje živih usmenih epskih tradicija na Balkanu u ranom 20. vijeku, koje su sproveli Milman Parry i Albert Lord, pokazalo je parataktički model koji se koristio za komponovanje ovih pjesama. Ono što su pokazali je da se usmeni epovi obično grade u kratkim epizodama, od kojih svaka ima jednak status, interes i važnost. Ovo olakšava pamćenje, jer se pjesnik prisjeća svake epizode naizmjence i koristi završene epizode da ponovo stvori cijeli ep dok ga izvodi. Parry i Lord također tvrde da je najvjerovatniji izvor za pisane tekstove Homerovih epova bilo zapisivanje usmene izvedbe.

Milman Parry i Albert Lord su tvrdili da su homerski epovi, najranija djela zapadne književnosti, u osnovi bili usmeni poetski oblik. Ova djela čine osnovu epskog žanra u zapadnoj književnosti. Gotovo svi zapadni epovi (uključujući Vergilijevu *Eneidu* i Danteovu *Božanstvenu komediju* ) samosvjesno se predstavljaju kao nastavak tradicije započete ovim pjesmama.

## Sastav i konvencije

U svom djelu *Poetika*, Aristotel definira ep kao jedan od oblika poezije, u suprotnosti s lirskom poezijom i dramom u obliku tragedije i komedije.

Epsko je pjesništvo, međutim, slijedilo tragediju sve dok nije postalo opsežno oponašanje u stihu ozbiljnih događaja; a razlikuju se obje vrste time što ep ima samo jednu vrstu stiha i što oponaša naracijom. Nadalje još u pogledu duljine: tragedija nastoji da ostane u granicama jednog obilaska sunca ili da samo malo odstupi od toga, a ep je vremenom neograničen, pa se i time razlikuje. Pa ipak, isprva su u tome pjesnici podjednako postupali i u tragedijama i u epovima.
Dijelovi su neki isti u obje vrste a neki su specifični za tragediju. Stoga tko znade razlikovati koje su tragedije dobre a koje loše, zna to i za epove. Jer ono što ima ep, to postoji i u tragediji, ali u epu nema svega onoga što ova sadrži. - Aristotel, *Poetika* peti dio
Harmon & Holman (1999) definiraju ep:

Ep
Duga narativna pjesma u uzvišenom stilu koja predstavlja likove visokog položaja u avanturama koje čine organsku cjelinu kroz njihov odnos prema središnjoj herojskoj figuri i kroz njihov razvoj epizoda važnih za historiju nacije ili rase.
— Harmon & Holman (1999)
Pokušaj da se ocrta deset glavnih karakteristika epa:

1. Počinje *in medias res* („u sredini stvari“).
2. Mjesto radnje je ogromno, pokriva mnoge nacije, svijet ili svemir.
3. Počinje prizivanjem muze (epska invokacija).
4. Počinje izjavom o temi.
5. Uključuje upotrebu epiteta .
6. Sadrži dugačke liste, koje se nazivaju epski katalog .
7. Sadrži duge i formalne govore.
8. Pokazuje božansku intervenciju u ljudske poslove.
9. Sadrži heroje koji utjelovljuju vrijednosti civilizacije.
10. Često prikazuje silazak tragičnog junaka u podzemni svijet ili pakao .

Junak uglavnom učestvuje u cikličkom putovanju ili potrazi, suočava se sa protivnicima koji pokušavaju da ga pobijede na njegovom putovanju i vraća se kući značajno transformisan svojim putovanjem. Epski junak ilustruje osobine, čini djela i ilustruje određeni moral koji se cijeni u društvu iz kojeg ep potiče. Mnogi epski heroji su likovi koji se ponavljaju u legendama njihovih zavičajnih kultura.

### Teme

Klasična epska poezija pripovijeda o putovanju, bilo fizičkom (kao što je tipizirao Odisej u *Odiseji* ) ili mentalnom (kao što je tipizirao Ahilej u *Ilijadi*) ili oboje.  Epovi takođe imaju tendenciju da ističu kulturne norme i da definišu ili dovedu u pitanje kulturne vrijednosti, posebno u pogledu herojstva .

## Žanrovi i srodni oblici

Primarni oblik epa, posebno kako se govori u ovom članku, je **herojski ep**, uključujući djela kao što su Ilijada i Mahabharata . Antički izvori su prepoznavali i **didaktički ep** kao kategoriju, predstavljenu djelima kao što su Hesiodova *Djela i dani* i Lukrecijeva *De Rerum Natura*.

Srodna vrsta poezije je **epilion** (množina: epyllia), kratka narativna pjesma s romantičnom ili mitološkom temom. Termin, koji znači "mali ep ", ušao je u upotrebu u devetnaestom veku. To se prvenstveno odnosi na eruditske, kraće heksametarske pjesme helenističkog perioda i slična djela nastala u Rimu iz doba neoterije; u manjoj mjeri, termin uključuje neke pjesme engleske renesanse, posebno one pod utjecajem Ovidija . Najpoznatiji primjer klasičnog epiliona je možda *Katul 64* .

Epilion treba shvatiti kao različit od **lažnog epa**.

## Reference