PÅ DJUPET . Det väckte allmän förvåning , då man slutligen fick bekräftelse på att docenten verkligen var förlofvad . Icke att det var någonting underligt att han förlofvat sig , ty det hade man länge väntat , – det var föremålet för hans val , som gaf anledning till alla frågor och utläggningar ; man hade gjort upp ett så helt olika parti för honom . Ty docenten var en ung man , om hvilken man sade att han hade » vyer » . Han hade tagit sina examina ungefär fem år tidigare än hans jemnåriga , och han visste , att i den rigtning han ämnade använda sina krafter hade han en lysande bana framför sig . Och hans fästmö var verkligen den vanligaste lilla flicka man kan tänka sig , och hvad som var nästan ännu värre , hon var fattig och obemärkt , fader- och moderlös , utan namn och samhällsställning . Hon hade inga » vyer » , hon , utom att älska sin man och göra honom lycklig . Hennes själ var drömmande och omedveten som en halfsluten blomknopp , lifvets gåtor hade icke stört och plågat henne . Men man tyckte så mycket om henne just sådan hon var , barnslig och litet naiv ; hon hade ett par mörkblå , strålande ögon , och då hon såg upp kände man samma intryck af vår och friskhet , som då man ser de första sipporna sticka fram , och hennes läppar voro så vackra och ljufva , att man skulle blifvit rigtigt ledsen , om hon öppnat dem för att tala om federationen eller kampen för tillvaron . Men som hustru åt docenten ansågs hon alldeles olämplig , i synnerhet inom ett visst kotteri af hans beundrare och – beundrarinnor . Ty han var mycket beundrad af det täcka könet ; han var en ovanligt vacker och distingerad man , och han hade alls icke försummat att njuta af det angenäma i att vara damernas älskling . För omkring två år sedan visste man också med säkerhet , att han var förlofvad med en ung dam , i hvilkens föräldrars hus han var en nästan daglig gäst . Hon läste filosofi för honom , och man talade allmänt om hur förälskad han var , och att det endast berodde på hennes nycker , att förlofningen ej eklaterades . Emellertid blef det ingenting af med detta parti , fastän hela verlden fann det så passande , – och nu hade han gått och förlofvat sig med en liten flicka , som ingen menniska kände och som troligen icke förstod mera af filosofi än den vackra newfoundlandshund , som alltid brukade följa honom , och som var lika bortskämd och omtyckt som hans herre . Nåväl , saken var nu ett faktum , som ej kunde ändras , och då man slutligen förvånat sig nog och stält docentens och hans makas horoskop , resignerade man sig , och sedan man det gjort , började man verkligen erkänna , att den lilla fästmön var mycket söt . Docenten sjelf var kanske den , som mest förvånade sig öfver det steg han tagit . Han kände sig lycklig och berusad , ty han var häftigt förälskad , men då han tänkte på de drömmar och planer , han hade för omkring fyra år sedan , kunde han ej låta bli att le , ett halft vemodigt , halft lyckligt leende . Och på samma gång erfor han ett slags spännande , behaglig nyfikenhet att få veta , hvad hon tänkte om denna förlofning . Menniskorna hade verkligen haft rätt , då de sade att det varit ett tycke mellan honom och hans elev i filosofi , men detta tycke hörde till de sällsynta , som , då de dunsta bort , gå öfver i ett fortsatt , vänskapsfullt umgänge . Han brukade alltid besöka henne minst en gång i månaden , för att samtala med henne och underhålla hennes vetgirighet . Nu på senare tiden , då hans tankar och känslor varit så upptagna af annat , hade han försummat dessa besök , men en vacker dag – han hade varit förlofvad omkring en månad – vaknade hos honom en oemotståndlig lust att besöka sin forna elev och höra , hvad hon hade att säga . Det var en förmiddag vid tolftiden . Hon satt i sitt skrifrum i en beqväm hvilstol , sysselsatt med att läsa , då en tjenarinna kom in och anmälde docenten . Det var ett vackert rum , elegant och vårdslöst möbleradt – öfversålladt med taflor , böcker och prydnader . Det hvilade en själfull och svårmodig , men likväl iskall stämning öfver det hela . Vid ena fönstret stod en marmorstaty – visheten – med armarne korslagda och blicken lugn och fast , och som pendant dertill en martyr med bröstet genomstunget . Då den unga damen hörde docentens namn , reste hon sig långsamt upp , lade ifrån sig boken och kastade en blick i spegeln . Hon var mörkt klädd , och hennes drägt , som satt utmärkt väl , var icke så litet kokett , oaktadt sin enkelhet . Det låg för öfrigt någonting kokett vårdslöst i hela hennes uppträdande . Hennes ljusa hår var fäst i en enkel knut högt upp i nacken , så att den sköna grekiska formen på hennes hufvud skarpt framträdde . Äfven dragen voro grekiskt sköna , men ansigtet blekt och färglöst . Hon var mycket lång och smärt och gick något krokig , och hennes ögon hade denna dunkla blick och dessa blåaktiga ringar , som ögon få , då de gråtit eller vakat mycket . Hon rörde sig i allmänhet långsamt och nedlät sig aldrig att skynda sig med någonting . Ända ifrån sin barndom hade hon icke gjort någonting annat än just det , som var henne sjelf behagligt ; hon var sina föräldrars enda barn , och deras lika enkla som välmenande uppfostringsmetod hade varit att applådera allt hvad hon sade och gjorde . Allt ifrån det ögonblick , då hon som tolfårig till sin lärarinnas häpnad förklarade , att hon ej ämnade tro på Gud och odödligheten , förrän man skaffat henne bevis derpå , hade hon namn om sig att vara ett geni , och man fick följaktligen ett slags helig respekt för hennes nycker och infall . Vid docentens inträde stod hon midt på golfvet , med ena handen stödd mot ett bord . Hon gick icke emot honom , han fick komma ända fram till henne – då räckte hon honom sin hand och helsade honom välkommen . » Sitt ned » , sade hon derefter , i det hon sjelf satte sig i en gungstol och med handen visade på soffan . » Vet ni , jag har ganska länge väntat detta besök » , började hon leende , i det hon sakta förde gungstolen af och an . » Så-å ? Verkligen ? » svarade docenten och slog sig ned i soffan . » Det gläder mig att höra ... » » Gläder det er ? Jag trodde icke , att ni för närvarande kunde ha mera än ett glädjeämne ... » Hon tog ett visitkort ur korgen på bordet och förde ett par gånger sitt finger deröfver . » Ja , jag kan ej neka till , att detta kort förvånade mig . Jag ... kors , det är ju sant , jag har alldeles glömt att gratulera er ! » Hon vände sig mot honom och räckte honom lyckönskande sin hand . » Jag tackar » , svarade han allvarligt , – litet sträft . » Ja , jag blef verkligen öfverraskad – det vill säga , så öfverraskad jag kan bli öfver någonting – och jag har under denna tid tänkt mycket på er och er framtid . Jag har visserligen icke nöjet att personligen känna er fästmö , men jag har hört henne beskrifvas och ... ni tillåter ju att jag talar alldeles upprigtigt ? » Hon satte sig upp i stolen och böjde sig leende emot honom . » Naturligtvis . När ha vi två gjort annat med hvarandra ? » » Nej , det är sant . Ni är den ende , som låtit mig känna , att jag kanske icke är så öfverlägsen , som jag sjelf inbillar mig . » » Men min bästa fröken , när har väl någonsin jag underkänt er begåfning ? » utbrast docenten med en till hälften ironisk , till hälften förvånad ton . » Aldrig med ord – det är sant – aldrig heller kanske i era tankar – men med hela er personlighet gjorde ni mig liten inför mig sjelf . » Det blef ett ögonblicks tystnad . Begge två kände de en svag erotisk stämning från forna tider draga förbi . Hon ryckte litet otåligt på axlarne , liksom för att befria sig från någonting , som ej behagade henne , och fortsatte derefter . » Således , för att vara upprigtig , har jag mycket tänkt på er , men jag har icke kommit till något resultat , som är gynsamt för er lycka . Jag har äfven mycket undrat , på hvad sätt ni egentligen älskar er fästmö ? » » På hvad sätt jag älskar min fästmö ? » » Ja , just på hvad sätt . Det finnes många sätt att älska – icke sant ? » » Kanhända . Jag tror dock att det beror derpå , att man ger namnet kärlek åt allt för många känslor . » » Nej , det beror derpå , att kärleken är nyckfull och skiftande . Tror ni t. ex . , att ni älskade mig på samma sätt , som ni älskar er fästmö ? » » Nej , det tror jag icke , men ... » » Nåväl , så motsäg mig då icke . Man älskar flera gånger och man älskar olika för hvarje gång . Emellertid finnes det , sedt i stort , tre kategorier , till hvilka man nästan alltid kan hänföra männens kärlek , men hur mycken jag än tänkt derpå , kan jag ej utfundera , till hvilka af dem jag skall rubricera er . » » Jag beklagar , att jag skall göra er så mycket hufvudbry . Låt mig emellertid först få höra edra tre kategorier . » Hon lutade sig baklänges i stolen , slog sakta af och an med kortet mot karmen , stirrade i taket och började med en sjelfsvåldig , docerande ton : » Mycket gerna . Först ha vi den så kallade sinliga kärleken , lidelsen , passionen . Det är den , som är stark och entusiastisk , det är den som uträttat någonting , som spelat en roll i historien . Det är den , som man kämpar emot – och som man dukar under för . Så ha vi den kärlek , mannen hyser för den qvinna , han vill ha till sin hustru . Den är hjertans tråkig och hvardaglig . Den består egentligen deri , att mannen förälskat sig i den husliga lyckan , och att han nu vill , att denna kärlek skall taga kött och blod i form af en snäll och undergifven hustru . Den skapar emellertid rätt lyckliga äktenskap ; intet bråk , ingen svartsjuka , många barn och sträng disciplin . Slutligen är det den upprättande , frälsande kärleken , ’ das ewigweibliche- systemet ’ . Det är den intressanta kärleken , och den är särdeles användbar . Det är alla ruinerade , blaserade , skeptiska , misantropiska , bedragna , spleensjuka herrar , som skola upprättas genom att träffa på det qvinliga idealet , som de merendels påstå sig ha sökt sedan sin tidigaste ungdom . – Sedan kan man ju älska på flera andra sätt , men det är de tre hufvudpunkterna . » Docenten skrattade . » Ni är verkligen originel . » Hon skakade otåligt på hufvudet . » Ack , låt mig slippa höra detta ord ! – jag har hört det så mycket att jag är led derpå . » » Och ändå tror jag icke , ni skulle tycka om att ej få höra det . Jag föreställer mig att det dervidlag är med er , som då man blir invald till ledamot i vissa sällskap och akademier – man rycker på axlarne deråt , men man tycker ej om att bli utesluten . » » Ja , vi ha våra svagheter » , svarade hon leende . » Emellertid kan jag , som sagdt , icke förklara edra känslor . Ni älskar ej med passion , ty den qvinna , som skulle kunna fjettra er , måste vara en Kleopatra . Icke heller tyckes ni hysa någon äktenskapskärlek , dertill skämmer ni allt för mycket bort er fästmö – efter hvad man berättat mig . Och det tredje slaget kärlek kan ju ej komma i fråga med er . » » Och hvarför icke ? » » Hvarför icke ? Tvinga mig ej att nu igen säga er en komplimang . » » Nåväl » , svarade han småleende , » efter ni i dag ej tyckes ha er vanliga skarpsynthet , vill jag hjelpa er genom att gifva er ett förtroende . Kommer ni ihåg , en afton för ungefär fyra år sedan , då vi tillsammans gingo hem från stora teatern ? Fröken Grabow hade sjungit på sitt mest hänförande sätt ; ni var förtjust och påstod , att man mycket väl kunde förälska sig i en skön sång . Kommer ni ihåg det ? » Hon svarade ej . Hon böjde blott långsamt på hufvudet och såg bort med en lång , drömmande blick . » Jag var verkligen också förälskad den qvällen – men icke i en skön sång , icke i värmande toner , utan i någonting hårdt och kylande ... Kommer ni ihåg . hvad vi talade om , då vi gingo öfver Carl XIII : s torg ? Jag mins det , som det varit i går ; jag ser ännu edra föräldrar , som gingo framför oss – allt för fort , tyckte jag – jag känner den skarpa , isiga vinterluften , jag ser Molins fontän , med månskenet öfver sig . Ni var i ert vanliga ironiska och retsamma lynne . Ni bad mig att icke mera tänka på er , ni beskref för mig – och ni kryddade er beskrifning ganska starkt – hur hersklystna och svårtämda så kallade öfverlägsna qvinnor äro ... att de till följd af sin begåfning fordra så mycket af mannen , och när han ej kan gifva dem det , bli de i stället hans tyrann . Och slutligen sade ni mig , att det var tusen gånger lättare och bättre att plocka en liten blomma , som icke kunde annat än dofta , än att söka tämja en vild fogel , hvars vingar först måste klippas ... Mins ni allt detta ? » » Visst mins jag det » , svarade hon litet otåligt , » det är sådana samtal man aldrig glömmer . » » Nåväl , jag tyckte då , att ni hade mycket orätt , att ni var besynnerlig och konstlad . Men åren gingo ; det arbete , som först var mig ett nöje , började blifva tröttande . Jag kände längtan efter ett stilla och lugnt hem , dit tankearbetet ej skulle följa mig . Då började jag tänka på , att ni kanske ändå hade rätt – och den stund då jag fick se min nuvarande fästmö , kände jag det . » Hon svarade ingenting ; hon satt alltjemt bortvänd , lekande med stolsfransarne . » Förstår ni , hvad jag menar ? » fortsatte han . » Ni är icke den enda , som undrat öfver att jag valt en så underlägsen hustru – men det ligger ingenting besynnerligt deri . Vi , tankens arbetare , vi känna oss ofta dragna till just det , som är en fullkomlig motsats till oss sjelfva – det friska , det naturliga , det omedvetna . Föreställ er , att då man hela dagen arbetat med sina tankar , vill man gerna till slut få en stund , då de komma till ro , och endast känslorna lefva . Man vill ha sitt hem liksom en liten undangömd trädgård med barnajoller och fogelqvitter , man vill ha till hustru en liten varelse , som kan skratta och smeka och älska – man vill ha en qvinna . Man söker ett väsende , i hvilket man finner fullständig hvila ... » » Och det hade ni aldrig funnit hos mig ! » afbröt hon honom lidelsefullt . » Fortsatta strider , hetare oro , måhända ibland den berusning , som ligger i ett stort , gemensamt själslif – men aldrig hvila ! Intet joller i en fridfull trädgård , som ni talade om , snarare en färd öfver stormiga vågor ... » Hon reste sig upp med en för henne ovanlig häftighet och gick fram till fönstret . Här stod hon en lång stund med pannan tryckt mot fönsterrutan och blickade ut , medan docenten orörlig satt qvar i stolen . Slutligen vände hon sig om ; hon var mycket upprörd , hennes kinder hade fått blekröda flammor , och ögonen hade detta uttryck af smärta , som blir så djupt och brännande , då det framskymtar i annars lugna och kalla ansigten . Hon kom fram till docenten och räckte honom sin hand . » Helsa er fästmö » , sade hon med mild röst , » och säg henne , att det fins en qvinna , som afundas henne lyckan att få vara endast qvinna . » Han fattade ifrigt begge hennes händer . » Ack tro mig , det kunde äfven ni vara ! » utropade han med en nästan eldig blick . » Jag känner er , jag vet , att qvinnan ännu lefver inom er ... » » Nej , nej » , svarade hon och drog sina händer ur hans , » ni misstar er , min känsloverld är död , uppbränd af tankarnes eld och tviflets qvalm . Jag har grubblat mig så trött , att jag ej mera orkar lefva lifvet . Mins ni , då vi läste tillsammans , och jag förtärdes af tvifvel och oro och jag sade er , att jag ej skulle hvila , förrän jag funnit lösningen till lifvets gåta ? – Mins ni , hur ni då svarade mig , hur ni sade , att jag skulle göra lifvet tort , gråkallt , genom dessa beständiga misstänksamma dissektioner ? Jag lydde ej edra varningar – men jag känner nu , att ni har rätt . O , jag önskar ofta som Faust , att jag kunde komma ifrån allt detta , ut ... och löga mig ren i någonting friskt och svalt ! Men det är omöjligt ! » » Nej , det är icke omöjligt . Kasta ifrån er alla dessa lärdomsgriller ; känn er åter ung ... » Hon skakade på hufvudet . » Då Tannhäuser satt inne i berget hos fru Venus , ville han ut till jorden , men då han kom ut , längtade han till henne igen . Min tankeverld är ett sådant Venusberg – jag längtar och vill ut – men jag går ej , ty jag vet , att jag skulle dit igen . » » Fantasier ! Öfverspända idéer ! Jag vet att i trots af allt , finnes det någonting varmt och hängifvet hos er , som måste fram . Jag har känt det – fortfor han med ett ömt tonfall – jag kände det en gång ... en afton ... hvad var det , som då helt plötsligt kom öfver er , som kom er att frysa till ? » Hon svarade ej genast . Hon lät en stund hans fråga liksom klinga mot sitt hjerta . » Hvad det var ? » – sade hon slutligen , dröjande på hvarje ord . » Ja , det är min hemlighet . Men ... jag vill gifva er den nu , som ett afsked från forna tider . – Ni älskade mig icke nog . En qvinna sådan som jag måste hafva en oändlig kärlek , en kärlek som är lika stark som hennes tvifvel , lika brinnande som hennes oro , lika mägtig som hennes tankar , lika djup som hennes längtan , lika skön som hennes skönaste drömmar . Får hon denna kärlek , då drunknar hon helt och hållet deri , då följer hon den man hon dyrkar till verldens ända . Men en sådan kärlek finnes icke på jorden – derför må det vara som det är . » Det blef en lång tystnad , som liksom skälfde af återhållna känslor . De kände begge , att de vidrört en gräns , öfver hvilken de ej hade rättighet att gå . Docenten var häftigt upprörd , han tryckte flera gånger handen mot pannan och andades djupt . Hon gick fram till bordet och bläddrade mekaniskt i en bok . Då hon vände sig om , var hennes ansigte lugnt och kallt . » A propos » , sade hon med helt och hållet förändrad röst , » har ni läst Snoilskys nya dikter ? De äro verkligen charmanta ... » Han ryckte häftigt till . » Ja » , svarade han uttryckslöst , » de äro verkligen charmanta . » Hvarpå de började ett literärt samtal , som de höllo på med , ända tills han en timme derefter lemnade henne . Men han fortsatte icke dessa små enskilda besök , och hon bad honom aldrig derom .