I ELDEN . Det var nästan alldeles mörkt i salongen . En brasa höll på att brinna ned , och lampan var ännu icke tänd . Skenet från kakelugnen upplyste svagt rummet ; man skönjde otydligt dess komfortabla , litet öfverlastade elegans , bordet med dess massor af böcker , fotografier och andra småsaker , de låga , mjuka sofforna och stolarne , som stodo oregelbundet kringspridda , marmorstatyn i ena hörnet , med Sapphos bleka , sköna profil , som dunkelt framträdde i det osäkra eldskenet . I motsatta hörnet stod en flygel , och vid den satt en ung man och spelade . Han spelade sakta och drömmande ; den ena melodien väfde sig in i den andra , det var likt tankar och känslor , hvilka väckte och undanträngde hvarandra , det var hans själ som grubblade , längtade , svärmade i toner . Hans figur och ansigte bortskymdes nästan alldeles i mörkret ; ibland vände han litet på hufvudet och fäste blicken på Sapphobilden . Då kom det någonting mystiskt i hans spel , någonting långt borta , utan gränser . Han tyckte då , att bilden rörde sig , att ögonen flammade och läpparne öppnades , det var som om musiken besjälat den och gifvit den lif . Och han spelade för Sappho , medan hon krossade sin lyra mot klippan , och den brännande , förtärda blicken sjönk ned i grafven , som väntade der nere ... Timme efter timme gick ; allt mörkare blef det i rummet , allt mera aflägsnade han sig ifrån det närvarande , allt längre och längre kom han in i tonernas verld . Plötsligen afbröt han sig och steg häftigt upp . Det var icke en afslutning han gjorde ; han upphörde midt inne i ett famlande ackord . » Hvar är du , min älskling ? » frågade han med en orolig , kärleksfull ifver i rösten . Intet svar . Det var alldeles tyst i rummet ; klockan pickade hårdt , och ekot af det sista ackordet ljöd ännu i tystnaden . » Berta , hvar är du ? » upprepade han , denna gång litet otåligt . » Här ! » svarade någon kort och sträft ifrån motsatta ändan af rummet . Han trefvade sig fram ditåt rösten hördes , stötte i ifvern emot en stol och mumlade emellan tänderna en halfhög ed öfver mörkret . Hans hustru låg på en soffa , med hufvudet hvilande mot karmen och händerna sammanknäpta öfver hufvudet . Då han kom fram till henne , föll han på knä bredvid soffan och försökte draga henne intill sig . Men hon låg der alldeles styf och orörlig ; det kändes som om hon varit af trä , en så fadd och torr känsla kom det öfver honom , då hans arm vidrörde hennes lif . Han släpte henne och reste sig upp . » Hvarför har du ej tändt ljus ? » frågade han misslynt . Hon ryckte på axlarne . » Hvad skulle det tjena till ? Du ser ju att spela i mörkret ? » Melcher svarade ej . Han bet sig hårdt i läpparne och gick bort för att ringa på ljus . Efter några ögonblicks förlopp kom betjenten in med lamporna ; han ordnade äfven ett litet bord med frukter och tände ett par lampetter på väggen . Den unga frun låg alltjemt qvar på soffan i samma styfva , afvisande ställning . Då och då kastade hon en sidoblick på sin man , som gick af och an öfver golfvet , med hufvudet nedböjdt och pannan rynkad ; ingen af dem kom sig för att bryta tystnaden . » Nej , Berta lilla » , utropade Melcher slutligen , i det han kom fram till soffan och nästan med våld drog sin hustru upp derur , » nu ska ’ vi ej vara förstämda längre ! Förlåt mig att jag spelade så länge – men då jag kommer till pianot , vet du att det ibland händer , att jag glömmer allt omkring mig . » Hon såg på honom med en blixt i ögonen . Det var just derför att han kunde glömma allt – till och med henne – för musikens skull , som hon vredgades ! Men hon lät honom draga henne intill sig ; det styfva i hennes hållning försvann , den lilla kroppen liksom mjuknade upp , och han kände det som en magnetisk strömning , då han lade sin arm kring hennes lif . Hon följde honom halft motvilligt bort till bordet , der frukten stod serverad . » Hvad var det du spelade ? » frågade hon vårdslöst , men med en dämpad ifver i rösten , i det hon tog ett äpple och började skala det . » Det kan jag ej säga ; det var en hel mängd stycken , af Beethoven – Schumann – – » » Ja , det vet jag väl – det vet jag väl » , fortsatte hon ännu ifrigare , » men det sista , hvad var det ? » » Det var marschen ur Tannhäuser . Var den icke vacker ? » » Nej , det kan jag icke säga . Den är konstlad och intetsägande . Jag tycker dessutom icke om Wagners musik . » Han betraktade henne småleende . Hon föreföll honom så komisk , då hon fälde sådana der omdömen . Hon yttrade sig med denna naiva tvärsäkerhet , hvarmed musikaliskt obildade personer ibland ge sig in på de ömtåligaste musikaliska ämnen . » Ja , det är en smak som du delar med många » , svarade han fogligt , » hvad mig beträffar , är jag visst icke någon Wagnerdyrkare ... » Hans vänliga och uppmärksamma svar behagade henne . Det lilla ansigtet klarnade mer och mer , och läpparne logo . De kommo så småningom ifrån samtalet om musiken och började i stället att småprata hit och dit om saker , som roade henne , om teatrar och umgängesvänner , om kärlek och romaner . Hon var förtjusande der hon satt , med lampskenet öfver sitt ljusa hår , tillbakalutad i stolen och skalande äpplen med sina små juvelprydda händer . Hon var liten och späd och mjuk som en kattunge . Hennes kinder hade en skär , litet oroligt flammande färg och ögonen en ovanlig glans . Allra sötast var hon då hon skrattade ; såg hon allvarlig ut , fick hon lätt ett drag af trumpenhet , som missklädde henne . Men djupast in i hennes ögon , så djupt , att de flesta icke märkte det , brann en het glöd , och då den någon gång bröt fram och spred sig öfver ansigtet , såg hon vild och elak ut . Han var lång och smärt , med strängt regelbunden profil . Han hade ett djupt veck mellan ögonbrynen , och blicken var allvarlig , nästan dyster ; men mun och haka voro vekt och qvinligt tecknade . Allt som aftonen fortgick , försvann det moln , som nyss betäckte den unga fruns ansigte . Hon blef glad och pratsam , satte sig i sin mans knä och koketterade med sina vackra ögon . Hon kände hur hon fängslade honom , och hon njöt af sin magt , hon njöt som en qvinna njuter , då hon förtäres af svartsjuka , och hon lyckas besegra de fiender , som lura omkring henne . Äfven Melcher såg lycklig ut och öfverlemnade sig förtjust åt detta ömma kärlekspjoller . Men det fans på samma gång liksom en dämpad melankoli hos honom ; allt emellanåt såg han bort åt Sapphobilden med den krossade lyran vid sina fötter . Och innan han somnade på qvällen , var det sista han tänkte på , de ord , en af hans vänner sagt honom , då han berättade att han ämnade förlofva sig : » gift dig aldrig med en omusikalisk qvinna , Melcher ! Halfva din själ är musik , halfva din verld är toner – kan du ej föra henne dit , kan hon ej förstå dig der , så skall du alltid med hälften af din varelse bli en främling för din hustru ! » Dessa ord förföljde honom hela natten ; de spökade omkring honom , drogo genom hans drömmar som hemska , formlösa olyckor , susade och hviskade i hans öron . Och på morgonen väcktes han af den tyngd , de vältrat öfver hans bröst , och han började dagen med en känsla af bitter hopplöshet . Men han dolde alla dessa känslor för sin hustru , mot henne var han vänlig och kärleksfull , och allt tvifvel , all oro gömde han i den hälft af sin själ , med hvilken han skulle bli en främling för henne . Allt ifrån sin tidigaste barndom hade Melcher haft en verklig passion för musik . Då han var tre år gammal , tog han ut melodier på pianot , och om han hörde ett falskt ackord , ryste han till , som om man rört vid en ömtålig nerv . Och allt som han växte upp , brådmognade dessa anlag ; det var nästan komiskt att se hur den lille gossen , som annars kunde leka och rasa alldeles som andra barn , så snart han kom till pianot plötsligen fick ett allvarligt , gammalt uttryck , och att höra hur han räsonerade i musik som en erfaren musiker . Hans lärare brukade också säga , att förutom det tekniska hade de ingenting att lära honom . Han var född med alla harmoniens lagar ; det återstod blott för honom att få dem satta i system . Vid mycket unga år började han äfven komponera , mest andlig musik , oratorier och messor i Händels stil , och då han var sjutton år gammal , sjöng han och spelade piano , fiol och flöjt och snart sagdt hvilket instrument som helst . Men musiken blef aldrig för honom annat än en lek , ett nöje . Han ordnade musikaliska kotterier , spelade qvartetter och sjöng duetter , skref operetter , som uppfördes och applåderades i stora verldens salonger , och blef en musikalisk mecenat , som beskyddade och framdrog fattiga musici . Rigtigt gedigna studier gjorde han icke heller , och något nämnvärdt i musikaliskt afseende hade han icke uträttat , dels till följd af en viss medfödd indolens , dels till följd af den brist på yttre eggelser , som medföljde hans rikedom och samhällsställning . Hans far , baron Alfons Ryning , den ende af fem bröder , som bevarat sin stora förmögenhet orubbad , dog då Melcher var fjorton år och efterlemnade åt sonen hela denna förmögenhet . Medvetandet att en gång bli en rik man , i förening med de tidsödande musiknöjen , åt hvilka han öfverlemnade sig , gjorde att Melcher var temligen lat i sina studier . Han låg visserligen i Upsala flere terminer , men derunder spelade och sjöng han mest . För ordningens skull tog han en liten embetsexamen , men sedan gick han icke vidare på den banan . Då han återvände till Stockholm , kom han in i de förnämsta kretsar , och under en följd af år hängaf han sig åt ett temligen stormigt ungdomslif . Då fick han se sin nuvarande hustru , en adertonårig , nyss utkommen flicka , som med sin skönhet gjorde mycket uppseende inom societeten . Han intogs genast af en häftig böjelse , och efter blott någon tids bekantskap friade han . Hans vänner varnade honom , och han hörde måhända äfven inom sig sjelf en varnande röst , men han lyssnade ej derpå – han kände blott att han måste ega henne . Hans blod var ungdomsvarmt och fordrande ; han hade visserligen häftigt nog öfverlemnat sig åt lifvets njutningar , men aldrig så , att de gjort honom blaserad – tvärt om , det var som om det förflutna verkat eggande och upphettande på hans känslor . Om Berta varit en qvinna ur den obildade klassen , skulle han troligen gjort henne till sin älskarinna , och den kärlek han vetat fri , hade kanske räckt i flere år ; nu måste han göra henne till sin hustru , nu måste han gifva henne hela sitt lif , hela sin själ , alla sina drömmar och tankar – och på samma gång ana , att hon ej förstod honom . Hans kärlek började redan att dö , innan den nått sitt mål , och likväl måste han gå framåt . Kanske skulle han kunnat hejda sig , om icke Berta egnat honom en kärlek , som i häftighet eller snarare i energi öfverträffade hans . Detta på en gång dämpade hans glöd och höll honom fjettrad vid henne . Hon älskade honom svartsjukt , efterhängset ; hon dyrkade hans skönhet , hans elegans – men mot hans musikaliska begåfning intogs hon genast af ett oblidkeligt hat . Hon uthärdade ej , att det fans ett område , dit hon ej kunde följa honom , der hon måste se hur andra än hon inspirerade honom , och derför fattade hon , måhända sig sjelf ovetande , ett beslut att så småningom draga honom ifrån detta område . Under förlofningstiden var allting lycka och solsken . Melcher studerade harmoni i en vacker qvinnogestalt och sammansatte de skönaste kärleksmelodier i ett par mörkblå , trånande ögon och glömde nästan bort allt annat slags musik . Berta gick för öfrigt mycket diplomatiskt till väga ; hon drog honom så listigt och ömt bort ifrån hans forna musikaliska vänner , att han nästan icke märkte hvilken förändring hans lif undergått , annat än på en besynnerlig tomhet , en namnlös otillfredsställelse , som ibland for igenom honom midt i den berusning han kände . Ibland brukade han spela för henne , och det tyckte hon mycket om , blott det ej räckte för länge , och blott hon fick sitta bredvid honom och han såg på henne hela tiden , så att hon rigtigt kände , att det var för henne han spelade . En gång hände det , att han på en supé sjöng en duett med en ung dam , i hvars sällskap han förr ofta utförde musik – men han gjorde aldrig mera om det under hela förlofningstiden . De första månaderna af sitt äktenskap var Melcher en mycket lycklig och hängifven äkta man . Inga konflikter förekommo , inga missljud hördes ; musiken var bannlyst från hemmet , pianot stod nästan alltid stängdt . Berta hade så småningom fått denna underliga magt öfver sin man , som qvinnan ibland har öfver mannen , och som gör honom feg och tafatt i kärleken . Han kunde ej uthärda att se henne ledsen , han var rent af rädd att framkalla den der trumpna minen , som så missklädde henne , och derför rättade han sig tåligt efter hennes tycken och önskningar , under det han på samma gång inom sig hyste den föreställningen , att belöningen för så mycken kärlek en gång skulle bli , att hon å sin sida också gerna gaf vika för hans önskningar . Men belöningen lät vänta på sig . Så snart han började tala om sina musikaliska bekantskaper och sina planer för ett fortsatt musiklif , såg han genast en skiftning öfver Bertas drag , och om han satt vid pianot längre än en timme , kunde han vara alldeles säker på , att den kyss , hans hustru sedan gaf honom , icke kändes så varm som annars . Emellertid började hans musikaliskt törstande själ att icke längre nöja sig med sådana musikabstraktioner som kärleksmelodierna i ett par vackra qvinnoögon . Han måste återtaga sina gamla vanor , han måste hafva musik omkring sig , och den aftonen , då han satt och stirrade på Sapphobilden , dröjde han vid pianot i öfver tre timmar , alldeles glömsk af sin hustru och hennes kalla kyssar och sura miner . Men sedan förgingo flere dagar , utan att han rörde vid pianot . Bertas mer än vanligt påtagliga ovänlighet hade djupt sårat honom , och för första gången efter sitt giftermål gaf han vika för den nedslagenhet , som beständigt herskade inom honom . Aningar och känslor , hvilka hittills legat bundna i djupet af hans själ , löstes och stego uppåt och blefvo allt mera tydliga och förnimbara . Ibland , då han satt ensam i sitt rum , sysselsatt med läsning eller skrifning , kunde han plötsligen känna sitt bröst genomfaras af en stickande ångest , af någonting som qväfde honom och som han ej kunde befria sig från . Då tog han Bertas porträtt , som stod på hans skrifbord , och stirrade så länge på det vackra ansigtet och upphettade sin fantasi med kärleksbilder , att han slutligen lyckades inbilla sig sjelf , att han älskade henne så högt , att han för hennes skull kunde försaka allt , som hittills varit honom dyrbart . Om Berta märkte hans nedslagenhet , låtsade hon åtminstone icke derom . Hon var blott ännu ömmare och efterhängsnare än vanligt , bedårade honom med sin skönhet , uppeldade hans passion och lyckades så småningom att bortjaga molnet från hans panna och få honom till sin lydige slaf igen . De började nu att ofta gå på teatern , och till Melchers stora glädje var Berta road häraf . Hon följde honom på hans favoritoperor , hon hörde på de sjungande med mycket intresse och kritiserade och fördömde deras prestationer med en tvärsäkerhet , som en rutinerad recensent kunnat afundas henne . Men ibland då Melcher , hänförd af en skön stämning i sången , af en tongång i orkestern , af någon af dessa musikaliska finesser , som smeka ett känsligt öra , vände sig till sin hustru , för att hos henne finna sympati i sin förtjusning , fick han se henne sitta der kall och uttryckslös , liksom döfstum för den skönhet , som hänryckte honom . Då kände han hur det plötsligen blef iskallt omkring hans hjerta , och vännens ord : » med halfva din själ skall du blifva en främling för din hustru » ljödo på nytt för honom . Efter dylika teateraftnar var han alltid tyst och nedstämd , ända tills Berta ånyo lyckades fängsla hans fantasi och bortjaga de mörka stämningarna med kärlekens solsken . Det förekom nästan aldrig några konflikter , några yttre strider i deras äktenskapliga lif . Ingen af dem hade med ord vidrört detta farliga brandämne – musiken ; ingen af dem vågade öppet tala om hvad de kände och tänkte dervidlag . Berta aktade sig för att högt säga , att hon afskydde hans musikaliska begåfning – hon visste , att hon genom ett dylikt yttrande skulle förlora mycket af sin magt – och Melcher vågade icke omtala för sin hustru hvad han beständigt tänkte : att utan musik skulle han i längden ej kunna lefva . Men i deras inre gemensamma lif pågick en beständig , tyst strid , ett oupphörligt spionerande på hvarandra , en tvekamp om hvem som skulle bli den segrande – om han skulle draga henne till sig och införlifva henne med sitt väsende , eller om hon skulle lyckas slita honom bort från den verld , der han hittills lefvat , och för alltid afstänga vägen dit . Så kom slutligen den kris , som afgjorde stridens utgång . De hade varit gifta i ungefär ett år , då en af Melchers forna bekantskaper , en framstående fiolspelare , som under en längre tid vistats utomlands , anlände till Stockholm på ett besök . Melcher bjöd honom genast till sig och , drifven af ett slags uppsluppen , trotsig längtan , som återseendet af vännen uppväckt , bjöd han äfven , utan att fråga sin hustru , sitt forna kotteri af musikaliska personer och underrättade henne härom först sedan bjudningen skett . Berta sade ingenting . Det stack till inom henne , och hennes ansigte flammade till , men hon lyckades beherska sig . Hon försökte till och med att vara artig och förbindlig emot sin mans gäster och , så vidt det var henne möjligt inbilla dem , att hon fann dem intressanta och älskvärda . Det var ett par kapellister och åtskilliga af teaterns sångare och sångerskor ibland gästerna , och fastän hennes aristokratiska sinne sjöd af harm , då hon såg hur Melcher krusade för dessa personer , bemödade hon sig likväl att icke gifva sin man efter i artighet . Hon lyssnade tålmodigt på tre fiolqvartetter , som utfördes efter hvarandra , räsonerade om kompositionerna med sin vanliga oförskräckthet och bedyrade de exeqverande , att det varit henne ett stort nöje att höra dem , fastän hon inom sig tyckte , att hon legat som på sträckbänk under dessa timslånga gnidningar på fiolerna . Den första delen af aftonen aflöpte lyckligt , och Melcher sväfvade hänryckt upp i musikens sjunde himmel . Men olyckligtvis fans i sällskapet en sångerska från teatern , en firad aktris , vacker och intagande . Med henne sjöng Melcher en duett ur Romeo och Julia – och härmed gjorde han också slut både på sitt och gästernas nöje . Berta satt ett stycke ifrån pianot , halfliggande i en låg emma , och betraktade de sjungande . Den unga aktrisen hade åtskilliga teatervanor ; hon agerade visserligen icke , men hon förde ett mycket lifligt ögonspel , och Melcher , som i henne icke såg annat än den hänförande sångerskan , besvarade öppet detta spel . Berta följde dem med brinnande blickar , och hennes ansigte fick mer och mer detta tigeraktiga , förtärande uttryck , som blott en svartsjuk qvinna kan ha . Det började bränna inom henne ; blodet stack i hennes lemmar , och en hejdlös vrede förlamade tanke och omdöme . Det var dock litet för starkt ! Att han i tre , fyra timmar pinat henne med de der gamla kapellisternas tortyrinstrument , det förlät hon honom , det var ingenting annat än dumt och tråkigt – men att så här , midt i ett sällskap , låta henne sitta och höra på hur han sjöng kärleksduetter med en teaterdam och helt öppet besvarade hennes djerfva koketteri – det var en kränkning , som hon aldrig , aldrig skulle förlåta ! Hon förmådde ej beherska sig . Den harm hon kände kom henne att glömma en verldsdams konsiderationer . Hennes förbittrade sinne måste taga hämnd på någonting , och hon hämnades genom att låta det högmod hon hittills kufvat ohejdadt bryta fram . Hon blef mer och mer högdragen , drog sig tillbaka till den lilla krets af sällskapet , som hon ansåg tillhörde hennes samhällsklass , och visade öppet den klyfta hon i sina tankar lade mellan friherrinnan Ryning och dessa menniskor , hvilkas namn hon affekterade ej kunna uttala . Det blef en förfärlig misstämning i sällskapet . Man hviskade med hvarandra och gjorde utläggningar öfver värdinnans synbara ohöflighet . Melcher försökte på alla sätt att hålla den sjunkande stämningen uppe , han fördubblade sin artighet , gick med nervös ifver omkring bland gästerna och pratade och skämtade , fastän orden nästan stockades i hans strupe , så qväfd kände han sig af harm och smärta . Men aftonens nöje var ohjelpligt förstördt , det hvilade en tyngd öfver alla dessa menniskor , som om det legat åska i luften . Under supén var det något bättre ; sången och spelandet hade gifvit aptit , och man åt och drack af hjertans lust , utan att bry sig om den sura värdinnan . Men sedan , då man skulle taga godnatt af henne , och hon stod der stel och förnäm , knappast räckande handen åt sina gäster , då kände sig de flesta af dem temligen uppbragta , och det var mer än en , som gjorde ett löfte , att det var första och sista gången han kommit inom baron Rynings hem . Melcher var förtviflad . Han kände , att han gjort en hög insats och att han förlorat spelet . Han visste nu , att han var slaf – ohjelpligt slaf under en svartsjuk qvinnas nycker . Då gästerna gått , gick han in i sitt rum och satt der en lång stund och grubblade , medan återljudet af den musik han hört hvirflade omkring i hans själ , och melodierna döko upp och ned , fram och tillbaka . Han försökte att stafva igenom den tråkiga lexa , han hade för sig , att komma på det klara med det missförhållande , hvartill han förvandlat sitt lif , men det var blott som ett kaos af smärta inom honom . Slutligen kom den fysiska tröttheten och gjorde ända på hans grubbel ; han blef sömnig och steg upp , för att gå in i sängkammaren och lägga sig . Då han kom ut i våningen , var der tyst , och ljusen släckta . Tjenstepersonalen hade gått till hvila , rullgardinerna voro uppdragna , och månljuset föll in och belyste den sträcka af rum han gick igenom . Vid ett af fönstren stannade han ett ögonblick och såg ut . Åsynen af natthimmelen med dess gnistrande stjernor verkade på hans musikaliska själ som ett mägtigt , fullt ackord . Han erfor samma känsla af befrielse , af hemlig lycka midt i den djupaste smärta , som han brukade känna , då han hörde Beethovens musik . Han gick in i sängkammaren och öppnade försigtigt dörren för att ej väcka Berta . Det var mörkt der inne , han trefvade sig fram till sängen och tände ljus . Till sin häpnad och förskräckelse såg han , att rummet var tomt , och Bertas säng orörd . Han lyste omkring i rummet och letade efter henne äfven i den lilla toaletten , som låg innanför sängkammaren , men hon var icke der . Hans förskräckelse blef ännu större och började upphetta hans fantasi ; dumma , orimliga bilder stego upp der , han visste icke hvad han skulle tänka . Han tog ljuset och letade efter Berta öfver allt i våningen , lyste i vrårna , bakom dörrar och gardiner , under sofforna . Men hon fans ingenstädes . Hvad betydde detta ? Hade hon gömt sig någonstädes för att skrämma honom , eller hade hon verkligen i sin galna svartsjuka lemnat hemmet ? Vrede och förskräckelse kämpade inom honom , och på samma gång såg han ett förfärligt framtidsperspektiv uppresa sig : förebråelser , tårar , misstankar och långt bort i fjerran en dof likgiltighet , der både kärlek och bitterhet upplöste sig . I öfver en halftimme gick han af och an , letande och ropande Bertas namn . Slutligen tog han , nästan utan att veta hvad han ämnade , portnyckeln och smög sig ned för trapporna ut på gatan . Utan någon klar tanke eller något mål gick han långsamt framåt . Det var kallt ute , snön knarrade under fötterna ; han frös och kände sig matt , ångest och sinnesrörelse förlamade hans steg . För hvarje person han mötte spratt han till och trodde sig se Berta . Plötsligen vände han tvärt och gick beslutsamt hemåt ; det tjenade till intet att leta på detta sätt ; han måste vänta natten ut och sedan vidtaga andra åtgärder . Då han kom upp i trappan , tyckte han sig höra hur tamburdörren sakta smäldes igen . Han skyndade så fort han kunde in i våningen och fram till sängkammardörren , men då han skulle öppna dörren var den stängd i lås . Berta var således der inne nu ! Hon hade blott på ett eller annat sätt gömt sig för att skrämma honom – det var ingenting annat än en elak nyck , en lumpen , småaktig qvinnohämd . Han stod länge qvar vid dörren och lyssnade ; han hörde ett par gånger rörelser der inne , och dessa ljud förorsakade honom en rysning af ovilja . I denna stund önskade han , att Berta verkligen på allvar hade öfvergifvit hemmet . Utan att göra några försök att komma in i sängkammaren , gick han tillbaka till sitt rum och kastade sig oafklädd på soffan , der han inom kort somnade , och sof så djupt , att han icke märkte , att hans hustru hela natten spionerade utanför hans dörr . Följande morgon väntade han med en viss nyfiken ängslan att möta Berta vid frukostbordet . Han var rädd för en scen , och på samma gång ville han ha en förklaring , som gjorde slut på detta löjliga missförhållande . Men om han hade trott , att Berta skulle visa sig nedslagen eller ångerfull , hade han alldeles bedragit sig . Hon såg ut som ett ovädersmoln , då hon en timme senare än vanligt infann sig vid frukostbordet , och hon helsade Melcher ett iskallt godmorgon , utan att ens räcka honom sin hand . » Nej , Berta ! » utropade Melcher förtviflad , » icke på detta sätt ! Ingen af oss kan i längden uthärda så ! Du är orättvis emot mig – det är ingenting annat än en tom inbillning , som du låter störa vår lycka ... » Berta rätade upp sin lilla gestalt , och hennes milda dufvoögon gåfvo Melcher en blick så hvass , att han ryckte till dervid . » Nej , du har rätt » , sade hon hånfullt , » jag åtminstone kan icke uthärda så här – och jag vill det icke heller . Det finnes saker och händelser , som man icke fördrar att se upprepade . » » Men hvad har jag då gjort ? På hvad sätt har jag sårat dig ? Det är ju ett vansinne det här ... » . » På hvad sätt du sårat mig ? » upprepade Berta . » Jo , det skall jag säga dig – efter du sjelf icke är nog finkänslig att kunna utleta det ... Att du i går afton tog så liten hänsyn till min smak , att du i tre timmars tid plågade mig med pianomusik och fiolgnidningar , som för icke musikgalningar måste vara en rigtig nervpina – att du tvang mig att som mina gäster emottaga personer , hvilka tillhöra en annan samhällsklass än jag – allt det der förlät jag dig och skulle inte gjort dig den minsta förebråelse deröfver . Men att du visar så liten aktning för din hustru , att du inte har mera fördrag med hennes känslor , än att du midt för hennes ögon uppför en sådan der kulissscen med en slyna från teatern , det ... » » Tyst , Berta ! » afbröt Melcher henne strängt , » den qvinna , om hvilken du yttrar dig så simpelt och ogrannlaga , är fullkomligt aktningsvärd ... » » Det är möjligt » , svarade Berta iskallt , » jag har aldrig gjort några undersökningar angående teaterdamers dygd . För mig är det nog att hon är en aktris , en qvinna , som qväll efter qväll spelar kärleksscener med främmande karlar – och jag säger dig , Melcher , att om jag en gång till finge se henne och dig tillsammans , som jag i går tvangs att se er , skulle jag låta min betjent visa ut henne . » Melcher bleknade . » I himlens namn , sluta , Berta ! » ropade han , häftigt uppskakad . » Du vet icke hvad du säger – vreden kommer dig att yttra ord , så simpla och råa , att du efteråt skall rodna deröfver ... » » Om jag är rå och simpel , som du så finkänsligt uttrycker dig » , svarade Berta och vred och kramade sin näsduk , ända tills hon , utan att veta af det , slet tyget i bitar , » så är felet ditt . Då en man uppför sig rått , drar han sin hustru med sig ... » Melcher svarade ej . De sutto alldeles tysta . Ingen af dem kunde äta någonting . Berta satt med nedslagna ögon och rörde ej vid frukosten ; Melcher hälde nervöst i kaffe , tog socker ett par gånger , bredde smörgåsar , men åt icke en bit . Slutligen steg han upp och gick in i sitt rum . En dof , hopplös förtviflan smög sig öfver honom . De illusioner , med hvilka han hittills bortskymt alla onda aningar , föllo sönder , och klar och tydlig framstod den sanningen , att han begått ett oerhördt misstag , ett af dessa misstag , som gripa djupast in i vårt lif och gifva det en sned , förvänd rigtning . Det fans nu för honom endast två utvägar : antingen att resignera sig eller ock att spjerna emot , att börja en strid mot svartsjuka och misstänksamhet , en strid genom hvilken han kanske skulle vinna det herravälde , som höll på att glida honom ur händerna – men genom hvilken han kanske också ingenting skulle vinna . Hans veka natur tvang honom att tvärt emot vilja och föresats välja den första utvägen . Då Berta en stund derefter kom in i hans rum och stälde till en uppskakande scen , med tårar och böner och snyftningar , förlät han henne genast , och då de fram på förmiddagen , som ett bevis på försoning , gingo ut och promenerade tillsammans , såg han lika vänlig och kärleksfull ut som vanligt . Men allt ifrån den dagen förekom det aldrig några musikaliska soaréer i baron Rynings hus . Och allt mera sällan öppnade Melcher den präktiga flygeln , ur hvilken han fordom framlockat så sköna toner . Han kunde icke spela , då Berta hörde på ; hennes likgiltighet gjorde honom skygg och misstämd . Han tyckte , att han vanhelgade det största och heligaste inom sig genom att utsätta det för en löjlig kritik . Han började att så småningom alldeles draga sig ifrån musiken . Han skydde den – han dödade sin längtan derefter , han vågade ej mera tänka derpå . Den blef för honom som en brottslig kärlek , hvilken man flyr , men som i ensamma stunder lockar med en förtärande glöd . Ty i innersta djupet af hans själ , der sjöng och brusade en hel verld af toner , som blott väntade på att bli löst . Om qvällarne , då Berta somnat , låg han ofta vaken flere timmar , och i tystnaden omkring hörde han då ekot af dessa toner . Sköna melodier susade förbi honom , mägtiga , underbara ackord sammanknöto sig , allt tydligare och klarare blefvo de musikaliska fraserna , i ett slags brinnande feber började han komponera , den ena sången aflöste den andra , hela symfonier sammansattes , och stämma efter stämma utarbetades under de långa , sömnlösa nätterna . Men om morgonen , då han försökte erinra sig nattens tankar , var alltsammans liksom bortstruket ur hans själ , och lifvet var åter kallt och färglöst . Ibland kunde det hända att Berta sjelf bad honom att spela eller sjunga en bit för henne , och då skyndade han genast att uppfylla hennes önskan ; det fans alltid hos honom en förhoppning , att hon kanske till slut ändå skulle lära sig att förstå honom . Han spelade då någon populär , sentimental romans eller sjöng en bit ur Traviata eller något dylikt , som passar för en musikaliskt obildad , och detta var Berta mycket road af . Hon hörde alltid uppmärksamt på , och då sången var slut , tackade hon honom varmt derför . » Sådana der saker skall du spela och sjunga , Melcher » , brukade hon säga med en beskyddande ton , » det är du alldeles som skapad för . Men låt för all del bli den der högtrafvande och larmande stilen och sjung aldrig dramatiska saker – det passar inte det minsta för din röst ! » Melcher svarade ej , men ett bittert leende drog öfver hans ansigte . Hennes komiska kritik , som i början af deras äktenskap roat honom , kunde nu skära i honom som fadda missljud . För hvarje år som gick fick Berta en allt större magt öfver Melcher . Hennes skönhet höll det sinliga i hans natur i bojor , och då den ej räckte till , hade hon sin qvinliga ömtålighet , sin svaga hälsa och dessutom ett visst oförklarligt något – någonting vampyraktigt , som en del qvinnor ha , och hvarigenom de liksom klämma sig fast vid mannen och omärkligt , försåtligt suga bort det kraftigaste och ädlaste ur hans blod . Melcher hade , förutom i musikaliskt och estetiskt afseende , icke någon synnerlig begåfning . Han var opraktisk och drömmande och utmärkte sig vid allt sitt görande och låtande för denna brist på menniskokännedom , denna oförmåga att bedöma omständigheterna och begagna sig deraf , som ofta åtföljer en ovanlig musikalisk begåfning . Under andra förhållanden , och framför allt med tvånget att arbeta öfver sig , hade han måhända blifvit en stor musiker , en framstående kompositör ; nu blef han ett intet eller mindre än ett intet . Han måste hafva någonting att fylla sitt lif med . Det förherskande estetiska i hans natur tvang honom att söka det i skönhet , och då han ej fick söka skönheten i den högre sfer , dit han i hemlighet beständigt trånade , sökte han den på annat håll – i ett raffineradt amöblemang , i ett utsökt bord , i eleganta toaletter både för sig och sin hustru . Hans tid var uteslutande upptagen af att pryda sina rum , att springa på konstauktioner , att sätta upp matsedlar och fylla sin vinkällare , att göra resor och köpa Berta dyrbara smycken – för att icke tala om åtskilliga hemliga utsväfningar , åt hvilka han ibland , då hemmet kändes allt för qväfvande , öfverlemnade sig , och hvilka alltid efteråt förorsakade honom den bittraste leda . Emellertid förgingo åren . Ingen hade egentligen något att anmärka mot herrskapet Rynings äktenskap ; det såg ut att vara ganska lyckligt . Visserligen brukade man ibland i stora verlden säga att de ej » passade för hvarandra » , att han var alldeles för poetisk för henne , med flere dylika yttranden ; men så gjorde herrskapet en splendid bal , friherrinnan såg strålande ut i mörkblå sammetsklädning och ett dyrbart juvelsmycke kring halsen , baronen dansade andra valsen med henne och tryckte henne häftigt intill sig efter dansens slut , och sedan bedyrade man allmänt , att herr och fru Ryning voro de lyckligaste äkta makar under solen . De hade varit gifta i sex år , då Berta en dag omtalade för sin man , att hon kanske snart skulle bli mor . Melcher blef liksom vild af glädje . Under alla dessa år hade han beständigt väntat en dylik underrättelse , och nu hade han nästan uppgifvit hoppet . Han omfamnade och kysste sin hustru , han tackade henne och grät och skrattade som ett barn . Berta tog saken mera lugnt , ja , det var icke utan att Melchers förtjusning smått harmade henne . Hon hade en hemlig känning af , att då fadersglädjen antar en så der passionerad karakter hos mannen , är det illa bestäldt med kärleken till hans hustru . Fadersglädjen blef emellertid icke långvarig . Barnet föddes ett par månader för tidigt och lefde blott så länge att det hann få nöddop . Melcher sörjde förfärligt . Ibland föreföll det honom som om lifvet hädanefter vore en omöjlighet . Hoppet att få ett barn att älska hade varit en ljusning för honom , och nu tyckte han , att mörkret inom och utom honom var dubbelt tyngre än förut . Efter barnets födelse och död började Berta blifva sjuklig . Läkarne ordinerade en resa till ett sanatorium i Norge , och så snart våren var förbi och sommarhettan uppvärmt luften , sattes den i verkställighet . Melcher var den mest uppmärksamme och kärleksfulle äkta man ; han skötte sin hustru så ömt som endast en mor brukar göra , passade upp henne , höll reda på hennes recept och intagningstimmar , bar och lyfte henne och fördrog tåligt allt hennes nervösa kink . Och på samma gång kände han det ibland , som om han skulle velat spränga sönder någonting omkring sig , så qväfvande , så obarmhertigt höll lifvet honom fängslad . Resan gick mycket bra . Berta sof nästan hela tiden i en mjuk bädd i första klassens kupé ; men vid framkomsten öfverfölls hon af en sådan mattighet , att hon sedan icke på flere dagar kunde lemna sin bädd . Men då hon väl kom upp och ut , repade hon sig hastigt . Den milda luften med sina barrskogsångor stärkte hennes krafter , och de långa , soliga förmiddagarne , då hon låg i sin hängmatta i granparken , och Melcher satt bredvid och läste högt , verkade lugnande på hennes nerver och gjorde henne jemnare till lynnet . Det var mest norrmän och danskar på stället ; endast ett par svenska familjer , hvilka baronens kände . Det blef naturligtvis umgänge med dem , man gjorde tillsammans utflygter i granskapet , äntrade upp på höjder för att bese de storartade vyer landet hade att bjuda på , och hade allt emellanåt tillställningar , egentligen kaffebjudningar , för hvarandra . För öfrigt var här i allmänhet mycket litet sällskapslif . Ibland var det musik i societetslokalen , ibland hade man soaréer med några danser och ytterst få kavaljerer , men på dessa soaréer syntes aldrig baron Rynings till . Melcher hade icke ens försökt pianot der inne . Ibland då han satt utanför , och läste tidningarna började man att sjunga eller spela i salongen ; men då gick han alltid sin väg . Dilettantmusik plågade honom nu mera än någonsin . Besynnerligt nog hade under denna långa hvila hans öra blifvit ändå känsligare , hans smak ännu mera förfinad än förr . Det var dessutom en obegriplig stiltje i hans själslif hela denna tid . Han vallade sin hustru , läste högt för henne , talade med doktorn och gäspade dessemellan af ledsnad , så att han trodde att han till slut skulle gäspa i hjel sig . Men om qvällarne , sedan Berta somnat , brukade han gå ut ensam , och qväll efter qväll kunde han sitta vid vattenfallet , som låg strax bortom badhuset , och tankfullt stirra in i de skummande böljorna och lyssna på det dofva , enformiga bruset . Det var den enda musik han hörde . En afton i medio af augusti , då han kom ifrån sin promenad och gick förbi societetslokalen , höll man på att musicera der inne . Hans fina öra upptäckte genast att det icke var ett vanligt pianospel ; blott några obestämda ackord trängde fram till honom , men de fängslade hans uppmärksamhet och kommo honom att sätta sig på bänken utanför och lyssna . Det var Beethovens » Månskenssonat » som utfördes . Den spelades med en underlig , dämpad stillhet ; icke det minsta rubato i takten , endast då den skärande dissonansen sönderbryter tonvågornas jemnhet en rörelse , liksom då man skälfver till af en inre snyftning . Denna musik sammanblandades på ett egendomligt sätt med naturen rundt omkring ; aftonens stillhet , den skogsklädda dalen med dimmorna , som sväfvade af och an , och längst bort i fjerran de dunkla , blåaktiga bergstopparne , vattenfallets brus , allt liksom öfverströmmades af toner , som af ett ljuft , vemodigt månsken . Efter sonaten kom en fantasi , hållen i samma melankoliskt lidelsefulla stämning , hvilken så småningom , allt som skymningen blef djupare , öfvergick till en nästan vild dysterhet . Melcher hade aldrig hört någon musik , som så våldsamt , så oförklarligt upprört honom . Han satt alldeles orörlig , bakåtlutad , med armen lagd öfver bänkens ryggstöd och ögonen fästa på himmelen . Så småningom slöto sig hans ögon , det yttre lifvet försvann och hans själ gled in i en verld af hemlighetsfull , berusande skönhet . Då musiken slutade , for han upp , som om någon gifvit honom ett slag . Den plötsliga tystnaden kom honom att känna intrycket af en kall tomhet . Han måste göra våld på sig och anstränga sina tankar för att återfinna verkligheten . Han hörde steg och rörelse inne i salongen . Instinktlikt skyndade han uppför trappan och öppnade dörren . Der inne var det halfmörkt . Han såg , att der sutto flere åhörare , men han kunde ej urskilja hvilka de voro . Hon som spelat stod upprätt bredvid pianot ; notställaren var nedfäld , hon drog på sin ena handske och nickade småleende åt en person , som satt ett stycke derifrån , och som nu reste sig upp och kom emot henne . Melcher skyndade sig öfver salongen upp på estraden , der pianot stod . » Förlåt mig » , sade han med dämpad ifver , i det han gjorde en djup bugning för den okända , » men , fastän jag är en främling , kan jag omöjligt afstå från nöjet att tacka för den utomordentliga musikaliska njutning jag haft . » Hon gaf honom en litet förvånad blick , böjde på hufvudet och vände sig om för att gå ned för estraden . Men Melcher var icke villig att låta henne gå ; han kände denna hänsynslösa envishet , som följer med inspirationen . » Säkert skall ni kalla mig oförskämd » , fortfor han ännu ifrigare , så ifrigt att hans röst nästan darrade , » men äfven med fara att bli kallad så , vågar jag bedja er att spela ännu en bit . Ni skulle derigenom bevisa samma kärleksverk , som den barmhertige samaritanen . » Det var någonting hos Melcher , som fängslade henne . Hon erfor denna känsla af obestämdt välbehag , som vi känna i närheten af personer , hvilka ha omkring sig samma atmosfer som vi sjelfva , hvilka ha förnummit lifvet på samma sätt som vi . Hans oförstälda beundran för hennes musik smickrade henne äfven ; det finnes ingenting som så intar – i synnerhet qvinnan – som en dylik plötslig sympati för någon favorittalang . » Om jag kan göra ett barmhertighetsverk , så mycket gerna » , svarade hon småleende , i det hon drog af sig handsken och å nyo satte sig ned vid pianot . Hon gjorde några preludier och spelade derefter ett impromptu af Chopin , allt med samma utsökta smak och känsla . Melcher stod ett stycke ifrån och såg och hörde . Hans intresse för musiken började öfverflyttas på den exeqverande . Han betraktade hennes fina händer , hvilka med den mest smekande touch vidrörde tangenterna , och granskade derefter hennes ansigte och gestalt . Hon hade ett par underbart vackra , blå , på en gång ljufva och stolta ögon . För öfrigt fans det någonting obeskrifligt tyckfullt öfver hela hennes varelse , någonting retande , ett sätt att hålla hufvudet , att småle , att draga i hop ögonen ... Han lyssnade på långt när icke så uppmärksamt som der ute , han var fullt ut lika mycket – om icke mera – öga som öra . Då hon slutat , satt hon ett ögonblick med händerna i knäet och blicken nedslagen . Derefter reste hon sig hastigt upp , böjde på hufvudet för Melcher , som gjorde en djup , vördnadsfull bugning , och skyndade nedför estraden bort till sitt sällskap . Melcher stod orörlig qvar och blickade efter henne . Hvem var hon ? Detta ansigte föreföll honom bekant – hade han sett henne förr , eller erfor han blott den sällsamma förnimmelse af igenkännande , som griper oss vid mötet med personer , hvilka ingifva oss en häftig sympati ? Då han kom hem , hade Berta somnat . Ett ljus brann på bordet bredvid henne och hon höll en uppslagen bok i handen . Hon hade tydligen velat hålla sig vaken till Melchers återkomst , men öfverraskats af sömnen . Han drog sakta boken ur hennes hand , släckte ljuset och qvarstod några ögonblick lyssnande . Men Berta vaknade ej ; hon andades djupt , det låg en tung , förlamande trötthet i dessa andetag . Melcher drog en suck af lättnad och smög sig på tå ut i rummet bredvid . Här satt han ett par timmar i mörkret , alldeles orörlig , helt och hållet uppgången i det nyväckta lif , som brusade inom honom . Plötsligen störtade han upp , tände ljus och satte sig ned vid skrifbordet . Han hade intet notpapper , han måste sjelf liniera , och den nervösa ifver som beherskade honom , hindrade honom att draga en enda rak linie . Men det betydde ingenting ; i vild fart linierade han ett ark och upptecknade sedan den sång , han just nu komponerat . Pennan kunde knappast följa med så snabt som hans tankar jagade ; hvarifrån han fått orden till sången visste han ej , de kommo alldeles af sig sjelfva med tonerna . Han skref nästan utan att förstå hvad han skref , utan att veta om det var någon musikalisk enhet deri ; melodier och harmonier tumlade om hvarandra i hans hjerna , det gälde blott att i inspirationens hetaste ögonblick gripa dem och fästa dem på papperet . Hans fantasi hade blifvit så våldsamt , så oväntadt befruktad , att det förvirrade honom sjelf . Då han slutat skrifva , läste han igenom dikten , utan att dock kunna fatta eller bedöma den . Han hade ännu icke kommit ur den , han stod midt inuti , och den hvirflade omkring honom som en osammanhängande , dunkel skönhet . Det var en kärlekssång , något i samma stil som Beethovens Adelaide . Månskenssonatens dystra svärmeri gick igen deri , och på samma gång en passionerad , men icke hopplös längtan . Natthimlens skönhet , vattenfallets sorl , skogarnes djupa tystnad , den första , hemlighetsfulla berusningen , innan kärleken vaknar – allt detta andades i hans toner . Han lade ifrån sig manuskriptet och kastade sig på soffan . En ögonblicklig domning kom öfver honom . Den våldsamma kris , hans inre undergått , reagerade . Det var som om någonting på en gång tjusande och qväfvande slitits ur hans bröst , så att han kunde draga ett fritt andetag . Men så grep honom febern å nyo . Han kände en brinnande längtan , att få höra sin sång utföras . Han vandrade af och an på golfvet ; sömnen flydde honom , hans pulsar brände , inom honom sjöd och arbetade en hel verld , som ville få lif i toner . Vilda framtidsplaner jagade förbi honom ; han tänkte under dessa timmar hvarken på Berta eller de band som fängslade honom ; den så länge återhållna kraften brusade fram med en hänsynslös styrka . Då morgongryningen föll in i rummet , blef han lugnare . Han släckte ljuset och drog gardinen för fönstret . Han försökte sofva en stund , och han somnade verkligen , men det var en orolig sömn , skakad och afbruten af den lidelse , som upphettade honom . Klockan åtta vaknade han och for häftigt upp . Hans första tanke gälde den nya kompositionen , hans andra Berta – och med denna sista tanke kom allt det bundna , tyngande i hans äktenskap bjertare än någonsin för honom . Det var som dimma och töcken och grådask , efter ett bad i solljusa rymder . Han gjorde en hastig toalett och smög sig derefter in i Bertas rum . Hon sof ännu ; han stälde sig vid sängkanten och betraktade henne , – hon var förtjusande der hon låg med det blonda hufvudet mot kudden , men han märkte ej hennes skönhet . O , att hon ej vaknade ... att hon ville fortsätta att sofva ... Han sammanpressade läpparne och knöt sina händer . Nej , ännu ville han ej känna bojan – först några ögonblicks frihet . Ett slags vildhet grep honom , han sprang efter notpapperet , tog sin hatt och skyndade ut . Han visste hvilka stormar han gick att uppväcka , men det fick gå hur det ville – bära eller brista – han brydde sig i denna stund ej om mer än en sak i hela vida verlden – och det var att få bedja henne , den okända , genomgå hans komposition . Han styrde sina steg ned åt brunnen ; om hon var uppe så här tidigt , skulle han troligtvis finna henne der . Men hon var ännu icke nedkommen . Han vankade omkring , otålig och nervös ; minuterna föreföllo honom som timmar . Slutligen fick han se henne komma ned skogsvägen – och lyckligtvis ensam . Utan att lägga band på den glädje , som återspeglades i hans ansigte , skyndade han genast emot henne , presenterade sig och bad henne förlåta , att han så här utan rekommendation från någon gemensam bekant vågade tränga sig på henne . Hon tycktes emellertid icke blifva hvarken förvånad eller , förnärmad häröfver . Hon böjde på hufvudet , smålog och räckte honom med ett förtroligt och vänligt uttryck sin hand . » Ja , egentligen skulle ni ej behöft presentera er » , sade hon med en litet skälmaktig blick , » ty , fastän ni icke tyckes erinra er det , äro vi gamla bekanta . » Han förstod ej hvad hon menade . Han betraktade henne med en forskande och förvånad blick . » Kommer ni i håg » , fortfor hon alltjemt småleende , » för ungefär – hvad skall jag säga ? – femton , tjugu år sedan – en barnbal i Karlskrona , der ni dansade kotiljong med en liten flicka , som ni kallade Mathilde , och som visst å sin sida kallade er Melcher ? Ni var mycket snäll emot den lilla flickan – ni passade upp henne som en verklig riddersman , och de stora kavaljererna skämtade mycket öfver edra ’ goda anlag ’ ... » Melcher gaf till ett utrop af glädje och igenkännande . » Hvad säger ni ! Är det verkligen ni ? ... Mathilde ... fru Örnfelt ... Ja , nu känner jag igen er ... hvar hade jag väl mitt minne ? ... Ah , nu erinrar jag mig er så tydligt ! ... Ni var min första kärlek , det mins jag mycket väl , och den har jag icke glömt , fastän den lilla flickan och gossen sedan växt ifrån hvarandra ... » Han fattade begge hennes händer och tryckte dem innerligt – och hon besvarade hans vänskapsbetygelse på samma okonstladt hjertliga sätt . De gingo nu in i en berså och slogo sig ned der . Begge två sågo glada , men på samma gång icke så litet upprörda ut . De hade ej sett hvarandra på femton år , men de voro på långt håll slägt , kände fullkomligt till hvarandras familjer och familjeförhållanden – och det fans i fru Örnfelts förhållanden åtskilligt , som nu föresväfvade dem begge – som var svårt att undvika , men pinsamt att beröra . » Kan ni förlåta mig att jag ej kände igen er ? » fortfor Melcher ifrigt . » Det rigtigt smått harmar mig , att ni skulle vara mera minnesgod än jag ... » » Åh , det skall icke harma er – qvinnan är alltid mera minnesgod än mannen . Dessutom , femton år äro en lång tid – de förändra oss mycket , äfven då de äro glada och lyckliga . Och när de då i stället äro fulla af sorg och lidande ... » Hon vände sig till hälften ifrån honom , hennes läppar sammanpressades , och hon tryckte händerna hårdt emot sin parasoll . » Nåväl » , fortfor hon , i det hon plötsligt såg upp och skakade på sig , liksom för att jaga bort de uppstigande minnena , » vi skola ej tala derom – allt det der är förbi nu . Och jag skulle ej vidrört det förflutna , om ni ej varit en af stackars Roberts ungdomsvänner , och jag derföre velat säga er , att hur olycklig han än gjorde mig , var han likväl icke den usling , menniskor i allmänhet och min familj i synnerhet ville göra honom till ... » » Det behöfver ni ej säga mig ! » utropade Melcher med värme . » Jag vet , att i trots af allt fans det mycket godt hos Robert , och många af dem , som så bittert fördöma honom , skulle kanske ej ens kunna fatta hvilken gentleman han kunde vara i vissa fall ... » Ett bittert leende drog öfver hennes drag . » Nå ... gentleman » , sade hon med en underlig , dröjande betoning . » I alla fall » , fortfor hon hastigt , » det förflutna är dödt , och jag har förlåtit den döde , hvad jag ej skulle förlåtit den lefvande . Döden ger försoning – om än icke glömska ... » » Kan det verkligen finnas försoning utan glömska ? » frågade Melcher med ett vemodigt leende . » Jag tror det » , svarande hon drömmande . » För mig åtminstone fins försoning – men glömska vet jag ej hvad det är . Ingen enda af mina sorger har jag glömt – ibland i ensamma stunder kunna de draga förbi mig i ett långt , ändlöst tåg , och aldrig blir något af de dystra minnena borta . Dessutom » , fortfor hon lifligare , » har det förflutna gifvit mig liksom en fordran på lifvet , jag tycker att det är skyldigt mig någonting , att jag har någonting att vänta , och förrän den skulden blir betald , är glömska omöjlig . Ty tro inte att jag är krossad , derföre att jag blifvit så bittert sviken » , och hennes ögon blixtrade trotsigt ; » tvärtom , jag vill kämpa med lifvet , jag skall ha ersättning för det förflutna , jag har rättighet att fordra det , – och jag tycker , att om någon lycka kom emot mig , skulle jag kunna gripa den hänsynslöst ... » Hon afbröt sig tvärt och reste sig upp med ett kort skratt . » Nej , detta är då nästan komiskt ! Här sitter jag och talar till er , som om ni vore min biktfar – och likväl är det egentligen första gången jag ser er . Men det är med samtal alldeles som då man sitter vid pianot och fantiserar – ibland blir det blott några torra ackord , ibland de allra skönaste melodier , som man knappast vet hvarifrån de komma ... » Äfven han hade rest sig upp , och han granskade henne förstulet , medan hon talade . Hon var icke så vacker vid klart dagsljus som i går afton i skymningen , men hon såg likväl obeskrifligt intagande ut . Det var någonting fullt och harmoniskt hos henne , någonting som tillfredsstälde . Hennes uppträdande var mycket lugnt , men det var ett lugn , under hvilket man anade en sjudande vulkan . Hon var ytterligt enkelt klädd , helt och hållet svart , utan några prydnader eller smycken , endast kring ena handleden ett tjockt guldarmband ; men i hvarje detalj af hennes drägt fans denna utsökta omsorg , som mer än något annat smeker ett känsligt sinne . Spetsarne kring hals och armar voro de finaste fransyska , handskar och skor sutto som gjutna , och då hon drog upp sin lätt parfymerade näsduk , såg Melcher att den var af den silkeslenaste battist . » Har ni ännu varit nere och druckit ? » fortfor hon , i det hon gick fram på vägen och spände upp sin parasoll . » Eljest kunna vi ju göra sällskap ? » » Nej , jag har icke druckit » , svarade Melcher , » men jag tror det är för sent nu . Klockan är snart nio – det är frukosttid strax ... » » Nå , då göra vi i stället en liten promenad genom parken , om ni har lust ... » » Det har jag visst » , svarade Melcher lifligt . » Men » , tillade han tvekande , » det fins någonting annat , som jag har ändå större lust till . Jag vet visserligen , att jag , liksom i går afton , löper fara att bli ansedd för påflugen , men i alla fall vågar jag bedja er , att i stället för att promenera , komma med mig i salongen och gå igenom en liten sång , som jag här tagit med mig . » Hon skakade skrattande på hufvudet . » Musicera så här dags ? Innan man frukosterat ? Nej , det är alldeles omöjligt . » » Det är visst icke omöjligt » , svarade han envist . » Jag skall dessutom säga er hur det är » , tillade han med en anstrykning af förlägenhet i sin röst . » Som ni kanske vet , är jag här med min hustru , hvars helsa är mycket klen ; jag är nästan hela dagarne upptagen af att vårda och hjelpa henne och kan endast om morgnarne före frukosten eller sent på qvällen så här disponera min tid ... ni förstår , jag vill icke lemna henne ... Således , om ni icke kommer nu , skulle jag få vänta ända tills i afton – och det blir bra länge .. » Hon gaf honom en hastig , forskande blick . » Ja , så kom då ! Men det blir icke lång stund – jag känner mig redan rigtigt hungrig . » De skyndade nu bort till salongen och talade hela tiden under vägen endast om musik . » Ni är då en rigtig musikvurm » , sade hon slutligen skrattande . » Medgif , att ni uppsökte mig egentligen derför , att ni ville höra mig spela ! » Han betraktade henne förvånad . Det intresse han kände för hennes person var så sammanblandadt med intresset för hennes musik , att han ej kunde skilja derpå . Hon hade uppväckt det slumrande musiklifvet inom honom , men detta nyväckta lif liksom återkastades på henne som en djup , mägtig sympati . » Det var inte vänligt sagdt » , sade han allvarligt . » Det var de första ord ni uttalat , som jag tycker komma från en främling . » » Nå nå , missförstå mig ej – det var ju bara ett skämt . För öfrigt kan ni ej vara större musikvän än jag . Jag älskar musiken öfver allt i verlden , – det är den som gjort , att jag aldrig varit fullkomligt olycklig ... » Då de kommo ned i salongen , var der alldeles tomt , med undantag af ett par herrar , som sutto och läste tidningarne . Melcher skyndade sig fram till pianot , öppnade det och rullade upp sitt lilla nothäfte . » Så der » , sade han , i det han lade det mot notställaren , » visa mig nu den vänligheten att gå igenom den här biten . » Hon satte sig ned vid pianot och drog af handskarne , medan hon lät blicken öfverfara noterna . » Hvad är det ? » frågade hon och vände på bladet . » Min Gud , sådana kråkfötter – och det här begär ni att jag skall spela a prima vista ? » Hon gjorde några hastiga preludier och började derefter det nya stycket . Då hon spelat några takter , blef hennes ansigtsuttryck lifligare , ett allt varmare intresse tycktes besjäla henne , och i trots af de illa skrifna noterna spelade hon nästan felfritt igenom ackompagnemanget , medan hon sakta gnolade melodien dertill . » Men det är ju ett mästerstycke ! » utropade hon ifrigt , då hon slutat . » Det är en eld , en glöd , en stämning ... hvarifrån har ni fått det – hvem har komponerat det ? » tillade hon och vände sig mot Melcher med en frågande blick . Melcher stod med handen hårdt sluten om stolens ryggstöd ; hans blickar brände , och läpparne darrade , han var så upprörd , att han knappast kunde tala . » Det är jag , som komponerat det » , sade han otydligt , » jag har komponerat det just nu – i natt ... Ni kan förstå min otålighet ... min otålighet att få höra det ... och att få höra det af en sådan mästare som ni ... » Hon tycktes slagen af förvåning . » Ni ... ni har komponerat det ... » upprepade hon ett par gånger , i det hon fixerade honom med en genomträngande , undrande blick . Han besvarade hennes blick , och de sågo hvarandra under flere sekunder så djupt in i ögonen , som om de velat gripa hvarandras själar , ända tills de begge två häftigt vände sig bort . Hon började å nyo att granska sången . Hon tog långsamt igenom den , gjorde ett par anmärkningar öfver några felaktiga harmonier , tog den så helt och hållet om igen och sjöng då med full röst . Melcher lyssnade andlös . Han kunde knappast fatta att det var han , som komponerat det han nu hörde . Inom honom kändes en nästan sprängande kraft och liffullhet , det svindlade för hans ögon – hans eget verk hänförde honom . I detta ögonblick var han stark och frigjord – årslång håglöshet var bruten – framtiden låg öppen , han tyckte att jord och himmel tillhörde honom , att ingen storhet var för hög att nå ! Hans fantasi tog ett lössläpt språng – han berörde redan fulländningens , triumfens ögonblick , och han berusade sig med sötman häraf ... Och med dessa känslor blandade sig på ett dunkelt , förvirrande sätt suset af en annalkande passions stormar .... » Tack » , hviskade han lidelsefullt , då hon slutat , och fattade begge hennes händer , » det är ni som skapat min sång – det är ni som gifvit den lif ... » Hon smålog och drog sina händer ur hans . Hon besvarade ej hans blickar , men hon såg nästan lika upprörd och inspirerad ut som han . » Ni har komponerat många gånger förr , icke sant ? » sade hon och lät sina fingrar sakta glida öfver tangenterna . » Ja , i min tidigaste ungdom ; nu på flere år har jag icke satt ihop en takt . » » Men efter detta kommer ni att skrifva mycket ... » » Tror ni det ? » Hans hand darrade och hans blickar hvilade glödande öfver henne . Hon svarade ej . Hon fortsatte att spela ; så småningom kommo de in på nya musikaliska ämnen . Hon sjöng några bitar för honom , och då hon sedan bad honom , satte han sig ned och spelade en brusande polonaise af Chopin . Han spelade , så att tonerna gnistrade omkring honom – han spelade , som om han velat spela sig in i ett nytt lif . » Åh , ni är mycket skickligare än jag » , sade hon skrattande . » Ni är i allt min öfverman ! » » Visst icke » , svarade Melcher . » Ni har hvad jag icke har – ordning och studier . Och säkert komponerar ni också ? » » Icke en ton . Jag vet mig aldrig ha komponerat den enklaste sång . Hos mig fins ingen skaparkraft ; jag är uteslutande reproducerande . » Minuterna gingo , de hade kommit i ett slags musikaliskt rus och mindes hvarken tid eller rum . De märkte ej att sofforna i salongen så småningom upptagits af åhörare , hvilka lyssnade med spändt intresse och stor nyfikenhet . Plötsligen for Melcher upp . Det var en ren bagatell som väckte honom ; en ung flicka gick förbi estraden , och hon hade samma färg på sin hatt som Berta hade på sin . Denna färg slog honom i ögonen , han afbröt sig tvärt midt i spelet och drog upp sin klocka . Hon var nära half elfva . Förskräckt reste han sig upp från pianot . » Förlåt mig » , sade han med en nästan ynklig klagan i rösten , » men jag måste nu lemna er . Jag ser att jag redan försummat tiden ... min stackars hustru ... » Han kom icke längre , hans » stackars hustru » bokstafligen fastnade i halsen . Han räckte Mathilde handen , bugade sig , tackade varmt för denna stund och bad att den ej skulle bli den sista . Derefter skyndade han sig med nervös ifver ned för estraden och ut ur salongen . Mathilde satt qvar vid pianot och såg tankfull efter honom . Sedan gnolade hon ännu en gång igenom hans sång . » Hvilken glödande inspiration ! » mumlade hon . Hon kom att tänka på Schumanns » Widmung » – orden i Melchers sång voro ungefär de samma . – Du meine Seele , Du mein Herz – Du meine Wonn ’ o Du mein Schmerz ! ... Under hemvägen gick Melcher och förberedde sig på en stor scen med vrede och förebråelser , och han försökte att så godt han kunde stålsätta sig deremot . Han blef derföre ytterst häpen , då vid hans inträde i sängkammaren Berta , som låg på soffan , blek och darrande , blott gaf till ett utrop af glädje och gråtande kastade sig i hans armar . Detta var nästan svårare att fördraga än ovänliga ord . Hennes ömhet rörde honom , men dessa passionerade smekningar ingåfvo honom ett underligt , ängslande obehag – han måste rigtigt göra våld på sig , för att besvara dem . » O Melcher , hvar har du varit ? » snyftade Berta . » I två hela timmar har jag väntat dig ... du kan ej tro hur ängslig , hur förtviflad jag varit ... hvart i all verlden hade du gått ? ... » » Se så , din lilla toka – jag gick blott ut på en promenad ... jag trodde , att du skulle sofva . Nå , är det bra nu ? Här har du mig ju igen ... » Och han satte sig i soffan och drog henne ned i sitt knä och jollrade med henne , som om hon varit ett litet barn . » Men du får aldrig stanna ute så der länge , utan att jag vet af det » , fortsatte Berta . » O du kan ej tro allt hvad jag gjorde upp ... att du hade drunknat i vattenfallet eller störtat ned från någon af de här bergshöjderna ... för en stund sedan skickade jag ut Marie för att leta dig ... » Skicka ut en kammarjungfru för att leta honom ! Melcher kände hur vrede och otålighet drefvo blodet åt hufvudet på honom . » Men Berta , detta är mer än lofligt barnsligt » , sade han strängt . » Förlåt mig ... förlåt mig ... men du vet ej hur det käns , då man ligger ensam och sjuk ... alla möjliga inbillningar komma för en ... » Hon lutade sig emot honom och såg honom bedjande in i ögonen . Han försökte att besegra den motvilja han kände och att visa sig vänlig och fördragsam . » Stackars liten » , sade han och smekte henne med ett tvunget småleende . » Hvartåt promenerade du ? » frågade Berta efter några ögonblicks tystnad . Det klack till inom Melcher . Se så , nu skulle han ändå inte slippa ifrån förhöret ! » Åh , jag gick bortåt vattenfallet » , svarade han vårdslöst och reste sig upp ur soffan , för att ej behöfva se henne i ögonen . » Hvilken väg gick du ? » fortsatte Berta . » Kors , kära barn , det mins jag ej , – jag flanerade omkring litet här i granskapet . » » Träffade du några bekanta ? » » Naturligtvis . De flesta af brunnsgästerna voro ju uppe . » » Nå , hvilka då ? » » Åh ... jag vill minnas att jag mötte statsrådinnan ... » » Verkligen , så tidigt ? Nå , hur var hon klädd i dag ? » fortfor Berta lifligt intresserad . » Ja , det mins jag inte ... » » Inte ? Det var besynnerligt , jag förstår inte hur man kan undgå att märka det . Nå , hvem träffade du mer ? » » Jag tror knappast det var någon mera . Men vet du , Berta , jag är mycket hungrig ; efter bordet är dukadt tycker jag vi skulle frukostera ... » » Nej , vi måste vänta tills Marie kommer hem ... » » Och om det nu skulle falla henne in , att ej komma förr än hon hittat min döda kropp ? » » Fy , Melcher , så du talar ! Nåja , vi kunna ju taga smörgås så länge ... » De satte sig ned vid frukostbordet . Melcher hoppades , att han nu kommit ifrån alla förhör , men Berta höll i sig . Hon var road af sådana här samtal , hon hade detta intresse för småsaker , för hvad personer sagt och gjort och hvilka kläder de haft på sig , som utmärker en del qvinnor . » Vet du , om det kommit några nya brunnsgäster ? » fortsatte hon , i det hon räckte sin man brödkorgen . » Marie sade , att i går förmiddag lär det ha kommit en svenska , fru Örnfelt , tror jag hon hette , som såg mycket bra ut ? Såg du till henne ? » Så – nu var det färdigt ! Hvad skulle han svara ? Ljuga kunde eller rättare vågade han icke , och säga sanningen lika litet . Han tog en klimp ur smörasken och började med det djupaste intresse att breda den på brödskifvan , medan han vårdslöst svarade : » Ja , jag såg henne . Hon är enka efter min fars syssling , Robert Örnfelt , som var så sjuk i flere år och som dog förra vintern ... ja , du hörde visst talas derom ... » » Nej , hvad säger du ! » utbrast Berta intresserad . » För all del berätta litet ... talade du vid henne ... hur såg hon ut ... Var hon ung ? » » Jag tror att hon såg bra ut » , svarade Melcher , med oförminskadt intresse omfattande sin smörgås och assietterna med kallskuret . » Nå , men talade du något med henne ? » Melcher rigtigt våndades . Att slingra sig ifrån sanningen var omöjligt – dessutom hade kanske den utskickade kammarjungfrun sett honom tillsammans med fru Örnfelt , ja , kanske till och med hört musiken nere i salongen , och i så fall skulle han förr eller senare blifva angifven . Men att öppet bekänna , att han i två timmars tid samtalat och musicerat med en person , som han i går för första gången såg – dertill hade han ej mod . Hans sjuka samvete gjorde honom feg . » Ja , jag talade verkligen litet med henne » , svarade han med samma tillgjordt vårdslösa ton , » vi vexlade några ord ... om Robert ... om gemensamma slägtingar ... » » Men hur i all verlden kunde du känna igen henne ? Har du någonsin sett henne ? Är hon icke Karlskronabo ? » » Jo , men vi ha sett hvarandra som yngre . » » Hvar då ? I Stockholm ? » » Nej , i Karlskrona . » » Men hur gamla voro ni då ? » » Nej , Berta lilla ! » utbrast Melcher skrattande , » nu frågar du nästan litet för mycket . Har du hört historien om gubben , som blef ihjelfrågad af sin gumma ? Inte , nå då skall du få höra den ... Men se der ha vi Marie , låt oss då så fort som möjligt få in kaffe ... » Melcher berättade nu sin roliga historia , Berta skrattade , de drucko kaffe och pratade om andra saker . Sedan tände Melcher en cigarr och satte sig att röka på verandan , medan Berta med kammarjungfruns tillhjelp fullbordade sin toalett . Men fru Örnfelt spökade alltjemt i hennes tankar som någonting hon borde frukta . Hon anstälde ännu ett förhör med sin kammarjungfru , och hon kände en stickning af oro , då denna sade att den svenska damen såg ytterst » stilig » ut – hon satte nemligen ett stort värde på sin kammarjungfrus omdöme . Fram på förmiddagen gingo Berta och Melcher ut i granskogen , der Berta hade sin hängmatta . Solen gassade , och barren doftade starkt ; det var hett i skogen , men luften hade någonting lätt och balsamiskt , som gjorde den behaglig att andas . Flere af herrskapet Rynings bekanta kommo fram till hängmattan och slogo sig ned der bredvid en stund och pratade . Berta kunde vara mycket munter ibland , hon hade roliga infall , och hon skrattade så , att hennes man varnande måste hejda henne . Då de blifvit ensamma , tog han upp en engelsk roman , som de nu hade hållit på med hela sommaren och läste högt derur . Och menniskorna , som gingo förbi på skogsvägen , tröttnade icke att göra utrop öfver hur lyckliga baron Rynings voro , och hur förtviflad den stackars baronen skulle bli , om han miste sin hustru . Melcher var hela tiden nervös och orolig , och han kunde icke alldeles lägga band på sina känslor . Bertas hängmatta låg så nära den allmänna promenadvägen , att han såg hvilka personer som gingo förbi . Han spejade oupphörligt ut åt vägen , han stapplade och tog om samma meningar , och allt emellanåt ryckte han till , då han tyckte sig se någon , som påminde om Mathilde . » Men hvad är det åt dig ? » utropade Berta slutligen vresigt . » Du är ju rigtigt nervös ... » » Nå , skulle vi herrar icke ha rättighet att också vara det ibland ? » svarade Melcher skrattande . » Ni ha nu en gång för alla privilegier på att vara det hur mycket som helst – men det skulle väl också kunna hända oss ... » » Men om ni äro nervösa , så fins det alltid någon särskild orsak dertill ... » » Och ni äro det utan orsak » , inföll Melcher . » Ja det har du rätt i , Berta . Nu beror det på , hvilket som är mest rationellt ... » Hon svarade ej . Hon slog ned ögonen och bet hårdt i hop läpparne , och han fortsatte att läsa , utan att ha det minsta reda på hvad han läste , och utan att hon hörde ett ord . Strax före middagen kom den nyss omnämnda statsrådinnan fram och helsade och slog sig ned bredvid Berta . Melcher kände sig obehagligt berörd ; han hade ett dunkelt minne af att han sett statsrådinnans mörkröda sammetslif inne i salongen , då han i morse musicerade med fru Örnfelt . Han fick också bekräftelse härpå . Statsrådinnan kom genast upp i extas och tackade honom på det allra lifligaste för den vackra musik , hon fick höra i morse . Melcher såg hur Berta spratt till , och han kände hur hennes blickar anklagande och misstänksamma fästes på honom . Han kände äfven att han sjelf blef alldeles blek , men han förlorade dock icke fattningen . » Statsrådinnan var ovanligt tidigt uppe i dag » , svarade han skrattande . » Eljest har jag sällan haft nöjet se er förr än den ordinarie brunnsdrickningen är förbi – det är väl för det vackra vädrets skull ... A propos , skola vi ej passa på och göra den tillämnade utflygten i dag ? » » Jo , det ska ’ vi göra ! » svarade statsrådinnan gladt » Men först måste ni säga mig , hvem var det svartklädda fruntimret , som ni hade med er ? Jag är till den grad nyfiken ... Hon såg charmant ut ... och så hon spelade ... » Ah , hvilket sätt att uttrycka sig – » som ni hade med er ! » Det kokade inom honom , men han beherskade sig och svarade lugnt : » Det var en fru Örnfelt , enka efter en af mina slägtingar och ungdomsvänner , och som jag af en händelse träffade i morse . » » Örnfelt ... Örnfelt ... » , svarade statsrådinnan och plirade med ögonen . » Det fans för flere år sedan en major Örnfelt vid Svea garde ? ... » » Den här fru Örnfelt är hans svärdotter » , upplyste Melcher . » Ah , jaså . Då är hon kanske enka efter löjtnanten vid flottan , han som ... » » Alldeles . Hon är enka efter Robert Örnfelt . » » Kors , honom kände jag mycket väl ! Jag har dansat många polkor med honom . Stackare , det var någon ledsam historia – spelade han inte , var det inte någonting med hans affärer ? » » Han är död nu » , svarade Melcher allvarligt . » Hur det än var , så äro hans affärer i alla händelser nu uppgjorda . » » Ni måste presentera mig för fru Örnfelt , min bäste baron » , fortfor statsrådinnan efter ett ögonblicks tystnad . » Hon spelade verkligen hänförande ... du har väl hört henne , Berta ? » » Nej » , svarade Berta stelt . » Kors , inte det ? Jag trodde att ni voro gamla bekanta . Men då måste du laga att du snart får höra henne ... Säg , baron , skulle ni inte kunna proponera fru Örnfelt , att hon och vi tre gjorde den der utfärden tillsammans – här äro så få personer man kan umgås med – då skulle vi först få höra litet musik ... vet ni , det vore rigtigt roligt – försök att arrangera det . » Statsrådinnan såg strålande ut öfver sitt förslag , men det mottogs icke med synnerligt bifall . Melcher satt och drog på svaret , och Berta gaf henne en oförstäldt retad blick . » I så fall få ni fara utan mig » , sade hon och vände sig otåligt i hängmattan , » jag orkar sannerligen icke med några utflygter i dag . » » Nå , då vänta vi till en annan gång » , sade statsrådinnan godmodigt . » Men litet musik kunna vi ju ändå få höra – inte sant , baron ? Ni och fru Örnfelt komma nog att musicera något mer i dag – lofva då att säga mig till – ah , ni kan inte tro hvad jag dyrkar musik . » Statsrådinnan satt ännu en stund qvar och pratade , men slutligen började hon tycka , att herr och fru Ryning voro litet tråkiga , hvarför hon steg upp och lemnade dem . Då statsrådinnan gått , blef det flere minuters tystnad . Berta låg med ögonen nedslagna , och öfver ansigtet hvilade detta hårda , iskalla uttryck hon brukade få , då hon kände sig förorättad af Melcher . Äfven Melcher såg dyster ut ; han satt och gräfde i marken med sin käpp , och vecket i hans panna lade sig tungt och melankoliskt mellan ögonbrynen . » Vet du hvad jag tänker på ? » sade Berta slutligen , i det hon långsamt förde handen af och an långs kanten af hängmattan och mekaniskt lät blicken följa handens rörelse . Melcher gaf henne en frågande blick . » Jo – – – jag tänker på att det egentligen är bra dumt af mig att försöka bli frisk igen . Hvad ska ’ det tjena till ? Du skulle väl ingenting högre önska , än att den här sjukdomen så fort som möjligt gjorde slut på ett så förhatligt och tyngande band – » Hennes ord träffade honom rakt i hjertat . Han erfor en känsla midt emellan de bittraste samvetsförebråelser och den djupaste leda . Hvad det var svårt att motsäga henne – svårt att motsäga hvad han innerst i sin själ beständigt tänkte ! » Men Berta ! » – utropade han , i det han reste sig upp och kom fram till hängmattan . » Nej – nej » , ropade hon och slog med handen mot honom . » Besvära dig ej med att sätta i hop några vackra historier . Jag tror inte på dina ord . Du har ljugit för mig en gång förr i dag . » » Ljugit ? » » Ja , just ljugit . Hvarför berättade du ej att du musicerat med den der fru – – Örnfelt ? Var du rädd för att omtala det ? Var det ett sjukt samvete ? » » Men , kära barn » , invände Melcher nästan förtviflad , » hvad kunde det intressera dig att höra , att jag satt i salongen ett ögonblick , och att fru Örnfelt exeqverade några stycken ? » » Och du sjelf – du spelade ej ? » » Jo » , sade Melcher hastigt , » jag började verkligen att spela , men så kom jag i håg , att min hustru kanske låg hemma och oroade sig , och då bröt jag genast af och skyndade mig hem . Men det borde jag ej ha gjort . » Berta svarade ej ; hon bet sig blott i läppen och gaf honom en misstänksamt forskande blick . De talade ej mera i detta ämne . Dagen förflöt lång och tråkig . Berta var ömsom vresig , ömsom nedslagen . Hon hade fått någonting att rufva öfver , någonting som oupphörligt förföljde henne . Ibland grät hon och talade om döden , som hon aldrig förr brukade göra . En gång slog hon armarne kring Melchers hals och bad honom snyftande glömma och förlåta allt . Ja , Melcher ville förlåta – åtminstone lofvade han det – men hans tankar voro fjerran , medan han pjollrade med sin hustru och lyssnade på hennes klagan . Han kunde ej förstå , att han på hela dagen ej sett en skymt af fru Örnfelt . Plötsligen for det igenom honom den tanken , att hon kanske blott kommit hit på en genomresa , att hon redan var borta , och att han kanske aldrig mera skulle återse henne . Denna föreställning kom honom att känna en isande tomhet , en ångest , som då man i drömmen tappat bort någon och förgäfves letar . Ändtligen fram på qvällen , då Melcher och Berta kommo ifrån supén , mötte de Mathilde i sällskap med statsrådinnan , som utan Melchers tillhjelp tycktes ha gjort sig bekant , ja till och med kommit på ganska förtrolig fot med fru Örnfelt . Nu blef det naturligtvis helsning och presentation . Mathilde och Berta räckte hvarandra handen , sade några förbindliga och leende ord , under det de på samma gång egnade hvarandra en af dessa omärkliga , allt omfattande granskningar , hvaraf endast qvinnoögat är mägtigt . Men den ena var så lugn , så öfverlägsen , så säker ; den andra skälfde invertes , så att spetsarne på hennes klädningslif höjdes och föllo ihop af hjertats våldsamma slag . I samma ögonblick Berta fick se Mathilde , och då hon mötte blicken ur dessa stolta , beslöjadt glödande ögon , var det som om en plötslig ingifvelse uppenbarat sanningen för henne . En qväfvande smärta genomilade henne ; hon kände sig liten , förkrympt , magtlös . Det kom öfver henne en nästan vild längtan efter döden , som enda möjligheten till befrielse och jemnlikhet . Men dessa förödmjukande känslor varade blott ett ögonblick . Vrede och hämndbegär grepo henne å nyo ; hon rätade upp sig , fattade sin mans arm , som hon rigtigt klämde sig fast vid , och kastade sig djerft och trotsigt in i samtalet . Melcher kände sig ytterst obehagligt stämd . Han hade tyckt mycket mera om , att hon visat sig trumpen ; nu försökte hon att se obesvärad ut , att vara liflig och qvick – men hon blef i stället nästan sjelfsvåldig , och hennes ord och infall kommo så platta och olämpliga , att litet hvar kände sig besvärad deraf . Och så detta sätt att klänga sig fast vid honom – detta liksom handgripliga påpekande af hvems egendom han i sjelfva verket var ! Ovilkorligen drog han sig litet ifrån henne och lossade på hennes handfasta tag kring hans arm ... Till all lycka var äfven statsrådinnan mycket liflig och pratsam . Hon proponerade genast , att de skulle gå in i salongen och musicera . Berta förenade sig med henne , och den ifver hon inlade i sin upprepade anhållan till fru Örnfelt föreföll så mycket mera tillgjord , som Mathilde inte gjorde den minsta svårighet vid att uppfylla deras böner . Man vände således och gick bort till salongen . Melcher var mycket tyst ; han hade alldeles kommit ur humör . Det fans ingenting , som numera plågade honom så som att göra musik i sin hustrus närvaro ; han fasade för hennes dumma kritik , han rigtigt skämdes derför . Dessutom ville han hafva dessa tjusande musikaliska njutningar endast mellan sig och Mathilde , inte för att roa andra . Emellertid glömde han bort alla dessa idéer , då fru Örnfelt började spela , ja , han blef så upplifvad , att han till och med sjelf proponerade , att de skulle spela à-quatre-mains . Statsrådinnan var som vanligt i extas ; hon och Berta sutto strax bredvid och hörde på , och hon proppade Bertas öron fulla med utrop af beundran och förtjusning . Berta försökte att hålla jemna steg , att vara förtjust hon också , men det gick ej ; det blef något krampaktigt i leendet , som stelnade på hennes läppar , och hennes röst ljöd alldeles tonlös , då hon sekunderade statsrådinnans utrop . För en stund sedan hade hon hållit modet uppe med sin tillgjorda munterhet , men nu , då hon måste sitta tyst iakttagande , nu kände hon hur hennes lynne sjönk ned till fryspunkten . Hon kunde ej uthärda att se dem så der tillsammans , hon såg – hon såg med svartsjukans hårfina observationsförmåga , hur deras armar vidrörde hvarandra , hon såg Melchers intresserade , strålande blick , då han ibland vände sig mot sin medspelerska , hon kände , fastän hon ej förstod det , att de spelade som om det varit en själ , en tanke i tvenne kroppar – och hon förmådde ej beherska sig . Hon blef plötsligen likblek och illamående , den beskedliga statsrådinnan stälde till allarm och ropade på vatten , man slog upp fönstren och passade på att gräla öfver värme och förskämd luft i salongen – och Melcher måste afbryta sitt spel för att följa sin sjuka hustru hem . » Stackars lilla Berta » , sade statsrådinnan medlidsamt . » Och hon som njöt så af att sitta och höra på den vackra musiken ! » Mathilde svarade ej . Hon stod tyst med ögonen nedslagna och tankfullt stirrande . » Tror ni de äro lyckliga , de der begge ? » sade hon slutligen med låg röst och lyfte långsamt upp ögonen . » Det äro de visst » , svarade statsrådinnan med öfvertygelsens värme , » ofantligt . Jag sade just häromdagen åt min tant , att jag ej begriper hur det skall gå med baronen , om han mister Berta . Ni kan ej tro hur han sköter henne ; hela dagen är han vid hennes sida ; jag har aldrig sett en så förälskad och uppoffrande man ... » » Ja , jag har hört sägas det » , svarade Mathilde likgiltigt . Sedan talade de ej mera i detta ämne . Melcher och Berta voro under hemvägen alldeles tysta . Den friska luften återstälde henne hastigt , och de gingo begge två ovanligt fort , oaktadt Bertas illamående . Då de kommit hem , klädde Berta af sig och lade sig på soffan . Melcher hjelpte henne som vanligt , höljde schalen öfver henne och tog derefter en tidning och satte sig att läsa . Berta fixerade honom hela tiden . Hon vände sig oroligt i soffan , kramade näsduken och öppnade ett par gånger läpparne , men sammanpressade dem å nyo . » Hör du , Melcher » , sade hon slutligen , med en obehagligt vårdslös ton , » tycker du verkligen att fru Örnfelt är vacker ? » Melcher såg upp och skrattade torrt . » Det var en löjlig fråga ! Den kommer åtminstone icke à propos ! Jag vet icke , att det någonsin varit fråga om fru Örnfelts skönhet . » » Kors , jag tyckte , att du i morse sade , att hon såg så bra ut » , svarade Berta med samma vårdslösa ton . » Gjorde jag ? Ja , det är möjligt . Jag tycker verkligen , att hon har ett ovanligt intagande utseende . » Bertas ögon flammade , och bröstet flämtade plågsamt häftigt . » Vet du hvem jag tycker hon liknar ? » fortsatte hon , i det hon knep ihop sina ögon , och ett nästan elakt drag spred sig öfver ansigtet . Melcher svarade ej , men hon såg på hans blick , som alldeles orörlig var fäst på tidningsbladet , att han hörde hvad hon sade . » Mins du en gång – vi hade varit gifta ungefär ett år – då vi en afton gingo hem från teatern och mötte en qvinna , som ej ville gå ur vägen för oss ? Hon såg så besynnerligt på dig – hon var mycket vacker – jag frågade dig hvad det var för slags menniska , och du svarade undvikande – jag var så ung och obekant med verlden på den tiden . Henne liknar fru Örnfelt – drag för drag – i synnerhet i blicken . » Melcher kände hur han förlorade sjelfbeherskningen . » Berta ! » utropade han , i det han reste sig upp med blixtrande ögon , » detta är simpelt . » » Simpelt ? Jag förstår inte hvad du menar ? » Och hon såg på honom med en lång , oskyldig blick , medan hon invertes skakade , så att hon måste trycka händerna kring hjertat för att icke skrika . » Nej , du har rätt , vi förstå icke hvarandra » , svarade han dystert . Han kastade ifrån sig tidningen och lemnade häftigt rummet . Då han gått brast Berta i en hejdlös gråt , som fortfor ända tills en sönderskakande snyftning , med derpå följande vanmagt , å nyo drog honom till hennes sida . Under de följande dagarne träffades fru Örnfelt och herrskapet Ryning flere gånger . Ingen af dem trodde sig egentligen uppsöka den andra , men instinktmessigt drogos de alla tre till hvarandras sällskap . Berta var kanske den , som var ifrigast med att uppsöka Mathilde . Hon kände ett slags raffinerad , njutningsfull pina i att sitta och se på henne , granska hennes gestalt , svängningen på hennes lif , formen på hennes fötter . Hon kände att hon hatade henne , hon plågades af hennes närhet , och ändå måste hon uppsöka henne , måste pina sig sjelf med att utforska alla dessa små hemliga skönhetsdrag . Ibland var statsrådinnan med dem , och då blef det en mycket treflig och jemn sinnesstämning i sällskapet . Man pratade och skämtade , gjorde narr af badgästerna och skrattade åt deras toaletter . Berta kände sig då alltid på säker mark ; hon kunde vara både qvick och skarp , och då statsrådinnan var närvarande , belönades hon alltid med klingande skrattsalvor . Äfven Mathilde skrattade – ehuru hon just icke fann det behagligt att höra , hur den ena efter den andra af badgästerna drogs fram och öfverhöljdes med hån , derför att hon hade en smaklös klädning eller gick illa eller något dylikt . Melcher deremot satt merendels tyst ; han förstod sig icke det minsta på skämt – dessutom var det för närvarande ett uppror inom honom , ett hemligt qval , som alldeles bragte honom ur den vanliga , dåsiga jemnvigten . Men då Mathilde var ensam med Melcher och Berta , då framstod hela den förfärliga skilnaden mellan dessa begge qvinnor bjert och skärande . Då kom det småaktiga , förkrympta å nyo öfver Berta ; utan att Mathilde förstod eller ville det , tryckte hon henne med sina samtal , med sitt uppträdande , med hela sin personlighet , och den vanmägtiga hätskhet , Berta kände häröfver , gjorde ibland deras sammanvaro till ett enda , skärande missljud . Mathilde hade läst mycket , sett mycket och tänkt ännu mer , och hon hade en ovanlig lätthet att på ett behagligt , träffande sätt gifva uttryck åt sina reflexioner och erfarenheter . Ibland då de sutto tillsammans kunde hon öfverlemna sig åt denna sällsynta förmåga att konversera ; hon blef liflig och intresserad , släpte lös sin fantasi och lät sina åhörare för några ögonblick skåda in i den rika verld , hon gömde inom sin lugna yta . Melcher blef då som en ny menniska ; det eggande hon ifrån första stunden haft på honom verkade under dylika samtal som ett ädelt vin . Han som vanligtvis var ända till sjuklighet sluten , han som aldrig med någon – annat än med sin hustru , om hon förstått honom – skulle velat tala om sina känslor och åsigter , han öppnade nu oförbehållsamt sitt själslif och blottade , sig sjelf ovetande , det finaste och ömtåligaste deri . Berta försökte att följa dem , och så länge de sysselsatte sig med konkreta ämnen , med böcker , taflor etc. , gick det temligen bra . Då släpte hon icke taget , då höll hon sig uppe bredvid dem , ja , till och med öfverröstade och nedtystade dem med denna obarmhertiga kritik , som okunnigheten så gerna använder . Men då de kommo in på något mera djupgående ämne , då kunde hon icke ens stapplande följa . Hon förstod icke samtalets gång , hon afbröt dem med sin skarpa , befallande röst , hon störde stämningen genom häftiga inkast , som vittnade om en total missuppfattning af det sagda ; hon tråkade ut dem med sin blotta närvaro , ända tills hon slutligen lyckades draga dem ned till sig , till den triviala ståndpunkt , der man icke talar , utan pratar . Ibland kunde Melcher då känna den bittraste leda mot Berta , och han inlade ett alldeles öppet förakt i de svar och tillrättavisningar han gaf henne . Ibland åter kände han blott sorg och grämelse , – hon var ju ändå hans hustru , den qvinna med hvilken han nu i tio år lefvat tillsammans , det var , som om han sjelf blifvit kränkt genom hennes hänsynslöshet och nästan ofrivilligt försökte han att hjelpa henne till rätta , att urskulda och lugna henne . Mathilde kände sig icke det minsta stött eller förvånad häröfver . Hon smålog blott på ett medlidsamt , öfverseende sätt , ändrade så småningom samtalston och gled försigtigt och finkänsligt in på det område , dit hon märkte att Melcher ville ha henne . I allmänhet var Mathilde mycket vänlig mot Berta ; hon hyste icke den allra minsta ovilja mot henne . Hon kände blott den farliga likgiltighet , en öfverlägsen person ofta känner för den , som står djupt under henne ; Berta intresserade henne ej , hon brydde sig ej om att utforska henne , att sätta sig in i hennes förhållanden . Allt ifrån första stunden betraktade hon henne blott som en börda för Melcher , som någonting , hvilket hämmade och förstörde honom . Hon utgick blott från hans ståndpunkt , hon förstod blott hvad han led , – och bakom alla dessa små lumpna nycker , detta inskränkta uppträdande , såg hon aldrig qvinnan , som förtärdes af kärlek och svartsjuka , utan blott det själsdödande påhänget . En afton , då de suttit tillsammans en stund på verandan till baron Rynings villa , kommo de att tala om ordet » pligt » . Det var ett ord , som Berta tyckte mycket om ; hon kastade sig nästan passioneradt deröfver , hon ordade vidt och bredt och med hög röst , och slutligen öfvergick hon , på vanligt qvinnomanér , med en temligen genomskinlig ifver till personlighet , i det hon först talade om föräldrars och barns och slutligen om äkta makars , särskildt mannens , många förpligtelser . Mathilde hörde tankspridt på Bertas tirad . Hon satt litet framåtböjd , med ena armen hvilande mot stolskarmen och foten långt utsträckt . I motsats till Berta , som i allmänhet gerna hade något arbete i hand , rörde hon sällan vid en nål ; hon satt alldeles sysslolös , i en behagligt drömmande ställning , och ritade figurer på golfvet med spetsen af sin parasoll . » Och jag » , sade hon småleende , då Berta slutat , » jag förstår mig icke alls på att uppfatta ordet pligt . För mig är det bara en tom abstraktion – ett ihåligt benrangel utan kött och blod ... » Det blef ett ögonblicks tystnad . Melcher gaf henne en hastig , forskande blick , och Berta borrade sina ögon i henne , som om hon hade velat genomstinga henne . » Hvad i all verlden menar ni ? » ropade hon högljudt . » Hvad menar ni ? Jag förstår er inte ... » » Åh , det är mycket enkelt » , svarade Mathilde . » Jag menar blott , att ordet ’ pligt ’ är mig så motbjudande . Jag tänker alltid på tunga jernkedjor , på ett ok som trycker och förslöar , på galèrslafvar , som äro ohjelpligt fästa vid hvarandra ... » Berta blef blossande röd och bleknade derefter häftigt . Det var någonting i Mathildes ord , som ända till raseri uppretade henne . » Men är ni då galen ? » skrek hon häftigt . » Vet ni väl hvad ni säger ? Vet ni att det är alldeles omoraliskt ? » Melcher fann sig befogad att lägga sig emellan . » Och det är ni , fru Örnfelt , som säger så » , sade han , med en underlig , skarp betoning på hvarje ord , » ni , som visat er vara den mest uppoffrande , pligtstarka hustru . » Mathildes ansigte blef plötsligen djupt allvarsamt . » Och ni tror att det var pligt ? » sade hon , i det hon lutade sig fram emot honom och fixerade honom med halfslutna ögon . » Ah , hvad menniskor plågade mig , när de talade om att jag fylde min ’ pligt ’ ! Hvad jag hatade detta ord ! Hvem har sagt , att det var min pligt att stanna hos honom ? Kanske hade det snarare varit min pligt att lemna honom . Nej , det var kärlek – kärlek ända in i det sista – om än kanske icke i den mening ni ger åt ordet kärlek , så likväl ömhet , medlidande – kärlek till minnet af en försvunnen dröm ... » » Nå väl , på så sätt är det blott ett tomt ord ni fäster er vid » , invände Melcher , » ni tycker icke om ordet pligt , men saken blir i alla fall den samma för er . » » Icke alldeles . Det finnes menniskor , som göra det rätta ’ för det rättas skull ’ – som det heter – det skulle aldrig jag kunna göra . För mig måste det alltid finnas kärlek bakom ... » » Ni virar blommor omkring de der tunga jernkettingarne , ni nyss talade om » , sade Melcher småleende , » men kettingarne finnas i alla fall qvar . » » Nej , nej » , svarade hon ifrigt , » jag förvandlar dem till blomsterkedjor . Det tomma , abstrakta pligtbegreppet finnes ej till för mig . Om jag tänker mig en synd , genom hvilken jag icke på minsta sätt förorättade någon mensklig varelse , skulle jag ej känna samvetsagg , om jag beginge den . » Berta kastade ifrån sig arbetet och reste sig häftigt upp , så häftigt , att stolen med en bullrande skräll föll omkull bakom henne . » Förlåt mig » , sade hon med sträf och kall röst , » men jag kan ej längre vara med om detta samtal . Jag uthärdar ej att höra åsigter , som håna hvad jag anser högt och heligt – och jag orkar tyvärr icke försvara mig ... » Hon gjorde en lätt böjning på hufvudet och lemnade derefter verandan . Melcher reste sig upp , liksom för att följa sin hustru , men så satte han sig ned igen . Mathilde satt alldeles orörlig , med ögonen nedslagna och ansigtet lugnt och blekt . Det enda tecken till sinnesrörelse var , att hon andades djupare och hastigare än vanligt . Slutligen såg hon upp , ryckte med ett litet satiriskt småleende på axlarne och reste sig från stolen . » Jag skall ej uppehålla er längre » , sade hon , i det hon tog sina handskar och gick fram mot trappan , » gå för all del in och lugna er hustru – hon är kanske rädd , att jag skadar er med min dåliga moral ... » Melcher svarade ej . Han gjorde blott en bugning och lät henne gå . Men då hon gått ett par steg utför trappan , kom han framspringande och nästan stälde sig i vägen för henne . » Brukar ni aldrig promenera i parken om qvällarne ? » frågade han brådskande , med låg röst och sväfvande blick . Mathilde spratt till . Denna fråga kom så djerf och oväntad , och likväl så bekant , så likt ett eko af hennes egen hemliga längtan . Men hon förlorade ej hållningen . » Åh jo – ibland » , svarade hon vårdslöst , » en stund efter supén ... » » Det är för tidigt då » , sade Melcher ännu djerfvare , » icke förr än fram emot elfvatiden är månen fullt uppe ... » Hon svarade ej . Hon såg blott upp med en otydlig , halft förolämpad , halft skygg blick , en blick som kunde betyda både ja och nej . Derefter böjde hon litet på hufvudet och lemnade honom hastigt . Då Melcher kom in , var Berta i fullt uppror , och det var alldeles omöjligt att lugna henne . Förgäfves sökte Melcher att förklara hvad fru Örnfelt menat , att det blott var en definition på ordet pligt , förgäfves skildrade han , så vältaligt han kunde , hvilken trofast , uppoffrande hustru hon varit – det hjelpte ändå icke . Berta vidhöll envist att Mathilde sagt , att hon afskydde att göra sin pligt , och Melcher kände , att hon nästa morgon skulle sprida detta yttrande bland hela badsällskapet . Han tröttnade slutligen på att motsäga henne . Han blef som vanligt tyst och sluten och kände blott en brinnande längtan , att timmarne skulle fly och qvällen och natten komma . Berta brukade hvarje afton taga in kloral för att få sofva . Natten var således den enda stund , Melcher hade för sig sjelf – natten med sitt trolska månsken , med sin tystnad , med sin farliga ensamhet – och han måste begagna sig af denna tid för att få träffa Mathilde . Odet dref honom att gjuta olja på elden – att drifva till full mognad det frö , som låg slumrande inom honom . Hade de fått träffas ostörda , hade de i frihet fått musicera och samtala , skulle måhända den kärlek , som nu höll på att gripa dem , icke uppstått – eller åtminstone dröjt att bryta ut . Månen stod full och klar öfver skogstopparne , då Melcher lemnade villan , sedan Berta somnat . De flesta af badgästerna hade gått till hvila ; det var tyst och ensamt i de månbelysta parkgångarne . Melcher hörde sina egna steg mot sanden och såg sin skugga skarp och mörk i det bländande månskenet . Längst bort i fonden af allén låg en liten dam ; vattnet glittrade silfveraktigt , dimmor sväfvade af och an öfver buskarne vid stranden och antogo underliga , fantastiska former . Det hela var som en förtrollande teaterdekoration . Melchers hjerta slog , så att han kunde höra dess slag i tystnaden omkring sig . Han kände en ångest , ett tryckande qvalm , men den längtan , som jagade på hans steg , nedtystade alla andra känslor . Han letade efter henne en stund på de slingrande skogsstigarne , och en dof , pinande missräkning började afkyla honom . Slutligen fick han se henne på en bänk , alldeles ensam . Hon satt med händerna sammanknäpta öfver ena knäet och hufvudet bakåtlutadt . Hon betraktade natthimlen och månskenet , och hennes ögon voro lätt sammandragna , och blicken liksom full och koncentrerad . Hvad hon var vacker der hon satt ! Det åldrade , litet hårda , som ibland vid dagsljus framträdde i hennes drag , var borta , hon såg ungdomlig och vek ut , hela hennes gestalt , med den framåtböjda , smidiga bysten , hade någonting obeskrifligt mjukt , och hennes underbara , blå ögon skimrade trolskt i månskenet . Hon tycktes icke alls bli förvånad öfver hans ankomst . Då hon hörde hans steg , spratt hon till , vände sig åt sidan och helsade honom med ett lugnt småleende . Han föreföll mera upprörd ; han kunde ingenting säga , och hon kände en nervös darrning i hans hand , då den vidrörde hennes . » En härlig afton ! » började hon , i det hon återtog sin förra ställning . » Hvilken stillhet , hvilken tystnad ! Inte sant , tycker ni inte som jag , att det är som ett långt , återhållet andetag genom naturen ? Det är som om den undrade , lyssnade ... väntade ... Vet ni » , fortfor hon och vände sig mot honom , » en sådan här qväll tycker jag hvem som helst skulle kunna bli poet ... » » Ja » , svarade Melcher småleende , i det han satte sig ned bredvid henne på bänken , » i synnerhet då man som ni redan är det . Jag är säker på , att ni har en hel mängd vackra dikter der hemma ... » Hon skrattade . » Nej , nej , nej ! – inte en enda , det försäkrar jag er . Jag tror aldrig jag skrifvit annat än julklappsrim – och de voro mycket enfaldiga . Jag har ju sagt er , att jag icke har någon skapareförmåga – tyvärr – jag skulle mycket önska , att jag hade det , att jag vore skald eller målare – allra helst målare , tror jag . I så fall hade jag ett ämne , som jag i flera år tänkt på , och som jag så gerna ville se återgifvet ... » » Och det är ? » » Det är frälsaren med Maria vid sina fötter » , fortfor hon , och hennes blick blef åter drömmande och liksom fjermad . » O , ni kan icke tänka er hvad denna tafla skulle bli skön , om den blefve så som min fantasi målar den ! Jag vet i hela verldshistorien ingenting så härligt som detta ... Naturligtvis älskade han Maria – han måste ju ha älskat efter han var menniska , efter han var frestad i allt – och hvem skulle han älska , om icke Maria , den ömma , hängifna , ljufva Maria ? Tänk er nu » , och hon vände sig plötsligt emot honom , hennes ögon glänste , hela ansigtet spelade af skiftande uttryck , » genom den öppna dörren skulle man se aftonsolens glans ; detta sken skulle äfven falla öfver frälsarens gestalt – han skulle sitta vid dörren och Maria vid hans fötter . Och så skulle han se på henne – och i denna blick skulle jag lägga hela hans själ – denna själ , der en jordisk kärlek förenades med himmelens höghet . Och hon , hon skulle sitta der , bäfvande och andlös , tryckt af hans majestät och upplyftad af hans kärlek . O , hvilket ämne för en konstnär – en skald – en målare – hvilket som helst – en jordisk kärlek i den gudomliges bröst ... » Hon hejdade sig plötsligt och tystnade litet förlägen . Han betraktade henne undrande . Hur olik hon var mot hvad han hittills sett ! Verldsdamen , den stolta , slutna verldsdamen var borta , det var någonting svärmiskt , nästan barnsligt hos henne , det var som om hon drömmande , medvetslöst , i nattens skugga afslöjat sig för honom . » Ni finner mig besynnerlig och öfverspänd » , sade hon allvarligt , » och det är jag nog också – på sitt sätt . Men kom ihåg hurudant mitt lif varit . Kom ihåg dessa fem långa år , under hvilka jag dag från dag , timme från timme var fastkedjad vid en sjuk man , som jag skötte likt ett litet barn , och som likt ett barn grät , om jag blott en stund gick ifrån honom . Och tänk er då på samma gång en glödande fantasi , tankar som drogo omkring all verldens ting – ett slags slumrande konstnärsnatur – en längtan , som aldrig fick luft – åh , det är väl icke så underligt , att jag icke kan vara lik andra ! » » Nej ! » utropade Melcher eldigt . » Ni är icke lik andra – ni är den mest begåfvade qvinna jag sett ... » » Det får ni inte säga » , svarade hon allvarsamt , » nej , jag är icke ovanligt begåfvad – på intet sätt , det försäkrar jag er . Det är bara det , att jag har tänkt och känt mera än qvinnor i allmänhet – och det hade jag ju god tid till . Nej , jag tror verkligen , att jag för eller genom mig sjelf icke skulle kunna uträtta någonting . Men i ett fall tycker jag att vår Herre begått ett misstag , och det var , då han icke gaf mig några barn . Jag känner , att jag skulle kunnat uppfostra och utbilda en son . Så länge Robert lefde , var det ändå något – en afledare för min kraft . Nu är det bara tomhet – och vet ni » , tillade hon med en hastig hviskning , » tomheten kallar jag ett qval ! » Han spratt till vid hennes ord , och hans ögon flammade . » Tror ni icke , att tomheten är qval ? » frågade han dystert . » Ja , hvad menar ni egentligen med tomhet ? » » Det fins nu så många slag af tomhet » , svarade han långsamt och litet dröjande , som han brukade , » hjertats tomhet ... tomheten af ett intetsägande lif ... och år kunna förgå , utan att vi egentligen märka den , annat än som någonting , som måste höra till . Men » , och hans röst blef lifligare och säkrare , » om det kommer en stund , då vi märka den – märka vårt lifs hemska tomhet , genom att vi bredvid oss skåda fullhet och rikedom – då blir tomheten ett qval – och det värsta af alla ... » Det blef en lång , underlig tystnad . Hon satt med hufvudet nedböjdt och ögonen sänkta , men hans blick hvilade brännande öfver henne . Ingen af dem kunde säga någonting ; den ena minuten efter den andra förgick , ända tills de slutligen begge två började förnimma tystnaden som någonting trolskt , farligt , som drog dem till hvarandra , och som de måste skaka af sig . Hon reste sig hastigt upp . En förändring tycktes öfvergå henne ; det var som om hon ånyo beslöjat sitt väsende , någonting af verldsdamens likgiltiga förbindlighet lade sig öfver hennes hållning . Hon stod framför honom , midt i det klara , fulla månskenet . Schalen hade glidit ned från hennes axlar , så att den smärta , smidiga växten skarpt framträdde . » Låt oss gå hem » , sade hon , i det hon lätt sträckte på sig och svepte schalen omkring axlarne , » det börjar kännas kallt i luften . » Han steg upp och följde henne . De gingo hem genom skogen . Ibland var vägen så smal , att de ej kunde gå bredvid hvarandra . En gång snafvade hon , och skulle ha fallit , om han ej tagit emot henne . En stickande rodnad flög öfver hennes kinder , hon drog sig hastigt ifrån honom , och kom sig icke för , att ens säga tack för hans hjelp . » Nå , har ni inte komponerat något mera ? » frågade hon , sedan de en stund talat om likgiltiga ämnen . » Jo visst » , svarade han leende , » en hel mängd – skräp naturligtvis . Jag komponerar nästan oupphörligt – nu t. ex . hör jag en förtjusande melodi , men så försvinner den kanske , innan jag hinner få den klar . En del saker har jag tecknat upp – men jag tycker ej de äro värda att visas för er . Men i morgon skall jag ge er någonting att gå igenom , som jag tror blir bra ... » » Blir ? Det är då icke färdigt ? » » Jag sade er ju , att jag hör sången nu – då jag kommer hem skall jag utarbeta den . » » Ack , hvad ni är lycklig som kan komponera ! Jag förstår ej , hvarför det är omöjligt för mig – jag tror , att jag är lika musikalisk som ni – men det är någonting som fattas mig ... » » Det är också någonting som fattas mig » , svarade Melcher hastigt , » om jag berättar er , att jag på tio år icke nedskrifvit en enda takt förrän häromdagen ... » Hon svarade ej . Han närmade sig beständigt denna farliga brännpunkt , men hon låtsade ej märka det . Melcher följde icke fru Örnfelt till hennes bostad ; den låg strax bredvid societetslokalen , och då de kommit utom skogen , sade de hvarandra instinktlikt farväl , af fruktan att bli sedda tillsammans på de månljusa planerna utanför villorna . Mathilde bodde alldeles ensam , och det var flere bland badgästerna , som uttalat sitt förvånande ogillande öfver att en ung enka , icke mycket öfver trettio år , reste så der utan » förkläde » . Men fru Örnfelt hade alltid haft sin egen vilja – en vilja som hennes aflidne mans slapphet gjort ännu hårdare – hon tyckte icke om » förkläden » , och det rörde henne i allmänhet föga hvad menniskor pratade . » Godnatt , fru Örnfelt » , sade Melcher , då de stannade i skuggan af träden och han räckte henne sin hand , » tack för denna stund – jag skall icke glömma den . » » Tack » , svarade hon enkelt , nästan litet kallt , » ja , det har varit mycket angenämt ... » Hon böjde på hufvudet och skyndade derefter hemåt . Melcher stod qvar i skuggan och stirrade efter henne ... En gång märkte han , att hon stannade och till hälften vände sig om . Hans fantasi blef orolig och brännande . I tankarne följde han henne öfver den månbelysta sandgången – uppför trappan . Hans pulsar slogo häftigt och djupt , han tyckte , att månskenet fick en sällsam glans , någonting hett , eldfärgadt . Han kunde ej qvardröja längre . Han knäpte igen rocken öfver bröstet – nattluften genomisade honom plötsligt – och skyndade med snabba steg hemåt . Följande morgon lemnade Melcher fru Örnfelt den sång han under natten komponerat . Orden dertill var slutstrofen i en sonett af Nicander : Vidi l ’ ltalia : anch ’ io : posso partire : Un tal dolore – benchè crudel , mi piace Vidi Virginia ancor – posso morire . – och musiken , liksom dessa ord , längtansfull , förtviflad , hopplös . Mathilde sjöng igenom sången och läste derefter långsamt orden . » Det är någonting dystert tjusande i dessa ord » , sade Melcher med låg röst , » någonting som tilltalar min fantasi – en smärta utan slut – full och skön , derför att den inte kan botas . Vidi Virginia – posso morire – då han sett henne , dö ... ingenting annat än dö ... Hon sjöng den ännu en gång , och då med en inspiration , som om melodien omedelbart framqvält ur hennes egen själ . » Hänförande ! » utropade hon , då hon slutat . » Sång , ackompagnemang – allt är mästerligt – denna gång beherskar ni harmonierna fullständigt och har tvingat dem in i edra tankar . Skrif mera – skrif mera , baron Ryning ! » fortfor hon eldigt . » Komponera någonting i större , bredare stil ... tro mig , ni kommer att gå långt ; men ni måste arbeta , ni måste upp ur den här försoffningen ... » Hennes ord berusade honom . Åter kände han denna öfversvallande , allt förmående kraft spränga sitt bröst . » Och kan ni förstå » , hviskade han lidelsefullt , » att i ett ögonblick sådant som detta käns ens lifs tomhet som ett qval ? Kan ni förstå , att då man ser hur rikt lifvet kunde vara – då man känner , att man verkligen har krafter till någonting – då fasar man för hela det tomma , innehållslösa förflutna , för alla dessa år , de bästa , skönaste ungdomsåren af sysslolöshet och försoffning ? Ni har gifvit mig en skön uppenbarelse – skön – men förfärlig . » » Ja » , svarade hon med låg röst , » det förstår jag . Men – jag förstår också , att efter en sådan uppenbarelse återvänder man icke mera till tomheten ... » Det blef icke den sista aftonen Melcher och Mathilde möttes i skogsparken , medan augustimånskenet varade . De stämde aldrig några möten , de talade aldrig derom , men de gingo dit begge två , det gick liksom af sig sjelf , sakta , försåtligt , medvetslöst som i en dröm . Ännu hade de icke talat ett ord om kärlek . Ännu låg det en skyddande mur emellan dem , och de kände sig trygga i medvetandet derom ; ingen af dem ville märka , att denna mur egentligen var lika overklig som de långa skuggor , träden kastade på vägen , der de gingo tillsammans . Men hvad de voro farliga , dessa tysta , ljusa månskensqvällar ! Hvad det var farligt att stå vid hvarandras sida och betrakta den lilla lysmasken , som glänste i busken bredvid vägen och som likt en vänlig lampa vägledde dem till det ställe , der de första gången mötts ! Hvad de voro farliga , dessa långa allvarliga samtal – hvad det var farligt att känna denna innerliga sympati , som först drog deras själar till hvarandra , och som sedan – hemlighetsfullt som anden gjuter sig i materien – öfvergick till det sinliga och kom deras blod att bränna och deras händer att isas , då de vidrörde hvarandra ! Begge anade de styrkan af den kärlek de frammanade . Begge förstodo de att en kärlek , som vaknar genom sinnena , den slocknar fort nog , men att den som födes genom sympati , som näres af en gemensam njutning af lifvets skönhet , af ett gemensamt grubbel öfver dess allvar och först sedan kräfver det sinligas tillfredsställande , den är omöjlig att besegra , den måste man fly , innan den fått lif – ty sedan dör den aldrig . En afton – ungefär fjorton dagar efter deras bekantskap och då fullmånen efterträdts af en tunn månstrimma , som kastade ett blekt , melankoliskt sken öfver vägen – möttes de som vanligt vid bänken strax bredvid dammen . Mathilde var först der . Det var så skumt , att Melcher knappast kunde urskilja hennes gestalt , än mindre se hennes ansigtsuttryck . Men han tyckte , att hennes röst ljöd sorgsen , då hon helsade på honom . » Ser ni » , sade hon , i det hon med handen pekade på busken , der lysmaskens sken brukade glindra , » vår lilla vän lyser oss icke i afton . Det betyder att de vackra månskensqvällarne äro slut » , tillade hon med en suck , » och så måste det väl vara . Den tunga , melankoliska hösten är ju snart här . Tycker ni icke , att det redan är någonting höstlikt ? » Han såg sig omkring . Jo , det var verkligen litet höstlikt – allt emellanåt for ett moln öfver månskifvan , skuggorna utplånades , och det kom någonting kallt , grått öfver naturen . Hon satt litet framåtlutad , med hufvudet nedböjdt . Det var som om hon velat gömma sig undan för honom i skymningen . » Vet ni » , började hon med litet darrande röst efter några ögonblicks tystnad , » att jag har egentligen kommit hit i afton , blott för att få säga er någonting som ... för att tala öppet – upprigtigt med er ... varna er innan det är för sent ... Kommer ni ihåg , att första gången vi träffades sade jag , att det fans någonting hänsynslöst hos mig ? Att jag tyckte lifvet var skyldigt mig någonting ? Att jag hade rätt att tillkämpa mig sällheten , derför att jag fått lida så mycket ? Nåväl , Melcher – fly mig – lemna mig – ännu kan jag be er derom – ännu är ni icke lifvets sällhet ... Men blir ni det en gång – stannar ni qvar – blir er närhet den lycka jag har att fordra ... då ... då ... ber jag er kanske icke längre gå ... » Ofrivilligt drog hon sig ifrån honom ; hennes röst , som i början darrade , blef fast , nästan befallande , och skymningen hindrade honom att se hennes upprörda ansigtsuttryck . Detta jemna , harmoniska lugn , hvarmed hon förstod att dölja sin själs uppror , gaf henne i detta ögonblick ett slags kallt majestät . » Jag kan icke lemna er » , mumlade Melcher dystert , » det vore att dö ... värre än att dö ... att lefva och se sin själ , det högsta , bästa inom en dö ? ... Vill ni det verkligen ? » fortfor han häftigt , » vill ni stöta bort mig ... vill ni se mig gå tillbaka till den tomhet , ni lärt mig att fasa för ? » Han försökte fatta hennes hand , men hon drog sig alltjemt undan honom . » Nåväl , jag har varnat er » , svarade hon på samma lugna sätt , » kom ihåg att jag är fri – ni är bunden – betänk er noga , innan ni går vidare – öfverväg om ni har mod och kraft ... Ty jag är farlig , Melcher » , och hon rätade plötsligt upp sig och stod framför honom med blixtrande ögon och lemmarne spända , » jag är farlig . Det finnes en styrka i min vilja , som jag känner skulle kunna göra mig ond . Och när jag öfverlemnar mig åt någonting , så gör jag det helt – går ända till yttersta gränsen , äfven om der väntar mig förtviflan och död – jag stannar aldrig på halfva vägen ... Derför betänk er ... Har ni förstått mig ? » Hon lade sin hand på hans arm och såg honom in i ögonen med sin genomträngande blick . Hon ville utforska , om han fattat den innersta meningen af de ord hon uttalat , men hon kunde icke upptäcka någonting annat än en häftig sinnesrörelse i hans ansigte . Det starka , kraftiga hos henne , så olikt hans egen veka natur , verkade på honom som en dryck champagne ; han blef berusad , uppeldad , men hvad hon djupast menat , det kunde , eller rättare , det ville han icke förstå . » Jag kan icke lemna er – jag kan icke » , upprepade han blott lidelsefullt . » Ännu en gång – betänk er ! Jag känner mig sjelf – då ni en gång är i min magt , kommer ni ej lös ! Ännu är ni fri ... ännu säger jag lugnt och kallt : gå ! Kommer ni ihåg det der ordet ’ pligt ’ ? Har ni noga definierat det för er sjelf ? ... » Melcher spratt till vid hennes fråga . » Tyst , tyst » , hviskade han , » frammana inte mina innersta tankar ! De kunna ibland göra mig galen ! Hvartill tjenar det dessutom att definiera och öfverlägga ? Så kommer ett ögonblick , som omintetgör årslånga öfverläggningar ... nej , nej , låt oss inte så här kallt planera – hvem vet , kanske blir det alldeles onödigt ... » Mathilde svarade ej . Hon höjde litet på axlarna och gaf honom en ironisk blick ur sina föraktfullt halfslutna ögon . » Svag – vacklande , liksom alla män » , tänkte hon för sig sjelf . Det var nu nästan alldeles mörkt i skogen . Ett svart moln låg öfver månen , och tunga regndroppar började falla . » Vi måste skynda oss hem » , sade Mathilde och svepte rysande schalen omkring sig , » hu , så mörkt och kallt . » De gingo hastigt hemåt genom stora allén . Begge två voro de nästan alldeles tysta ; de lyssnade på regndropparnes fall , det ljöd så tungt , så hopplöst enformigt . Då och då yttrade de ett ord , men det var tomt , uttryckslöst , utan någon tanke bakom . Det kom så småningom öfver dem en ängsligt vemodig afskedsstämning – någonting som var slut – några vackra sommardagar som flytt – en skön sång som tystnat . » Skall ni komponera något i natt ? » frågade Mathilde , då de skildes åt . » Ja » , svarade han dämpadt , » det är det enda som kan lugna min oro ... » » Den sången måste ni gifva mig » , sade hon med mild , sorgsen röst , » jag skall ha den till ett minne , om vi ej mera ... » Tyst – tyst ! » ropade han vildt , » jag uthärdar ej mera – ser ni då ej hur jag lider – mitt hjerta är sönderslitet ... » Och han började gråta som ett barn , då han sagt henne farväl och ensam vandrade hemåt . Ännu hade icke Berta upptäckt det förhållande , som höll på att utveckla sig emellan Melcher och Mathilde . Hon såg dem nästan dagligen tillsammans – men i hennes närhet voro de icke annat än två älskvärda främlingar mot hvarandra . De sänkte sig då begge två till Bertas ståndpunkt , pratade med henne , gjorde ibland litet musik – men de sköna , farliga ämnena , själens och lifvets mysterier , musikens hemliga trollkraft – dem gömde de till månskenspromenaderna . Men inom badsocieteten började man tala om dem . Först var det blott tysta , tveksamma frågor och granskande blickar på fru Örnfelt , men inom kort talade man högt om hennes och baronens förhållande , och sqvallret växte , frodigt och utsmyckadt , bland alla dessa sysslolösa menniskor . Några hade sett baron Ryning och fru Örnfelt promenera ensamma i parken klockan elfva på qvällen – och det behöfdes icke mera . Ett par svenska damer , hvilka kände Mathilde sedan hennes flicktid , och hvilka redan från första stunden , de möttes här , fattat afsky för den stolta , högdragna fru Örnfelt , undveko till och med att helsa på henne . Mathilde märkte det , men hon smålog blott åt denna ohöflighet , som hon visste beredde dem som utöfvade den så mycket nöje – och bar sitt hufvud ändå litet stoltare än förut . Så började de fula regnvädersdagarne , och då träffades de endast sällan , annat än i andras sällskap . Mathilde tyckte dessutom att Melcher undvek henne ; hon trodde derför , att han öfvervägt de ord hon yttrade under deras sista aftonpromenad , att han fann det bäst att hejda sig , innan det blef för sent – och det var nog för att hon genast skulle förändra sig emot honom . Det skedde hvarken med ord eller blickar , ja , icke ens med sättet , det var någonting onämnbart , hemlighetsfullt , som så mycket mera pinade Melcher , som han ej kunde göra klart för sig på hvad sätt hon var förändrad . Han kände det blott ; hon var alltjemt vänlig emot honom , hon kunde tala allvarligt , ja , till och med förtroligt , men då han försökte närma sig henne , var det som om han blifvit tillbakastött , kände han sträfhet och kyla , der han förr blott funnit värme och sympati . Det slutna , beslöjade , som vanligtvis fans i hennes väsende , men som för honom varit borttaget , framträdde mer och mer i deras umgänge och skilde dem sakta , omärkligt , men säkert från hvarandra . Så kom det första bittra ordet emellan dem . Detta ord tog ett annat , de började att missförstå hvarandra , anklagade hvarandra för yttranden och tankar , hvilka de begge två förnekade . Han blef häftig , förvände meningen i deras samtal , talade om qvinnans nyckfullhet , hon drog sig iskall och sårad tillbaka – och i denna sinnesstämning måste de skiljas från hvarandra . Baron och friherrinnan Ryning lemnade en morgon helt oförmodadt badorten ; den regniga , kalla luften var ej längre nyttig för friherrinnan , som dessutom var utledsen på det tråkiga societetslifvet . Måhända hade dock icke Melcher och Mathilde kunnat skiljas åt så här , om de ej haft det bestämda hoppet att åter träffas . Men fru Örnfelt ämnade i höst bosätta sig i Stockholm , der hon hade en gift syster , och då baron Ryning och hans hustru sade henne farväl , uttalade de begge två en förhoppning , att ännu en gång sammanträffa med henne , och hon besvarade artigt dessa ord . Melcher vågade ej se på henne , då han räckte henne handen till afsked ; hans blickar irrade skygt omkring och han mumlade någonting som hon ej hörde – eller ej ville höra . I baron Rynings hus var sig allting likt , då herrskapet efter en tids vistelse hos slägtingar på landet kom hem . Mattorna voro pålagda , gardiner och draperier uppsatta , speglar och förgyllningar glänste nypolerade – allt var i ordning för den stundande säsongen . Den präktiga amerikanska flygeln stod der som vanligt stängd , och Sappho blickade dystert ned på Melcher , då han ibland öppnade den , för att framlocka några vemodiga toner , medan friherrinnan låg i sin hvilstol och halfslumrade eller läste romaner . Berta hade haft mycken nytta af sin badsejour . Hon var visserligen ännu klen , men hon såg friskare och fylligare ut , och hennes lynne var bättre än det på länge varit . Hon njöt af att åter vara hemma , att ha Melcher » för sig » igen . Den förfärliga fruktan hon känt för fru Örnfelt försvann mer och mer , då hon ej längre såg henne . Hennes fantasi var ej stark nog att på afstånd kunna måla en fara ; då hon ej hade den under sina ögon försvann så småningom intrycket deraf , på samma sätt som hon trott , att Melcher upphört att älska musiken , derför att han ej mera musicerade . Att han var tyst och nedslagen , tycktes hon knappast märka . Hon hade vant sig att se honom sluten , det hade gått så småningom , år ifrån år hade han blifvit det mer och mer . Hon talade i allmänhet mycket sjelf , underhöll samtalen inom hemmet och var nöjd , om hon blott hade honom så att säga inom synhåll . Men under denna tid förtärdes Melcher af en inre feber . Det qval , han velat skjuta ifrån sig , strömmade nu ohejdadt öfver honom ; frånvaron från Mathilde kom honom att känna hela den gräsliga tomheten i hans lif . Och den sysslolöshet , som med undantag af några obetydliga kommunala värf och skötandet af hans enskilda affärer , lemnade honom full tid att rufva öfver sin sorg , gjorde den blott ännu större – förslöade hans tankar och gjorde hans fantasi brännande . Han hade äfven nu alldeles slutat att komponera ; ända sedan den sista aftonpromenaden med Mathilde hade han ej skrifvit en not . Hans produktionsförmåga var domnad i passionens hvirfvelvind ; den enda sång han kunde dikta var hans egen lefnadssaga – de enda toner han hörde var hans hjertas smärtsamma klagan . Han visste att Mathilde kommit till staden ; han hade tagit reda på hvar hon bodde , och så ofta han kunde gick han och spionerade deromkring . Men ödet var honom ej gynsamt ; han hade ännu icke ens sett henne , fastän en hel månad förgått , sedan hon flyttat hit . Slutligen mötte han henne en dag helt oförmodadt på Drottninggatan . De gingo på olika trottoar ; han tog genast af sig hatten , men hon besvarade ej hans helsning . Hon gick ensam , med sin vanliga stolta hållning , hufvudet litet bakåtkastadt , läpparne hårdt slutna , och blicken orörligt rigtad framåt . Han bleknade häftigt , och en tung , qväljande smärta brusade igenom honom . Det var som om han fått kramp i hjertat ; omedvetet förde han handen innanför rocken och tryckte den hårdt mot sidan . Hade hon verkligen ej sett honom – eller ville hon ej se honom ? Han visste , att hon hade skarpa ögon , så det var omöjligt att ursäkta henne med närsynthet eller något dylikt . Men hvarför ville hon ej besvara hans helsning ? Det var en nyckfullhet , en tarflig qvinnohämnd , så olik hennes starka , stolta karakter . Denna undran förföljde honom oupphörligt . Den irrade omkring i hans tankar , gjorde hans tal och svar osammanhängande , höll honom sällskap under de långa sömnlösa nätterna som ett elakt spöke . Han måste veta , hvad hon kände och tänkte ; han måste ha klarhet , hon hade ju sjelf sagt , att man borde vara öppen mot hvarandra , och det hade hon äfven rätt i . Om han blott en enda gång finge träffa henne och från hennes egen mun höra , att deras vänskapsförhållande ej kunde fortsättas , skulle han sedan bli mycket lugnare . Den här oron vore då förbi , och han skulle finna sig i det som måste vara . Så gick han en eftermiddag , då han ämnade sig upp på » Sällskapet » , i stället att aflägga ett besök hos fru Örnfelt och tacka henne för den angenäma sammanvaron i Norge . Han träffade henne hemma ; hon stod just i begrepp att gå till sin syster , men då han kom , afstod hon derifrån . Hon var mycket vänlig , obesvärad som alltid , frågade hur det var med Berta och sade att hon flere gånger ämnat sig till henne . Då Melcher berättade , att han mött henne ute häromdagen , blef hon mycket förvånad ; hon hade verkligen icke sett honom , hon bad honom småleende om ursäkt för sin oartighet och skylde på att hon var så tankspridd . I nära två timmar satt han hos henne , och de kommo så småningom in i denna sympatiska förtrolighet , detta utbyte af känslor och tankar , som i början af deras bekantskap dragit dem till hvarandra . Sedan funnos inga hinder för honom . Framåt gick det – eller nedåt , steg för steg , först osäkert och vacklande , så allt fastare , ända tills det sista steget var uttaget , och han kände , att Mathilde stod framför honom som den » farliga » qvinna , hon en gång kallat sig . Hur han kunde genomlefva denna tid , hur han lyckades dölja den förändring han undergått för sin hustru , det visste han icke sjelf . Han visste icke heller , att han nu var vänligare än någonsin emot henne ; detta hyckleri skedde alldeles omedvetet . Ibland då han just kom från Mathilde och Berta ansatte honom med frågor , kunde han svara henne mildt och undfallande , men han hade sällan reda på hvad han sade , och hans egen röst ljöd främmande och långt borta för honom . Det var ett slags drömlikt , förtvifladt bemödande att ännu hålla sig uppe , att i det längsta rädda skenet . Ibland åter kände han sig frestad att kasta sig för Bertas fötter och bekänna allt och bedja henne förlåta och återgifva honom friheten . Men det var blott en ögonblicklig , flygtig ingifvelse ; han kände , att om han vändt sig till den döda Sapphobilden och bedt henne om förbarmande , skulle hon förr gifvit honom det än denna lefvande qvinna , som icke egde en tanke i hans själ , en känsla i hans hjerta , och som dock aldrig skulle tillåta honom att bryta det band , som fängslade honom vid henne . Så fortgick tiden – den långa , enformiga hösten , julen , nyåret med allt sitt bråk , sina visiter och bjudningar . Och under detta yttre , i evigt samma former stelnade lif , under denna glatta , leende yta frambrusade den vilda ström af passion , som allt häftigare skakade hans väsendes innersta . En afton fram i februari , då ångest och sinnesleda gjorde honom Bertas sällskap outhärdligt , lemnade han henne efter en liten tvist och gick i ett slags förtviflan att uppsöka Mathilde . Hon mottog honom som vanligt , lugnt , deltagande . Denna obeskrifliga harmoni , denna smekande stillhet , som i trots af alla inre strider hvilade öfver henne , verkade genast lugnande på honom . Det var ett välbefinnande , en hvila i dessa rum , hvilka hon besjälade med sin personlighet ; det var som om hon med blott en handtryckning kunnat bringa till jemnvigt allt det vacklande i hans själ , det var som om han i hennes närhet funnit sig sjelf – sådan han skulle blifva eller var ämnad att vara . Han spelade för henne , och han spelade hela sitt hjertas tysta qval ; på smärtans och kärlekens språk berättade han henne allt hvad han kände , hvad han tänkte , hvad han led . Och hon förstod honom , hon kände hvarje af dessa stämningar , som i toner susade omkring henne , hon förstod den längtan , som låg i dessa brusande ackord , hon kämpade med i den kamp , som kom honom att sönderslita harmonierna och utslunga de mest nervpinande dissonanser . Hon satt ett litet stycke ifrån i en gungstol och lyssnade . Hur förenade de redan voro , hur deras själar voro en , en enda ! Det var icke han som spelade , det var hennes väsende som gått öfver i hans och besjälade och inspirerade honom . Utan henne skulle hans själ dö igen . Då de sista tonerna förklingat , kastade sig Melcher öfver pianot och satt en lång stund med ansigtet nedtryckt mot armarne . Mathilde reste sig upp och kom fram till honom . Men hon sade ingenting , hon stod blott orörlig och betraktade denna brutna , förtviflade gestalt . Det var så tyst i rummet och i tystnaden hördes de sista tonerna som ett långt eko . » Hvarför ? hvarför ? » ropade Melcher slutligen vildt och störtade upp . » O min Gud – hvarför är hela mitt lif en enda hopplös längtan ? » Han vände sig emot henne ; tårarne strömmade ur hans ögon , och han skakade sina knutna händer i dof förtviflan . Men hans förtviflan gled af mot hennes lugn . Hon stod framför honom stark och beherskande . Hennes ansigte var blekt och ögonen sågo nästan kalla ut genom den slöja af lugn hon lade deröfver ; endast kring munnen syntes små förrädiska ryckningar . » Den starke mannen känner inga hvarför » , sade hon med fast stämma . » Stark ? » upprepade Melcher . » Och hvem är stark ? Hvad menas dermed ? Hvem är den starke mannen ? » » Den starke mannen är den som funnit sig sjelf – som ’ satt sig ’ i lifvet – som pejlat sin själ och vet om den är grund eller djup . Stark är den som har en idé som besjälar honom – ett mål , till hvilket han går – äfven om han måste krossa mycket på vägen dit ... » Melcher ryckte häftigt till . » Och om han icke kan ? » utropade han . » Om det han måste krossa är för stort , för heligt ... en pligt .. är det då svaghet eller styrka att hejda sig ? » » Om det han krossar är större än det mål han eftersträfvar , då är det orätt , då är det svagt – då är det ... dumt att göra det . Men om hans mål är stort och hindret är litet ... då ... ja , han kan hejda sig och göra offret – men då är också hans lif slut . Det är någonting i det stora helas jemnvigt , som är rubbadt – och i den rubbningen går han under . Det finnes sår , som läkas utanpå , men i stället bulna inåt . Så är det också med falska uppoffringar – det blir bra till det yttre , vi göra vår pligt och försaka lyckan – men det går inåt i stället , det bulnar inåt , och under hela vårt lif bära vi på någonting , som förgiftar och förslappar oss . » » Men hvad är en falsk uppoffring – hvad är pligt ? Hvad är stort – hvad är litet ? Hvad är det högsta i lifvet ? O , säg mig det – säg mig det – hjelp mig – jag sjelf vet ingenting – mitt inre är förvirradt , upplöst af allt hvad jag lidit ... Det kännes ibland som om en eldström brusade genom min hjerna , och då jag försöker tänka , är det som om tankarne brändes upp ... » Han såg på henne bedjande , ångestfullt och tryckte begge händerna mot hufvudet med ett uttryck af hjelplös förtviflan . » Jag kan icke säga er hvad som är det högsta i lifvet » , svarade Mathilde med samma lugna allvar , » sådant måste kännas , förstås med innersta djupet af vår själ . Kanhända är det pligten , försakelsen – kanhända är det en innerlig , djup sympati , som trotsar allt för att få lefva . Kanhända är det för en skald att dikta , för en musiker att lefva i sina toner , att offra allt , allt i verlden , för att en gång kunna skapa en skön tondikt – kanhända är det blott att fylla sin bestämmelse , att bli det högsta vi kunna bli , att icke låta någon kraft dö – hvad vet jag ? Men alla de män , som verlden kallar stora , de ha i stridens och förtviflans ögonblick anat hvad som är störst ... » » Mathilde ... » Han ville fatta hennes händer och hans feberbrännande blickar sökte hennes . » Nej , nej » , svarade hon hårdt och drog sig ifrån honom . » Kanhända är ert lifs storhet ingenting annat än att återvända till er hustru och försaka mig . Jag bad er en gång för flere månader sedan att välja – och ni valde . Men kanske ha vi begge begått ett stort misstag ... kanske skall ni aldrig bli den konstnär jag drömt mig – jag vet ingenting jag heller , mitt inre är också sönderslitet af smärta och längtan ... » Hennes ord voro som en gnista bland krut . Hon bad honom flere gånger gå , hon varnade honom , men han hörde henne ej mera . Han hade gripits af denna hänsynslöshet , detta begär att trotsa , att liksom taga igen åratal af försakelse och tomhet med en enda stunds fullkomlig sällhet – som äfven förvildade henne . Så förgingo åter ett par månader . Melcher kunde icke längre för Berta dölja den förändring han undergått ; hans hår grånade vid tinningarna , han bleknade och magrade , han var retlig och nervös som en qvinna . Omärkligt stal han ifrån Berta den magt hon hittills haft i hemmet ; den egoism och den likgiltighet , som följa med olyckan , kommo öfver honom , han brydde sig icke mera om hennes vredesutbrott , han gick blott ifrån henne , och han snäste henne , då hon ängsligt frågade om han var sjuk och bad honom vända sig till en läkare . Han undrade ibland hur det var honom möjligt att uthärda detta lif af förställning och dubbelhet ; det föreföll honom som om ett tungt moln hängde öfver honom , och som om han hvarje ögonblick väntade att detta moln skulle urladda sig i en förfärlig blixt . Och det var någonting i hans natur , som längtade efter detta utbrott , någonting som nu vacklade omkring , tveksamt och förtvifladt , och som behöfde ett tvång , en kraft öfver sig för att stadgas . Emellertid blef han djerfvare med sina besök hos fru Örnfelt . Ett par gånger hade Mathilde gjort visit hos Berta , men hon blef så kallt emottagen och visiterna så knapphändigt besvarade , att allt umgänge dem emellan upphörde . Men man träffades ofta i sällskapslifvet , och Melcher och Mathilde blefvo för hvarje gång mindre och mindre försigtiga – utom i Bertas närvaro . Man började också att prata om dem och snart hade hela Stockholm , med undantag af friherrinnan Ryning sjelf , reda på Melchers förhållanden . Ingen vågade taga bindeln från hans hustrus ögon ; Bertas kammarjungfru hade visserligen fullständigt reda på baronens trolöshet , och det felades henne icke tillfällen att underrätta friherrinnan derom , men hon fann det mera förenligt med sin fördel att tiga , hon tyckte ej om husliga scener , ty då blef alltid hennes matmoder kinkigare än vanligt mot henne . Då kom en morgon – Melcher hade icke träffat Mathilde på flere dagar – ett bref från henne . Hon brukade annars icke skrifva och han kände , då han höll brefvet i sin hand , att molnet nu höll på att urladda sig . Hans hand darrade , så att han knappast kunde bryta brefvet , och sedan han nervöst slitit sönder kuvertet , flög han öfver raderna med denna slukande ifver , hvarmed vi kasta oss öfver ett fruktadt olycksbud . Då han slutat brefvet , var han alldeles likblek och pannan kallsvettig . Han sjönk ned i en stol och satt ett ögonblick liksom förlamad både till kropp och själ . Hans första tanke var att störta till henne , bedja henne förlåta , trösta henne , säga hur gränslöst han älskade henne . Men i nästa ögonblick ryggade han tillbaka för denna impuls . Han kunde icke nu träffa henne – han visste hvilken fordran hon skulle ställa på honom – hvilken fråga hon skulle göra , och då han nu gjorde sig sjelf denna fråga , hade han intet svar att gifva . Först måste denna gräsliga inre strid vara slut – sedan ville han gå till henne . Men när skulle striden sluta ? Detta var ju hvad han önskat – detta förfärliga afgörande , och han tvekade ännu ? Han förbannade den svaghet , som kom honom att bedraga både sin hustru och sin älskarinna . Han var nära att , för att göra ett slut på denna tvekan , gå in till Berta och bekänna allt . Men så insåg han , att följden häraf endast skulle bli en våldsam scen med vrede och förebråelser – så skulle vreden svalna , hon skulle taga hans bekännelse för en bön om förlåtelse – och hon skulle förlåta honom , vreden skulle efterträdas af tårar , tårarne af smekningar . Han ryste vid tanken på hennes smekningar ; dessa kyssar , från hvilka det själiska flytt , föreföllo honom vämjeliga , som tanken på att beröras af en död kropp . Nej , nej , aldrig , aldrig skulle hon släppa honom ! Ah , hvilken plåga , hvilken tyngd hon hela lifvet igenom varit för honom , hur hon förstört hans kraft , hans manlighet , hans viljestyrka ! Hade han väl pligter mot henne – hade hon ej pinat honom nog – skulle han stanna qvar hos henne och dö – – dö själens långsamma , tvinande död ? Fans det icke någonting inom honom så stort , att det lönade mödan att räddas ? Ty stannade han nu qvar hos Berta , offrade han allt för sin äktenskapliga pligt , då var han också förlorad , då skulle han icke bli annat än ett lefvande lik – och han såg redan sjelfmordets spöke skymta fram , som den enda räddningen från en dylik tillvaro . Han gjorde sig inga illusioner om tillfredsställelsen af ett godt samvete , ty han kände bördan af sina förpligtelser mot Mathilde lika tung som sitt äktenskapliga band . Och ändå – Berta var hans ungdomsbrud – den qvinna han svurit att älska i nöd och lust . Han satte sig ned och skref till Mathilde ett osammanhängande , meningslöst bref , som icke berättade henne någonting annat än om den ångest och tvekan , som förtärde honom . Så lät han en hel vecka gå , utan att träffa henne . Dag efter dag ämnade han gå till henne , men så sköt han upp . Han kunde icke säga till henne hvad hon fordrade : nu är jag din helt och hållet – och han vågade icke stå framför henne och tala om sina pligter mot Berta . Då han icke fick något svar på sitt första bref , skref han ånyo , ännu mera tvekande och undvikande – och då kom svar . Han läste det en eftermiddag ensam i sitt rum . Det var sorgset , resigneradt – något af en döendes lugn andades genom raderna . Det märktes att hennes strid var slut , och att hon funnit den kalla frid som följer på dylika strider . Först talade hon om deras gemensamma förhållanden , kort och bestämdt , det var nästan som om hon vidrört för henne likgiltiga fakta . Sedan fortsatte hon : » Jag skrifver icke för att göra dig förebråelser – du är man , och mannen är alltid stark och lidelsefull i det ögonblick han ikläder sig förbindelsen – feg och rädd , då det gäller att hålla den . Måhända skulle jag ha rättighet att beklaga mig litet , att tala om allt hvad jag lidit under dessa ångestfulla dagar , men striden är nu förbi , jag har fattat mitt beslut , jag är lugn och undergifven och kan derför ha öfverseende med dig . Jag vill blott säga dig , att om du ännu en gång vill se mig , har du icke många timmar på dig . Jag reser i afton med nattsnälltåget ned till Malmö . Jag skulle kunnat dö , Melcher , ty jag fruktar ej döden , och jag erkänner att tanken derpå förefallit mig ljuf . Men jag anser det fegt att undfly det öde , man sjelf frammanat , derför vill jag möta det , hvem vet hvad som kan utvecklas derur ? Jag vet att menniskorna skola smäda mig , att hvad jag nu söker göra till en hemlighet skall man frånrycka mig för att smutsa mitt rykte . Jag vet , att alla dessa qvinnor , som sitta i lugn och ro , som lifvets stormar icke skakat så som de skakat mig , som icke känt och aldrig , aldrig skulle förstå den vilda törst efter skönhet , efter storhet , efter någonting annat än detta evigt lumpna , tarfliga , som brunnit under min lugna yta – jag vet att de skola fördöma och håna mig . Men hvad gör det ? Kanske fins bland alla ett enda hjerta , som förstår mig , som fäller en tår för min skull – och den enda tåren uppväger för mig hopens klander . Farväl nu , Melcher ! Kanske är dock det högsta i lifvet försakelse och smärta ? I så fall har jag hunnit långt . Men du , min stackars vän , skall du kunna finna dig deri ? Ack , min stolta dröm att en gång se ditt namn kringburet på ryktets vingar – hvart tog den vägen ? Ty du skall aldrig mera komponera , Melcher ; den gudagnista , som fins i ditt bröst , den slocknar nu . Det är min hämnd . Måhända skall en gång en annan dröm – en dröm som återspeglar dig – vakna i min själ . Måhända skall det , som nu gör mig ett så bittert lidande , en gång fylla mitt lif med skönhet – och då skall jag ha mod att icke förneka det . Mathilde . » Han kände , då han skälfvande och upprörd genomläste detta bref , att nu var ögonblicket kommet , då han icke längre kunde vika åt sidan , utan måste taga steget ut , framåt eller tillbaka . Det fans dock ett sätt att komma undan – och det var att göra slut på striden genom att dö . Hans famlande själ grep ett ögonblick denna tanke , men släpte den genast . Hvad han kände var icke sjelfmördarens hopplösa förtviflan , som kommer honom att med vämjelse vända sig ifrån lifvet – tvärt om , lifvet lockade honom – lifvet föreföll honom skönt – och hans förtviflan härrörde blott af stundens förfärliga kamp . Aldrig hade han i sjelfva verket varit lifskraftigare än nu ; hela lifvets innehåll , kärlek , pligt , heder , äregirighet – brusade genom hans själ , och det var som om hans väsende omskapats , bildats i denna heta strid . Han läste ännu en gång igenom hennes bref – han kysste det häftigt , passioneradt . Så blef han plötsligen lugn , hans ansigte utjemnades , hans blick blef fast . Han satte sig vid skrifbordet , tog fram ett brefpapper , och utan en darrning på handen skref han : » Vänta mig i Malmö . Jag reser i morgon bittida härifrån . Nu först kan jag säga att jag är din – och din för evigt . » Sedan gick han med brefvet till fru Örnfelts hem . Han ville ej träffa henne , men han lemnade det sjelf åt hennes kammarjungfru . Aftonen förflöt lugn , så lik alla andra aftnar , som om ingenting skulle hända . Berta och Melcher drucko té tillsammans , och han beherskade sig fullkomligt . Men då han sade henne godnatt och för sista gången höll henne i sina armar , då svek honom modet . Det säges att en döende , strax innan hans blick slocknar , ännu en gång genomlefver sitt lif , ser hela det förflutna draga förbi med en blixtlik klarhet . Så föreföll det äfven Melcher nu . I detta ögonblick , då han kände att allt var förbi , strömmade minnena öfver honom med en qväfvande styrka . I en enda sekund genomlefde han allt – första gången han såg Berta , den våldsamma böjelse hon väckte hos honom , de första ord han sade henne , bröllopsqvällen då hon stod framför honom i hela sin jungfruliga , friska skönhet – och alla dessa bilder verkade så mägtigt på hans fantasi , att det var som om den gamla kärleken å nyo vaknat . Han tryckte henne intill sig , och blott genom att häftigt vända sig bort , kunde han dölja hur upprörd han var . Hela natten satt han uppe och ordnade sina affärer . Han kände sig som en lifdömd , men en lifdömd , som tror , att han efter döden skall vakna till en ny , skönare tillvaro . Han skref ett långt bref till Berta , hvari hela hans så länge bundna själ strömmade ut i en öppen bekännelse , och som slutade med en brinnande bön om förlåtelse . Sedan skref han till en af sina vänner och gaf denne i uppdrag att ordna hans och Bertas ekonomiska förhållanden . Han återsåg icke mera sin hustru . Hon sof , då hans betjent på morgonen förde ned hans kappsäck till stationen , och han sjelf likt en flykting smög sig ut ur huset . Det var som om en storm , en orkan fört honom med sig . Men han kände sjelf , att endast på detta våldsamma sätt kunde han ryckas ut ur den tvekan som förlamat honom . – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – Två år derefter uppfördes en afton i Berlin en opera af en svensk kompositör . Det blef en glänsande triumf , en framgång , som med ens slungade kompositören upp på dessa ryktets höjder , der det är svårt att stå säkert , men lätt att svindla , Samma afton , medan smickret ännu susade i Melchers öron , och hans glädjestrålande ögon sökte den qvinna , som delade hans triumfer , dog friherrinnan Ryning . Hennes död var lugn och vacker . Det inskränkta , småaktiga , som hopsnört hennes karakter , försvann i befrielsens ögonblick . Då lifvet gled undan henne , blef hennes blick deröfver fri och storslagen ; hon såg dess många misstag , dess oundgängliga synder och lidanden , det mindres offrande för det större , med denna öfverseende klarhet , som endast döende ega . » Det var grymt det som skedde » , upprepade hon flere gånger , » det var en svår synd ... men det måste väl så vara ... han skulle bli stor ... och jag band honom ... jag var icke nog för honom ... » Och hennes sista tydliga ord voro : » Säg honom , att jag förlåter honom allt ! »