SORG . Hon var det mest utprägladt qvinliga lilla väsende , och det fans ibland i hennes djupblå barnaögon ett uttryck af så brinnande hängifvenhet , att då man mötte hennes blick , kändes det nästan som beröringen af ett älskande qvinnohjerta . Då hon var tre år gammal , fick hon sin första docka , sin första rigtiga docka med lockigt hår och ögon , som kunde öppnas och slutas och kläder , som hennes mamma sjelf sytt . Sedan fick hon för hvarje år minst två nya dockor , så att nu hade hon åtta och dem höll hon alla lika mycket af . Utom en , det var sant ; en af dem kunde hon icke rigtigt fördraga , derför att hon var så ful och urblekt . Men det sörjde hon så mycket öfver , hon tyckte att en mor måste hålla lika mycket af sina barn , och likt en äkta liten qvinna plågade hon sig med att oupphörligt leka med den fula dockan och ge henne de finaste kläderna , fastän hon mycket , mycket hellre hade sysselsatt sig med sina vackra barn . Och medan hon satt der och lekte , rörde sig i hennes lilla hjerna en hel mängd brokiga framtidsbilder . Då hon blef stor , skulle hon icke mera ha några dockor , utan i stället barn – en hel mängd ville hon ha , minst tio om året , det tyckte hon kunde vara lagom . Det var så rymligt , hennes lilla hjerta , och det fans ingen gräns för all den ömhet , hvarmed hon ville fylla det . Men då hon en gång blef stor , ville hon också gifta sig , det var hvad hon ofta anförtrodde sin mor . Hon hade de mest oförfalskade begrepp om mannens storhet och qvinnans beroende af honom , och ogifta qvinnor voro alltid föremål för hennes undrande frågor . » Hvarför har inte den tanten någon herre , mamma ? » brukade hon fråga , och hon var aldrig tillfredsstäld med de svar hon fick . » Tänk , om du sjelf inte får någon herre » , sade hennes mamma skämtande , » tänk , om ingen vill gifta sig med dig . » Då mulnade den lillas ögon och hon betraktade häpen sin mor . Det var någonting , som hon ej hade tänkt på . » Ja , men jag vill gifta mig ! » ropade hon passioneradt ; » jag vill ha en herre ! » Hon hade nyss fylt sex år , då hon fick gå på sin första barnbal . Det var så ljust och vackert i rummen och så mycket barn , så stora barn , att hon rigtigt kände sig rädd . Hon ville ej släppa sin mammas hand , hon stod hela tiden inkrupen i hennes klädningsveck , som en liten hvit fogelunge , med de stora blå ögonen skygt blickande fram på den stojande barnskaran omkring henne . Men så kom det en liten gosse raskt fram till henne , och det hjelpte ej , att hon spjernade emot – han drog henne ut i salen och började dansa med henne . Hon var mycket blyg och försagd , men hon vågade ej göra motstånd . Hon hade en omedveten förnimmelse af , att det var någonting af herre hos den lilla gossen . Och sedan dansade de med hvarandra hela qvällen . Den lilla gossen släpte henne icke , och när de ej längre orkade leka och dansa , sutto de bredvid hvarandra och sågo på vackra taflor , som man visade dem , och då de skildes åt , bytte de karameller , och han gaf henne dessutom en chokoladkaka , – och så kysste han henne . Under hemfärden sof hon hela tiden och fortsatte dermed äfven då man klädde af henne – hon var så trött af dansen och värmen . Men hon höll karamellen hårdt sluten i sin hand , och just då hon kommit i säng , öppnade hon ögonen och sade mycket bestämdt : » då jag blir stor , skall jag gifta mig med Berthil » . Och med dessa ord somnade hon . Emellertid förgingo två år , utan att hon återsåg sin lilla herre . Hon hade också nästan glömt honom , utom att hon ibland frågade sin mor , om hon aldrig mera finge gå på barnbal och dansa med honom . Men en dag , då hon var ute och promenerade och höll sin franska bonne i handen , fick hon helt oförmodadt se den lilla gossen på andra trottoaren . Han hade nu blifvit en mycket betydande person med skolväska på ryggen och höga stöflar , och han gick och höll under armen en gosse med ännu högre stöflar . Han var inte att leka med , det såg man tydligt ; han var i nedre första och slogs alla dagar med de starkaste gossarne och föraktade skarpt fruntimmer och fruntimmerspjåsk . Men allt det der förstod inte den lilla flickan . O , hvad hon blef glad , då hon fick se honom ! Hon slet sig lös ifrån guvernanten , sprang tvärs öfver gatan , drog sin lilla beundrare i armen och sträckte leende fram sin mun för att kyssa honom . Gossen ryckte till och blef purpurröd af vrede . Han hade nog känt igen henne , men att så här på gatan , omgifven af kamraterna , bli kysst af en flicka , det var för mycket . Hans manlighet kände sig på det förfärligaste kränkt . » Isch » , sade han och knuffade undan henne , i det han på samma gång ängsligt såg sig omkring , ifall kamraterna hade grinat åt honom . Ja , det hade de mycket rigtigt , åtminstone han med de långa benen ; han skrattade , så han nästan höll på att kikna . Den lilla flickan stirrade på dem , förskräckt och häpen . Hon förstod icke , hvad det här ville säga , men hon blef mycket blek och hennes underläpp började darra . I det samma fick guvernanten tag i henne , drog henne bort från gossarne , och öfverhopade henne med förebråelser , hvilka , fastän framsagda på fransyska , voro hvarken älskvärda eller behagliga . Hon sade ingenting , utan följde undergifvet guvernanten . Men o , så det kändes i hennes hjerta ! Det var en så bitter , så bitter sorg , att han icke velat kyssa henne . Aldrig , aldrig mera skulle hon blifva glad igen , det visste hon så säkert . Hon kämpade modigt för att återhålla tårarne . Guvernanten gick med långa steg och drog i henne , och hon var så trött och ledsen , men ville inte gråta på gatan . Menniskorna skulle kanske skratta åt henne . Men då hon kom hem och tog fram sina kära dockor , då snyftade hon öfverljudt och berättade för dem , hur olycklig hon var och att hon aldrig , aldrig mera skulle blifva glad igen .