PÅ DÅRHUSET . Strax utanför staden , icke långt ifrån landsvägen , låg dårhuset . Det var en vacker byggnad med flyglar och en prydlig fasad . Det var också stadens förnämsta arkitektoniska mästerstycke , och alla resande , som kommo dit , måste ovilkorligen fara ut och bese det , och i resehandböcker var det enda märkvärdiga , man hade att säga om den lilla staden , att den hade ett ovanligt vackert och väl organiseradt hospital för sinnessjuka . Det fans verkligen för öfrigt ingenting att bese i staden . Gatorna voro breda och folktomma , och torget var om sommaren öfverväxt af ogräs . På senare tiden hade man uppfört flere nya hus i en af stadens utkanter ; man ville härma hufvudstaden och anlägga en villastad , och det blef plötsligen modernt att flytta in i de nya husen och torka ut fukten der . Man gjorde allt för att pryda den nya stadsdelen , anlade små , fyrkantiga trädgårdar med buskar och blomsterrabatter , och målade tak och förstugor i brokiga färger . Men man hade icke framgång i dessa sträfvanden ; för besparings skull hade man bygt husen med tunna väggar och dåliga trossbottnar ; för besparings skull ville man också ha så många våningar som möjligt att hyra ut , och derför sågo husen ut som lador eller kaserner . Borgmästaren , som nyligen varit i hufvudstaden , och sett huru den utvidgades med sköna , palatslika byggnader , var mycket förargad öfver sin hemtrakts arkitektur ; men det kunde nu icke hjelpas , staden var liten , dess förhållanden små , husvärdarne hade mera sinne för ekonomi än för estetik , och följden häraf blef , att dårhuset fortfarande envisades med att vara den vackraste byggnaden . Det låg på en höjd , alldeles ensamt , och då man en stund stått framför det och betraktat det massiva stenhuset med den dofva , orörliga stillheten deromkring , och tänkt på alla de suckar , de ångestskri , som ljudit der inne , fick man så småningom intrycket af en tung , förlamad jernkropp , i hvilken en fängslad ande ligger sjuk och qvidande . Utanför fans en stor park eller skog och här var det merendels tyst och ensamt ; endast någon gång under sommarförmiddagarne kom doktorns fru dit med sitt arbete . Men bakom huset lågo flere gårdar omgifna af höga plank , – och här gå de vansinniga af och an och drömma sin förvirrade , yrande dröm om lifvet . Här , då vädret är vackert , och då de icke varit våldsamma , få de gå omkring och vanka ; här vimla deras storhetstankar omkring dem , här drömma de sig vara statsmän och drottningar , här kämpa de med dunkla , förvirrade minnen , som tränga sig inpå dem ; här jaga de den onde framför sig och gapskratta , då han ånyo stiger upp bakom dem ; här följa de en tanke , som slingrar sig kring deras själ , drar den omkring som löfven i hvirfvelvind , släppa den – gripa den ånyo ; här sitta de hopkrupna i en vrå , med hufvudet nedhukadt och händerna ihopknäpta , och gråta – gråta bort hela lifvet i en tyst , drömlik smärta . Det var en vacker julidag ; en tjusande sommarstämning hvilade öfver naturen ; insekterna surrade , barren doftade hett i granskogen och en lätt solrök betäckte himmelen . Strax före middagen stannade en vagn vid hospitalsgrindarne . I den satt doktorn och vid hans sida en ung dam , som han kallade grefvinna och som han visade en påfallande artighet . Den unga damen var ytterst liflig , ibland litet nervöst orolig . Hon hade djupt liggande ögon , hvilka aldrig voro i hvila . Hon talade nästan oupphörligt och upprepade flere gånger , att hon så mycket önskade att gå igenom hela dårhuset och om möjligt få se patienterna . Midt emot henne satt en ung man , som bildade en skarp kontrast till hennes liflighet . Han var gråblek och skallig och såg god och enfaldig ut . Sommarhettan söfde honom ; han qväfde oupphörligt sina gäspningar , men icke dess mindre förklarade han artigt , att det skulle blifva högst intressant att få bese dårhuset . Då vagnen stannade , hoppade grefvinnan lätt ur och skyndade uppför sandgången framför de begge herrarne . Doktorn tog genast fatt henne och fortsatte samtalet . Hennes man gick på andra sidan , litet efter , och slog med käppen mot gräskanten . » Kom ihåg , doktor , att jag vill se alla dårarne , äfven de vildaste » , upprepade hon ännu en gång . » O , jag intresserar mig så för dem , jag intresserar mig för alla , som lida – och mera , ju mera de lida ! » Grefven såg upp med ett öfverseende småleende . » Min hustru är mycket excentrisk , som ni hör , doktor . » Doktorn svarade ej , men han gaf den unga grefvinnan en hastig , forskande blick . Han tyckte , att det var som om någonting brunnit under de långa , svarta ögonfransarne . De gingo nu uppför stentrapporna och in i de olika afdelningarna . Grefvinnans hela uppmärksamhet var spänd . Med qvinnans nyfikna , passionerade deltagande omfattade hon allt det lidande , som här omgaf henne . Hon kände sig på ett förfärligt sätt tjusad af alla dessa stirrande ögon , af dessa hopkrupna gestalter med det stripiga håret och de slappa , hängande kinderna , af detta korta , plötsliga , skärande skratt . En liten , ful qvinna kom fram till henne och fingrade på hennes klädning , och bad henne att hon snart skulle komma igen och ha med sig nya kläder åt henne , emedan hon var drottning af Ryssland och derför inte kunde gå så här . Grefvinnan lofvade att uppfylla hennes begäran , och den vansinniga smålog belåtet och kromade sig . I en af cellerna satt en ung qvinna , en af de vildaste på dårhuset , inspärrad . Hon sjöng och skrek så att det genljöd i korridoren , hennes långa hår föll upplöst och oredigt öfver den halfklädda gestalten , bröstet arbetade , och man såg , huru ådrorna svälde och pulserade under huden , och allt emellanåt höjde hon sina utmerglade , blottade armar öfver hufvudet , och skakade de knutna händerna . Den unga grefvinnan blef häftigt upprörd af den hemska synen . Detta själslifvets förfärliga mysterium , dit hennes fantasi icke så sällan brukade förirra sig , på samma gång skrämde och lockade henne . Hon bleknade , och en känsla af någonting mörkt och hopplöst kom öfver henne . » Detta är lifvets natt » , mumlade hon , » det är som att trefva i oändliga irrgångar och aldrig komma ut . » Grefven deremot tycktes mycket obehagligt berörd . » Kom härifrån ! » hviskade han och tog sin hustru i armen , » hvartill skall väl detta tjena ? Sådana vidriga syner ge en blott sömnlösa nätter . » Grefvinnan drog sig undan och gaf honom en föraktfull blick . » Gå härifrån du ! » sade hon kallt , » jag är icke så rädd för en sömnlös natt . » Han ryckte på axlarne , smålog och vände sig bort . Hon qvarstod orörlig och betraktade tankfullt den vansinniga . » Jag undrar , hur det kännes i hennes själ » , mumlade hon sakta , » om alla minnen ha domnat bort der . Då skulle det vara skönt ... Säg mig , doktor » , fortfor hon högt och vände sig till doktorn , » om ni finge spärra in mig der ... » » Min nådigaste grefvinna » , afbröt doktorn med en ogillande skakning på hufvudet , » man skall icke hafva sådana der fantasier . » » Åh , det skadar icke , man bör vara beredd på allt » , svarade hon med en till hälften skämtande ton . » Ni kan dessutom icke föreställa er , hvilken oförklarlig sympati jag har för dårhus och vansinniga . » De lemnade nu cellen och togo fatt grefven , som gick af och an i korridoren och qväfde sina gäspningar . » Grefven finner detta tröttande ? » frågade doktorn artigt . » Nej , nej , nej , för ingen del » , svarade grefven , i det han höjde på axlarne och gjorde en afvärjande gest med båda händerna . » Tvärt om , jag finner det högst intressant . » Den qvinliga afdelningen var nu besedd . Grefvinnan ville äfven se den manliga , men både doktorn och grefven afböjde det , hon såg blek och exalterad ut och hennes läppar hade nervösa ryckningar . Men hon var envis . » Åtminstone den första våningen » , bad hon enträget , » Nåväl då » , sade doktorn , » der finnes för öfrigt blott en patient inne . Men det skall kanske intressera er att se honom . » Det var ett stort , ljust rum de nu kommo in i . Det var vackert möbleradt , och på bordet framför soffan lågo tidningar och böcker . Vid ett af fönstren stod en ung man med ryggen vänd utåt rummet och armarne stödda mot fönsterposten . Han stod orörlig qvar , utan att låta störa sig af de inträdandes röster och steg . Han hade en smärt figur , och det mörka håret föll lockigt ned i nacken . » Det är en af våra mildaste och fredligaste patienter » , hviskade doktorn , » hans sjukdom består endast i en fix idé , att hela dagen stå vid fönstret för att se , om icke den han väntar skall komma . » » Han har varit litet orolig på sista tiden » , sade väktaren , som stod der med nycklarne i hand , » han har flere gånger sagt , att en af dagarne skall hon komma . » » Hvem väntar han ? » frågade grefvinnan med spändt intresse . » Åh , det är en mycket romantisk historia » , svarade doktorn halft leende . » Ack , låt mig få höra den då ! » utropade grefvinnan ifrigt . » Nåväl ; – för omkring tio år sedan var han som informator på ett större herresäte . Det fans i familjen en ung dotter , en , som historien förmäler , förtjusande vacker flicka , knappast 17 år gammal , i hvilken den unge informatorn naturligtvis förälskade sig . Hans kärlek besvarades , ty – som ni kanske sjelf skall få se – äfven han var ovanligt intagande , och de unga tu svärmade en tid och njöto af sin kärlek . Men ... » Han afbröt sig och sänkte rösten , ty han tyckte , att den unge mannen rörde sig . Men han märkte ej , att grefvinnan hade blifvit hvit som en marmorbild , han såg ej , att hon famlande utsträckte handen för att söka stöd , och att hela hennes varelse liksom flammade af själsrörelse . » Men » , fortfor han , » fadern upptäckte inom kort deras ömsesidiga böjelse , och som han var en obeveklig aristokrat , blef han utom sig af vrede , skilde de begge älskande och befalde informatorn att redan samma dag lemna slottet . Den unge mannen lydde , men allt hvad han då måste genomgå , afskedet från den älskade , hennes tårar och förtviflan , faderns vrede och hotelser , – allt verkade så djupt på hans veka och känsliga sinne , att han blef vansinnig . Han kom hit på hospitalet och har nu varit här i tio år , men hans sjukdom består , som sagdt , endast i , att han oupphörligt väntar , att den älskade skall komma . » Doktorn slutade . Det blef en lång , underlig tystnad . Grefvinnan hade gått ett par steg framåt ; hon stödde handen mot en stol , och hennes blick hvilade orörlig på den unge mannens gestalt . Då vände han sig om och hans blick mötte hennes . Det var ett par outsägligt sorgsna ögon , hvari årslång längtan dag från dag , timme från timme liksom hade väft sig in . Det var en vek , ungdomlig man , på hvilken en olycklig kärleks kyssar ännu tycktes darra . Men då han fick se de bleka dragen framför sig , då hans blick sjönk in i de djupa , brinnande ögonen , då flög ett soligt leende öfver hans ansigte . Det förvirrade , väntande uttrycket i ögonen upplöstes , och der kom i stället en lycksalig glans . » Cecilia ! » utropade han jublande och öppnade sina armar . Hon tog ett steg emot honom . Men glädjen hade varit för mägtig ; den var dödande , som evighetens fröjder för menniskan ; – i samma ögonblick han öppnade sina armar , föll han liflös ned , alltjemt med det lyckliga leendet på sina läppar . Hans väntans tid var förbi ; hans sorgliga saga var slut ; – men dess dissonanser hade upplösts i ett fullt och rent ackord .