À quarante ans . En afton . Hvarifrån komma drömmarna ? Någon har sagt , att kvinnan vid 30 år har sin rätta tid , sin intressantaste period , men icke förnam jag den tiden något särskildt . Inga känslor , inga tankar kvarstå som märken i mitt minne . Allt hade ungefär samma färg . Åren sprungo åstad , och jag blef 40 år — — 40 ! I min ungdom — för så vidt jag då alls om alls trodde mig i stånd att uppnå en så hisklig ålder — i min ungdom var jag viss på , att vid den tiden allt skulle vara slut , sagan för länge sedan ändad , det underbara , som naturligtvis måste inträffa , upplefvadt , tillvaron en torr , skrämmande öken . Jag tyckte , jag då rent af måste blygas för att gå och skräpa bland folk , som ännu ägde rättighet till lifvet . Och det är väl så ock — sagan är slut . Men — hvarifrån komma drömmarna ? Är det ett ålderdomstecken ? Kommer möjligen för alla kvinnor en sådan lönlig tid — en hägring , en dröm , lefvande som lifvet själft ... ? Ehuru de tiga , dölja — — Här sitter jag , som aldrig skrifvit en dagbok , som hatat allt det där , som sträckt mig blott efter lifvet , och talar till ingen , till ett dumt papper , till mig själf . Men jag måste — detta ovärkliga , som kommit öfver mig , sannare , hungrigare än värkligheten , förtär min själ . Hvem skulle förstå den fyrtioåriga med lifvet bakom sig , ett fylligt lif till och med , och som känner lifsångest , som skriar efter lif , hon aldrig lefvat ! Icke ett snille , icke ens en god människa skulle fatta det , endast jag själf känner , hvad jag mist . Morgonen därpå . Återigen har jag drömt — drömt ... Jag vet icke , hur jag blef klädd . I spegeln mötte mig ett ungt ansikte , mjuka drag , fuktiga ögon — du Louise ! — Jag kastade mig öfver toalettbordet och gömde ansiktet i händerna . Med tio ögon såg jag , med tio öron hörde jag de smygande fjäten , de lätta glidande konturerna af honom — min drömbild . En ljuf , förintande känsla steg upp i bröstet , beröfvade mig andedräkten . Jag ville resa mig , gå ut i solljuset — till nyttig id , till mina barn — skrifva till min make , som färdas långt borta . Men jag låg kvar . En vällustig smärta ... en gnagande smärta — den brann som eld , men den var ljuf . Åh , icke ville jag ... jag var rädd för att göra det — men ändock skedde det . Jag gick fram till skrifbordet , slet nervöst upp några gamla brefbundtar och letade fram det gula , sköra arket . Hvad det frasade tunnt och sprödt i min hand . Gud — när jag för tjugo år tillbaka läste det för första gången ! » Kära Louise — ett kan du vara glad för , han har sagt till mig : ’ Fröken Bernt hyste aldrig någon varmare känsla för mig , därför kan jag glömma ’ . — Du lilla stackare slipper således den fatala rollen af öfvergifven . Så skref hon till mig , min förtrogna vän , hans syster ! På kvällen af en lång dag . » Förlorat » , » mist » ringer det i mina öron . Jag har ju aldrig ägt det ! Nej , men jag kunde hafva ägt det ... Jag tror icke mer på förutbestämmelse , på att det skedde , som skulle ske , på att jag handlade , som allenast jag kunde handla eller att hans känsla var för svag till att fylla ett lif , därför att den icke öfvervann mig . — Åh dårskap , begränsning ! En eller annan gång ligger vårt lif med alla chancer i vår hand , då gäller att hafva mod , att handla och ej vänta — aldrig bygga upp , hvad som ej finnes , aldrig svika naturen . Ödet väntar , att vi skola fatta dessa minuter , det dröjer i det längsta , står dödsstilla , hjälper oss icke , det bidar att se , hvartåt vår kraft ligger . Därefter vänder det om , styr ut i andra farvatten , och bakom oss förändrar allt karaktär . Vi kunna icke mer vända åter och ångerfullt gripa in , ty förutsättningarna finnas icke mer . Hvad jag talar vist — och inuti mig gråter min själ ! Jag känner förtviflans raseri öfver det dåraktiga flickebarn , som en gång på sin älskades läppar såg det ömma skälfvande leende , som aldrig ljuger — och dock icke vågade tro på sin kärleks makt , icke vågade lämna eftertanken och följa instinkten — springa blindt i naturens famn . Man kallade det blygsamhet , att jag icke visade mina känslor . Var detta underliga band , som jag ej kunde rifva itu , var det min bästa natur , ömtålig jungfrulighet ? Aldrig ! Det var början till den lek med kärleken , som sedan väft sig in i mitt långa lif , lekts på allvar utan skämt , lekts under det innerst något sutit fruset till is , som aldrig tinat upp . Den tid kommer , då man vågar språnget — ack , hvad är det sedan värdt ? Nu känner jag kärleken , nu vet jag , hur jag kunnat lära honom älska . Åh Gud , nu vet jag , att honom älskade jag , sedan har jag blott älskat kärleken . Det fanns ingen nyfikenhet , ingen undran , ingen jämförelse , ingen klarhet — när han var i rummet , stod tiden stilla och rymden fyldes af het , skälfvande luft , som stod stilla också den , och äfven min själ stillnade i lyckosmärta utan namn . Ingenting hade konturer , allt var en vibrerande , tonfull massa , och jag gled — gled emot min älskade . Hvem såg det icke på mig ! Att icke äfven han ? ! — men han vågade väl ej — hvarför vet jag icke , jag vet ju intet . Kanske såg han det icke ens , ty då aningen om lycka grep mig , hisnade jag och började leken , som af människorna fått så många upphöjda namn , förstod ej det allvar , som bjöd mig skynda att räcka ut mina händer , innan tiden runnit ut . Hvem mäter allvarsdjupet af att vi två skildes i stället för möttes — allvaret människoåldrar framåt ? En middag . När jag hörde andra tala om hans person , hans lynne , hans utseende , hans karaktär , hans utsikter — då lät det som gatusorlet , vid hvilket jag somnar in . Det föreföll mig så aflägset . Från första stunden var du min älskade , älskade — du sådan du var eller icke var . Hvad band mig ? ... Jag grubblar därpå med en ångest , som vaknat efter många års glömska . Aftonen . Jag har sedan jagat efter kärlek och lycka , jagat med fötter , som törstat och händer , som skriat . Tomheten har varit min största skräck . Och jag har mättats , sett , förstått — jag likt millioner kvinnor , hvilka nämnas ärbara som jag ... Slutligen har jag sjunkit hän i ro med en make , hvars själ jag aktar och tror mig känna . När jag älskade honom , då jagade jag icke . Stilla satt jag i vårglans , och till mig kom kärleken , föll ned i mitt sköte som en doftande , full ros . Intet begärde jag , icke en beröring af hans hand — jag hade icke förmått bära det . Luften var han , rummet var han , björkdungen och skogsbäcken därute voro han , hvar plats , där han gått fram , var fyld af honom . Och då jag såg och hörde honom , stodo min dröm och mitt lif stilla i rodnande töcken . En morgon . Det är vansinne att skrifva — brott att tänka . Men jag tänker icke — smygande som sjukdomen komma drömmarna , når mig hans andedräkt . — Ibland frågar jag mig : är det bud från dig ? Vaknar äfven hos dig ett minne ? Åhnej , jag vet ju , att du glömt för länge , länge sedan ... Då jag somnat , kommer du så lefvande lik — din röst , ditt leende — men du lutar din kind mot min , du sluter mig intill dig , jag känner din kärlek , som jag aldrig fick känna . Och öfver allt sammans är en fullkomlighetens , harmoniens renhet , som gör alla andra minnen fula och främmande — det är hvad jag erfar , då jag vaknar . Det , som varit , blir styggt , endast det , som icke varit , är fagert , Men nu begär jag , jag har lärt att begära , det är icke längre nog för mig att drömma , jag kunde slå mig själf af raseri öfver den lek , som icke vann åt mig ens ett enda uttryck af hans kärlek . Ty du älskade mig , åh , låt mig hviska det : du älskade mig ! En afton . Jag måste sluta — rifva itu dessa blad . Är min själ en afgrund ? Om några dagar kommer min man hem , jag är rädd att se honom , rädd att han skall läsa min hemlighet i mitt ansikte . Jag är åter ung , förfärande ung , men det kan ju icke borttaga mina fyrtio år , och andra än han , som är van vid mitt yttre , kunna icke se , hvad jag förnimmer . När jag i kväll var med dem , de unga , var jag som en af dem , talade och skrattade och följde dem som en ung — i min hjärna fanns icke det minsta , som motsatte sig detta . Jag var så fyld af värkligheten af min ungdom , att jag icke på länge märkte hur de tystnat — förlägna . De förstodo mig ej — naturligtvis icke ! En morgon . Jag vill blott stänga mig inne och spela cittra och sjunga Almkvist . Jag förstår honom , jag förstår hvarje motsägelse , jag förstår allt . Sällsamma , främmande vågsvall lyfta min själ till strålande höjder , jag längtar att stiga fjärran öfver mig själf , att förintas i det stora aflägsna ljuset och dock förnimma mitt jag starkt som slagen af ett världshjärta ... Talar jag blekt nonsens ? Orden strömma till mig — jag är dock icke en kvinna , som älskat luften in ’ s Blaue ... Nu ringer telefonen — hvar tionde minut ringer den . Jag hatar lifvet ! Senare . ... Hvar var jag ? Jag vet det ej — allt är åter stumt . O Gud , gif mig tårarnas lisande flöde ! Senare . Jag måste visa min man detta . Hur skall jag kunna det ? Middagen . Jag vill drömma drömmen till slut . Ett underligt lugn har fattat mig . Jag förstår , att en gång är det utsjunget detta farväl till mitt värkliga lif — som aldrig lefvats . Nej — ångesten börjar åter — jag vill spränga drömmen , jag vill hafva värklighetens lycka , den , som gått — På kvällen . Med eld äro de tecknade , de få , små minnena , som bränna mig . En septemberdag med blåklintshimmel — mins du den ? ! Middagssol strålar öfver björkarna och bäcken , som entonigt porlar mellan slippriga stenar . Vi hade skilt oss från ungdomsskaran , vi två , blifvit efter i hagen — du tog upp din knif och skar mitt namn i den hvita barken , tala kunde vi icke . Sedan gingo vi på den trädskuggade stigen ned mot bäcken . Rädd för tystnaden , som blef tung af innehåll , sprang jag ut på stenarna , hoppande från en till en annan . Jag skrattade som en toka , skämtade , och du följde med , du log , men din bruna kind var het och dina stålblå ögon glänste . — Då gjorde jag ett öfverdådigt hopp — och nådde en sten långt ute i strömdraget . Rundt om idel vatten — det såg illa ut för mig . Du stod på en smal häll ett godt stycke ute ehuru den dock var mig närmast . Ett ögonblicks bidande stillhet — skämtet fastnade i min hals . Oändligt mycket genomfor mig , bland annat att jag väl nu hade att taga af mig skor och strumpor och vada — i din åsyn . Tanken gjorde mig på allvar nervös . Flätorna föllo ned på axeln , jag stod orörlig och djupt rodnande . Bönfallande såg jag upp — så tyst , så skrämmande tyst öfverallt , blott bäcken porlade och porlade , tills alla tankar domnade . Då sträckte du ut dina armar . Var det » kom » du hviskade ? Jag har aldrig vetat det , dock hörde jag ordet någonstädes ifrån . Men ditt ömma , ljusa leende , det såg jag , din mustasch som lätt skälfde , dina ögon , som svartnade . En yrsel betog mig , en gränslös kärlek , den svepte in dig , mig , allt i ett flor — hade jag älskat mindre skulle jag kunnat kasta mig , öfverdådigt som ett barn , i din famn . Nu vågade jag ej , vågade ej tro , att det var kärleken , som räckte sina armar — kunde ej bjuda ut min egen kärlek , så kallade jag det . Jag blef stel . » Koketteri » hade man varnat mig för , en kvinnas blygsamhet gör henne ju dubbelt åtråvärd . Du stod kvar . Jag vände mig om och sade — lät det naturligt ? Jag tror nog det . — Då puffar jag er bara i vattnet . Hvarefter jag balanserade ut på små kiselstenar , vätte mina fötter , kände förtviflan — och du kom efter , blek och stum ... O mins du ? Ett enda litet språng — och jag hade lefvat mitt värkliga lif , kort eller långt , sällt eller osällt — dock mitt lif . _ _ _ _ _ _ _ _ I skymningen var det och de gamla hvilade därinne . Jag satt vid pianot och spelade sakta och bredvid stod du . Mitt hjärta sved af ångest , ty dagarna ledo och vi skulle skiljas . Älskade du mig , älskade du mig — värkligen ? Då hörde jag dig säga halfhögt , medan du piskade noterna med ett strå : — Hvarför skulle inte jag ha rätt att sjunga ut , jag som andra — hvarför ? det är löjligt . Förtviflan grep mig — lik aningen om själfva ursmärtan . Det flög igenom mig en vild tanke att bryta ut , att i lidelsefull gråt handlöst kasta mig öfver tangenterna . Men lika blixtsnabbt kom den kalla tanken : du vet , att du gör detta för att tvinga honom att tala , för att påskynda frieri — — — Och oviss , sliten , slår jag i stället an en gammal vals , spelar som en galning , slutar med ett skratt och stiger upp . Du förstod mig ej — jag gycklade väl .. Du hade ställt till en utfärd . Alla kommo utom jag . Min mor förbjöd mig , blott emedan det gjorde godt att då och då säga nej . Älskade han , så äggades han endast af denna lilla manöver . O lek — förbannad vare du , som frestar naturen . När jag nästa gång mötte dig , var du så underlig . Mina tårar fröso invändigt . Jag öfverdref min mors ord , och det blef som om vi båda funnit att det nu vore nog . Sedan såg jag dig aldrig mer . Mins du , att sådant var vårt afsked ? Icke afsiktligt — men ödet hade pröfvat mig nog , och det vände stäfven åt andra stränder och mot nya mål . En natt därefter , då det blef för mig en lefvande sanning , att vi voro oåterkalleligt skilda , försvann för ett ögonblick all förmåga att lefva . Jag hade lagt dödsvärktyget om min hals — det var nog allvar detta , omkring mig fanns icke en strimma af ljus . Men samma kalla tanke , som sprungit fram , när jag velat gifva mig åt lifvet , den stälde sig nu framför döden , och döden vek . Och den kalla tanken blef bofast i hjärtat , ett stelt , förfruset något , som aldrig tinat upp . Många dagar senare . Jag har beslutit att bekänna allt . Det lif , jag sista månaderna lefvat , är ett klart brott mot min make . Är det möjligt , att han — skall fordra skilsmässa ? Jag har ingenting gjort — men tanken har haft lifvets fulla styrka , därom finnes intet tvifvel . ... Underliga aningar genomila mig . Egentligen har det aldrig varit något i mitt lif . Något riktigt — så där att jag med ens sett nya syner , hört nya toner , känt nya känslor . En dag har länkat sig till den andra , en dag äldre för hvart dygn . Nu är det som skulle något hända , icke längre ljufva drömmar , utan ett värkligt nytt , stort något , som jag ännu icke kan fatta — skräckfullt kanske , men ... Jag darrar ofta af besynnerliga äggande rörelser . Kanske har jag nu frambesvurit det , som kommer att rubba hela mitt stilla , lyckliga lif . Men jag måste vara stark . Det käns som i min barndom , när jag satt på parkett och kronan långsamt hissades upp och jag rysande af spänning väntade på ridåns uppgång , i hvilket ögonblick jag visste , att ett skott skulle smälla ... Ja , i kväll skall det ske . Gud hjälpe mig ! En afton — en vecka senare . Hvarför i all världen fortsätter jag den här dumma dagboken ? Det har blifvit en gammal vana , som när tandlösa gummor prata för sig själfva ... Jag såg just nyss , hur tunna mina kinder äro och att huden vid tinningarna hade många rynkor . Gammal — ohjälpligt gammal . Är jag värkligen blott 40 år ? ! I går läste jag om en fransman , som upptäckt » la femme à quarante ans » . Hennes starkast erotiska period skulle infalla vid 40 års ålder ... Slår kanske detta hos den nordiska kvinnan ut i drömmar , aningar , trånad — evigt obundna i vår längtan , bundna i vår handling ? ... Man är således till på köpet en helt vanlig företeelse — en af de många ! ... Tänk , hur jag bäfvade ! Ju längre det led inemot kvällen , då jag skulle visa Emil den här barnsliga historien , dästo ängsligare blef jag . Händerna voro kallfuktiga och ögonen stora som tékoppar — det äro de alltid , när jag står inför något afgörande . Modet svek — jag kunde icke . Natten gick , nästa morgon släpade sig fram . Slutligen efter middagen greps jag af förtviflad beslutsamhet . Emil hade slagit sig ned i en emmastol ( hvad han börjar fetma , kinderna hänga ned ) . Tankfullt höll han fötterna utsträckta framför sig . Jag vet icke , hur jag kom fram med papperslapparna — jag sjönk visst på knä vid stolskarmen och mumlade virrigt något om » förbarmande — vore väl nu allt slut » ? Ännu ser jag hans förvånade uppsyn . Hur han lade bort cigarren och hastigt genomläste första sidan och en del af den andra . Därpå slog han af askan och satte åter cigarren mellan läpparna . Han ögnade i bladen , hoppade öfver långa stycken ... Så vidgades hans näsborrar af en lätt gäspning , han drog upp ögonbrynen , ögonen bleknade . — Sviter af resan — smålog han ursäktande . Jag hade rest mig från min teatraliska ställning . Hvad jag kände , äger jag ej ord för . Blygsel är icke exakt nog . Något i min själ plånades långsamt ut — själfva dess korpus , om ordet tillätes , liksom förtunnades och blef till en skugga af sig själf . Jag tyckte mig se ett leende darra i min mans munvinklar . En sista bläddring — och omsorgsfullt vek han ihop det eländiga manuskriptet och gaf mig det tillbaka med ett skämtsamt slag på handen . — Lilla toka , inte är jag svartsjuk på ett gammalt flicktycke — drömmar göra mig ingenting förnär . Han drog mig till sig och hviskade : — Det är mitt fel , jag har varit för länge borta från min hustru . Medan min själ allt hårdare slöt sig inför detta kränkande oförstående , hvilade mitt hufvud mekaniskt på hans axel och min hand i hans ... Hu , de äckla mig dessa papper ! Jag vill gå fram till elden , där den falnar därborta och och kasta dem in och se , hur den lilla blå lågan , flämtande öfver glöden , långsamt förtär dem , en för en , tills de krympa samman och blifva till det sprödaste af allt sprödt och slutligen en knifsudd stoft .