Rodnande och brydd af den rol , som hon i dag hade att spela och hvilken fordrade af henne den strängaste uppmärksamhet på sig sjelf , gick Blenda följande morgonen att besöka den gamla damen , i hvars hus hon alltid tillbringade mesta delen af förmiddagarna . Och hon gick så i tankarna , att hon ej såg det hon mötte ett ungt fruntimmer , innan detta fruntimmer med förundrad blick utbrast : ” Kors , är det min lilla enfald som jag får se så fin och riktigt elegant utstyrd . . . Nå , hur mår herrskapet nu för tiden ? ” ” Ack , min gud , se Henriette – så roligt detta var . . . Men har ej Patrik , som haft den godheten att flere gånger efter jul titta upp till oss , sagt dig att vi må mycket väl ? ” ” Jo visst , men det kunde icke hindra mig att göra om frågan , då tillfälle erbjöds . . . Jag hör att du fortfar att vara föreläserska åt en gammal fru , som lär vara förundransvärdt god emot dig ? ” ” Ja , förundransvärdt , det är just rätta ordet . Du kan ej tro för huru mycket jag har mina besök hos henne att tacka ! Det är nu öfver tre månader som jag sjungit och spelat för den utmärkt skicklige läraren , hvilken hon skaffat mig . ” ” Nå , det var då ett mönster för ädla beskyddarinnor . . Jag är nyfiken att höra något mer om din fortyn , och framför allt att få höra din röst och din musik . ” ” Hvad du är god ! ’ ” Följ med mig hem och blif hos mig i dag ! ” ” Jag tackar dig af hela mitt hjerta för det anbudet , men . . men jag vet icke . . . ” ” Seså , var icke narraktig ! Det måtte väl aldrig falla dig in att finna dig förnärmad för det jag icke varit hos er ? Men först var det , såsom du sjelf vet , lite grått emellan oss , och sedermera kunde jag – om notabene snarstickenhet hörde till mina svagheter – haft skäl att vara stött , efter herrskapet hvarken kom , då vi bjödo till middagen , eller tackade för bjudningen . ” ” Goda Henriette , du gissar nog hvilka skäl som hållit oss hemma ? ” ” Nej , minsann ! ” ” Först och främst trodde jag att du icke rätt fördrog mig . Dernäst var jag ledsen öfver att du sade mig så många förolämpande saker för kammarjunkarens skull . Och slutligen var jag blyg för att träffa Johan . ” Vid detta trefaldiga svar rodnade Henriette starkt . Hon kunde ej neka för sig sjelf att Blenda , i hvad som rörde henne ( Henriette ) , haft rätt ; men tiderna voro nu förändrade , och med dem den unga frun . Å ena sidan syntes de fattiga slägtingarne ej vidare vara i behof af hjelp , något som oändligt höjde deras aktier i den rika slägtingens ögon . Blendas prydliga klädsel gaf minsann också icke mer tillkänna en stackars sömmerska . Dernäst var kammarjunkaren icke blott ur riket , utan – hvad vida bättre var – totalt ur spelet : han hade , såsom man vet , endast utgjort en tillfällig förströelse för Henriette , en liten episod på det skuggrika Henrikslund . Slutligen hade ju Johan under den vådliga färden till Barkarby erkänt att hans hjerta var fängsladt på främmande ort , och tyvärr var det alltför tydligt att den der okända – som lefde gud vet hvar – fängslat honom med sådana bojor , som ej kunde slitas af andra . Slutsumman af allt detta blef , att – sedan Henriette icke mer i något afseende kunde vara svartsjuk på Blenda och dessutom återfann henne i en belägenhet , som befriade den unga frun från tvetydigheten att umgås med ett par pauvres honteux – hon icke visste bättre sätt att tillfredsställa sin nyfikenhet än att inbjuda Blenda till en förtrolig sammankomst . Förnämsta orsaken till Henriettes nyfikenhet – en nyfikenhet , som hon redan längesedan föresatt sig att på något sätt få tillfredsställd – var den , att fru Emerentia , som hade så hjertans svårt att bära på sin ljufva hemlighet , gifvit mamsell Debora , hvilken stundom besökte Riddargatan , några små mystiska vinkar om en mäkta förnäm man , som i djupaste tysthet var betagen i Blendas behag . . . . Men vi återkomma till våra damers möte . ” Var lugn du ! ” gaf Henriette till svar på Blendas ursäkter . ” Det lilla obehag , som fans mellan oss , härflöt endast och allenast från salig svärmors stora partiskhet för dig . Jag älskade så innerligt den vördnadsvärda gumman , att jag riktigt var svartsjuk på din framgång i hennes ynnest . Men det är nu glömdt allt det der , liksom hela det lumpna trasslet med kammarjunkaren . ” ” Det är visst godt och väl , men . . . du får icke bli ledsen ! ” ” Aha – jag glömde sista skälet . Nå , hvad Johan beträffar kan du vara än lugnare . . han tänker icke mer på dig än på , jag vet icke hvem ! I förtroende sagdt oss emellan , har jag anledning att tro det han skulle uppoffrat ett allvarsamt tycke ifall han följt svärmors önskan . ” ” Min gud , älskade han sin mor så högt ? ” ” Kanske mötte och möta ännu några svårigheter vid hans val . Huru som helst reste han bort i går och återkommer ej på flera veckor – således har du ingen anledning att längre envisas ! ” All denna godhet å Henriettes sida var för Blenda omöjlig att emotstå – och hvarför skulle hon emotstå den nu , då hon erfarit att kusin Johans hjerta längesedan var bortgifvet ? Hon lofvade komma efter , så fort hon slutat sina lektioner och skickat bud hem till mamma . ” Mina sjuklingar få umbära mig i dag ! ” sade den unga barmhertighetssystern för sig sjelf , då Henriette försvann . Hon var dock långt ifrån missnöjd öfver att erhålla en dags uppskof med den svåra pligt , som ålåg henne i afseende på hennes bror . ” Hvad han skall speja efter mig ! ” tillade hon sorgset , ” Stackars karl , jag är viss att han blir mycket ledsen , då han får höra att vi måste utöfva våra barmhertighetsverk hvar på sitt håll ! ” Med tanken helt melankoliskt fästad på den unge baronen , biträdde Blenda hos sin gamla väninna . Men troligtvis fick hon just med detsamma någon hastig aning , ty lik en ung hind tog hon ett språng fram till pianot och bemäktigade sig en der liggande stor blomsterbukett , omlindad med en pappersrimsa . Ingen fans i rummet . Blenda kunde således fritt öfverlemna sig åt sin dårskap och i ett utbrott af vild glädje smeka detta tecken af sin älskares hågkomst , det första hon sedan två och en half månad bekommit . När blommorna fått sin hyllning , kom ordningen till pappersrimsan . Så länge det var henne möjligt , uppsköt hon att undersöka den . Måhända öfverlemnade hon sig åt blott en tom villa , då hon trodde att någonting fans skrifvet på papperets innersida . För den händelse således att hon bedroge sig , vore det mesta skälet att spara vissheten , ty så länge den ej var gifven , kunde hon åtminstone njuta af sin illusion . Men nyfikenheten tog öfverhand . Rimsan uppvirades , och – o , himmelska gudamakter – det var verkligen en riktig biljett . Den innehöll följande ord : ” Om det är för de fattigas skull som deras ömma vårdarinna bifallit att taga en följeslagare på sina promenader , så finnes i fru Gyllenhakes vård en summa , som till någon del torde ersätta hvad baron T–svärd gör för dem . . . . . Är det åter för egen skult som de lidandes goda engel tycker om sällskap , så är detta lilla budskap från en frånvarande vän helt och hållet obehörigt . Jean . ” Blenda stod så slagen , att hon var nära att digna till jorden . Hvad hade hon gjort ? Sårat sin älskare , väckt misstroende hos honom , och detta just då hon föresatt sig att vara förnuftet och eftertanken sjelf . Hennes högljudda snyftningar – hon gjorde sig visst ingen möda att bekämpa dem – måtte hafva hörts i andra rummet , ty dörren öppnades och den gamla vänliga frun visade sig . ” Huru är det fatt med min lilla fröken ? ” frågade hon hjertligt , och i detsamma räckte hon den unga flickan sin hand med en min af moderlig förtrolighet . ” Åh , jag är förfärligt bedröfvad ! ” svarade Blenda , i det hon vördnadsfullt tryckte sina läppar på denna moderliga hand . ” Hvad har då händt ? ” ” Något hvaröfver jag aldrig kan trösta mig ! ” ” Det fins ingen sorg , för hvilken ej någon tröst växer – tro mig , som är gammal och erfaren ! ” ” Ack , om jag vågade det – gud vet hur gerna jag ville ! Men det är så , att . . att . . . ” ” Nå , låt oss höra vidare ! ” ” Ack jo , jag har begått en ryslig oförsigtighet , ehuru – jag bedyrar det – i den aldra bästa afsigt . Och om blott den , som skrifvit den här lilla biljetten , finge veta att jag ej varit felaktig eller , rättare , om han finge veta hvarföre jag felat – ty jag har ju både gjort det och icke gjort det – så skulle han icke längre dömma mig strängt . Men ack , nu gör han det , och han får väl aldrig veta . . . ” Här hindrade henne de allt häftigare frambrytande tårarna att fortfara . ” Hvad får han aldrig veta ? ” ” Att jag just i dag ärnat säga baronen – ty det är han som följt mig på mina vandringar i kojorna – att han efter detta ensam får uppleta föremålen för sina välgerningar , ty redan i går afton kom jag genom ett samtal med mamma till den öfvertygelsen att så borde ske . ” ” Och detta förnuftiga beslut skall du nu sätta i verket med detsamma ? ” ” Ja , i morgon ! ” ” Hvarföre icke i dag ? ” ” Derföre , min bästa tant ” – redan länge hade Blenda gifvit sin gamla vän denna titel – ” att jag på hitvägen mötte min slägting , unga fru Thorman , som enträget bad mig komma hem till sig i dag . . och på det hela skadar det ej att jag får lite tid att tänka mig före . Tant förstår nog att det icke blir så alldeles lätt att säga allt det der åt den beskedlige baronen . ” ” Åh , tyst , tyst , det är väl densamme unge herrn som brukar spatsera fram och åter här utanför fönstren , då du sjunger – du är icke mycket försigtig , min lilla fröken ! ” ” Ack , förebrå mig ingenting – jag är verkligen så beklagansvärd , att jag knappt kan lefva ! ” ” Nu öfverdrifver du visst ! ” ” Nej , icke det ringaste . . . Men om jag skrefve en liten rad till den , som skickat hit denna bukett , skulle den då komma till honom ? Tant har aldrig nämt honom , men tant vet ändå hvem jag menar . ” ” Torka dina ögon . . din lärmästare kommer . . . Spring in i sängkammaren och skrif den der raden , så skall jag emellertid språka en stund med herr E. ! ” Blenda lät ej två gånger gifva sig denna uppmaning . Hon uppstötte dörren till sängkammaren och skulle hafva gifvit sin bestörtning luft i ett anskri , om ej kusin Jean – som stod midt framför henne – lagt fingret på läpparna . ” Ack , store gud , är ni här , min kusin ! ” hviskade hon häftigt darrande från hand till fot , och den höga glädje , som strålade i hennes ögon , häfde i sekunden älskarens nästan alla svartsjuka farhågor . ” Ja , Blenda , det är jag som på några minuter kommit för att förvissa mig att den fruktan , som marterat mitt hjerta , varit öfverflödig . . . baronen . . tala , skynda . . . hur är det då med dessa förtroliga , dessa obegripliga möten ? ” ” Skulle jag ej vara fri som fågeln i luften ? ” svarade Blenda med ett skälmaktigt leende , ty nu , då hon muntligen finge förklara sig , hade hon ingenting att frukta – det var just rätt och lagom att lite smått plåga den , som nyss plågat henne så förfärligt . ” Jo , visserligen ! ” menade Blendas riddare . ” Och denna frihet eger ni ännu . ” ” Nå , ser ni , min kusin . . då är det verkligen rätt löjligt att ni skrifver en sådan der biljett – begriper ni ej att den , som är fri , icke behöfver aflägga räkenskap för någon . . . ” ” . . utom för sitt samvete , elaka ! ” ” Det är sant , och mitt samvete anklagar mig ej för det jag i mitt sällskap tagit en barmhertighetsbroder . ” ” Emellertid får denna broder i morgon sitt afsked ? ” ” Ja visst . . . Men jag vill ej skämta häröfver ! ” sade hon med en hastigt förändrad ton . ” Baronen är en god menniska , och . . . ” ” Ja , nu fattas det icke mer än att ni beklagar honom . . . . ah , Blenda , du gör mig förtviflad ! ” Detta du – det första som någonsin sväfvat öfver hennes älskares läppar – föreföll Blenda så ljuft att hon lyssnade derefter liksom hon hört en ton från himlen . ” Ja , du gör mig förtviflad , emedan du delar din ynnest åt flera ! ” ” O , var icke orättvis , kusin Jean ! ” svarade hon djupt rodnande . ” Hvad jag gifver bort åt andra är ingenting mot det , som . . . ” Hon tystnade och vände sig bort . ” . . mot det , som . . . . Jag bönfaller : afbryt ej ! ” ” . . som jag gömmer för en enda ! ” ” Nog , nog då ! ” sade han , och en blixt af outsäglig glädje flammade i hans svarta öga . ” Jag begär ännu ingenting mer ! ” ” Och ni är nöjd , är öfvertygad ? ” ” Fullkomligt . . . men var försigtig : låt ej någon ana att det fins en person , som fäster hela sitt hopp om framtida sällhet på de ord han nu hört ! Lofvar ni det ? ” ” Ja , och ni kan lita på det ! ” ” Farväl då tills härnäst . . ljufva , ljufva Blenda , farväl ! ” ” Ack , ett ögonblick ännu – detta härnäst , när blir det ? ” Hon bemödade sig att qväfva smärtan af afskedet , men den framskymtade dock i hennes röst . ” Fråga ej – det blir så snart jag tror mig tryggt kunna lita på det hjerta , som jag eftersträfvar . Nyss ansåg jag mig sväfva i fara att förlora det . ” Blenda svarade endast med ett småleende , men detta var nog betydelsefullt att göra hennes tanke klar . Nästa sekund var kusin Jean försvunnen . Men trots hastigheten i både mötet och skilsmessan kände Blenda sitt lynne nu fullkomligt återstäldt . Hon bar en verld af lycksalighet inom sig .