DEN FÖRSTA KÄRLEKEN . Berättelse från fransmännens flykt till Génève under kriget 1870–71 . Madame brukade vanligen hålla en sträng disciplin bland eleverna , och dag ifrån dag förgick , utan den minsta ändring i det en gång faststälda schemat . Det var ett stort , väl inredt hus , i hvilket hundratio äldre och yngre flickor uppfostrades till , som man hoppades , goda och bildade qvinnor . En hög förstuga , delad midt itu af tvenne pelarrader , som gjorde på den inträdande ett slottslikt intryck , förde till musik- och gymnastiksalarne , klassrummen etc. , alla rymliga och beqväma rum med till dem hörande materialier . I gymnastikrummet fans äfven ett piano , och här brukade man en gång i månaden ställa till en bal för att roa eleverna . Det var också ett , tyvärr ganska vanligt , men förfärligt fruktadt straff att bli utesluten från dessa fester , då man begått någon förseelse . En vindeltrappa , som gick genom hela huset , ledde upp till våningarna , hvilkas korridorer med de numrerade dörrarne bildade en fyrkant omkring trappuppgången . I första våningen bodde den stora lärarepersonalen ; der fans äfven ett samlingsrum der lärare och elever tillsammans intogo frukost och läste morgonbön . Andra och tredje våningarne voro inredda åt eleverna – fyra eller fem i hvarje rum . Klockan sju på morgonen ljöd väckningsklockan genom huset . Då skulle alla flickorna upp och afdelningsvis marschera ned i badrummet , och hur kallt det än var och hur de huttrade och gnälde , hjelpte det ej , de måste alla ned i vattnet och så till gymnastiksalen för att hoppa och klättra sig varma . Derefter åts frukost , och då den var slut , framtog en af lärarne postväskan och utdelade långsamt och högtidligt brefven . Det var så tyst i rummet under denna ödesdigra process , att man knappast hörde ett andetag , och så snart en utanskrift blifvit uppläst och brefvet framräcktes , var det alltid hundratals ifriga , längtande ögon , som följde det ned i den lyckliga egarinnans ficka . Ty det fans knappast en enda bland flickorna , som icke trånade efter en flägt från lifvet der ute , och nästan alla hade de en omedveten föreställning om , att verlden , den stora , okända verlden omkring dem , var ett paradis , och att , när de en gång lyckligt och väl sluppit ifrån pensionen , skulle de icke göra annat än roa sig och ha trefligt . Sedan förgick dagen med omvexlande läsning , promenader och måltider . Men om eftermiddagarne gick det hett till i klasserna . Då hade man alla lexorna att plugga in , och de stackars barnen höllo merendels på härmed ända till tolf , ett på natten . De sågo också mycket sömniga och bleka ut , då de lade undan sina böcker i pulpeterna , och lärarinnans röst , då hon framsade välsignelsen , innan de skildes åt , ljöd alltid så besynnerligt dimmig och enformig , lik sakta fallande regndroppar . Då bönen var slut , sprutto de till på stolen och reste sig upp , för att gå och säga godnatt åt madame . Hon satt alltid i öfversta ändan af rummet vid ett särskildt bord , och då eleverna kommo fram en och en , och gjorde sin nigning för henne , kysste hon dem alla , först på högra , sedan på venstra kinden . Madame var en nära femtioårig qvinna med en ännu ungdomlig , spänstig gestalt . Hon hade denna medfödda elegans , denna tjusande värdighet , som , hvar den än uppträder , alltid förstår att göra sig tillbedd och fruktad . På en tron hade hon varit en Katarina , i en salong en madame Du Deffand – nu var hon blott herskarinna öfver hundratio outvecklade barnsjälar . Hennes hår var grått , men mycket tjockt , ögonen djupblå och stränga , och hon hade en fin , mjell hy , påminnande om vissna rosenblad . Då man första gången såg henne , fick man det intrycket , att hennes tunna , fast slutna läppar icke kunde le , och var man beherskad af någon oren känsla eller gömde en synd i hjertat , då ängslade och tryckte dessa ögon som ljuset från ett högt kyrkfönster , och man kände en dunkel , orolig längtan att så fort som möjligt komma ifrån henne . Men då man en gång sett henne le – ett fint , själfullt leende , djupt , så att det spred sig öfver hvarje drag i hennes ansigte – och då man vågat tränga in i hennes själ och sett , att der fans plats för alla , den brottslige så väl som den dygdige – då älskade man henne . Det fans också flickor som dyrkade henne , som i hemlighet kysste kanten af hennes klädning , som gömde hennes porträtt under sin hufvudkudde , och som begingo fel , blott för tjusningen att få stå framför henne och höra hennes låga , allvarliga röst och darra för de djupblå , stränga ögonen . Det var någonting så underbart berusande att bli straffad af henne ! Det var så ljuft , så förtviflansfullt , så saligt smärtsamt ! Och då de sedan blefvo skickade till sina rum , kunde de kasta sig på bädden och gråta timme efter timme , ända tills hon slutligen kom in till dem , och de åter kände den der underliga , sköna rysningen af ömhet och smärta , då hon stod framför dem och lade sin fina , hvita hand på deras hufvud . Madame hade förestått pensionen sedan femton år tillbaka , det vill säga , allt sedan hon blef enka . Hennes äktenskap var mycket olyckligt , det visste man , men hur olyckligt , det visste ingen utom hon sjelf . Allt ifrån sitt femtonde år hade hon lefvat endast för andra , uppfostrat barn , varit ömsom guvernant , ömsom skollärarinna – och då hon som gift trädde in i sitt nya hem , vågade hon för första gången öppna sitt bröst för en dröm om egen lycka . Hennes äktenskap blef emellertid icke annat än ett smärtsamt uppvaknande ur denna dröm . Men då hon dödat den längtan , hon släpt in i sin själ och som ännu uppjagade hennes känslor och tankar likt en stormvind , blef hon åter hvad hon förr varit , och gick tillbaka till sitt forna lif af arbete och sjelfuppoffring . Och hon blef lycklig häri . Hon hade lärt sig sitt lifs lexa , och hon hvilade sig i medvetandet om , att hon hade lärt sig den fort och väl . Hon var mycket intresserad af sin föreståndarinnebefattning . Hon skötte den med energi och klokhet , och med denna administrativa talang , som räcker till för de minsta detaljer , utan att derför bli småaktig . – Men i dag var det som det kunde med ordningen i pensionen . Och icke i pensionen blott , utan i hela Génève , på gatorna och torgen , i hotell , i kaserner , i nästan hvarje familj var det en oro , ett springande och ett frågande af nyfikna menniskor , utbyte af uppfångade nyheter , jemmer och klagan bland qvinnorna , förfärliga , hårresande berättelser och i allas sinnen en ängslig väntan . Det var en klar och kall vinterdag . Snön låg tät och fast på gatorna , och då pensionärerna på morgonen gjorde sin vanliga promenad nedåt kajen , sågo de långt i fjerran , tvärs öfver Génèvesjön , bugten vid Creux du vent och toppen af Mont Blanc , som glänste hvit och bländande mot den stålblå himmelen . Bourbakis här , återstoden af Gambettas friskaror , som blifvit afskuren på sitt återtåg till Lyon , hade af de tyska trupperna tvingats in på schweiziskt område . Sedan dess nuvarande befälhafvare med den schweiziska generalen Herzog ingått ett fördrag om , att armén skulle låta afväpna sig och qvarstanna på det neutrala området , tills fred blifvit sluten , lemnades fritt tillträde åt de franska soldaterna , och dessa , utpinade af hunger och köld , strömmade nu in i städerna , för att taga invånarnes barmhertighet i anspråk . Ryktet om dessa händelser , som redan var spridt i Génève , bekräftades i dag på morgonen af två beduiner , som kommo och förkunnade truppernas närmande . Uppskakande berättelser om allt , hvad de stackars soldaterna , förstörda af umbäranden och jagade af tyskarnes öfverlägsna krigsrörelser , måst lida , då de i tjugu graders köld tågade genom gränsbergen , cirkulerade i staden , gingo ifrån mun till mun med en allt blodigare och hemskare färgläggning , och uppväckte ett lifligt intresse , alldeles oberoende af politiska antipatier och sympatier , för den olyckliga franska armén . Hela dagen var man sysselsatt med att ordna för deras ankomst ; nästan i hvarje lius inskränkte man sig för att bereda rum åt åtminstone ett par soldater , och kunde man ingenting annat göra , så satt man och repade charpi åt de sårade . Bland pensionärerna var intresset icke minst lifligt . I hundratio små hjernor rörde det sig och vimlade af franska soldater , snöiga isberg , mörka , blodiga slagfält , stympade lemmar , bleka , utmerglade ansigten . Morgonlektionen egde rum som vanligt , men den gick mycket skralt , till och med lärarinnorna voro förströdda . Allt emellanåt hoppade man till vid ljudet af något buller på gatan och störtade fram till fönstret med utropet les français ! Och fastän det annars var strängt straff på att lemna sin plats under lektionen , fick detta tilltag i dag passera oanmärkt . Icke mindre än fem platser hade man här ordnat för flyktingarne . En på nedre botten , bredvid musikrummet , två i andra och två i tredje våningen . Flickorna undrade gränslöst , hvem de skulle få hit , och flere af dem hade en behaglig , obestämd försmak af romantik . Fram på eftermiddagen började trupperna komma . Det var en bedröflig defilering . Nästan alla soldaterna voro sjuka af brist på föda ; matta och utmerglade stapplade de fram på gatorna . Trupp på trupp vandrade in ; alla de offentliga byggningarna , kasernen , fängelset , kyrkan öppnades för dem , och de som ej ännu hunnit få någon plats , sjönko ned på gatan , på trapporna , hvar de kommo öfver . På la place du marché föllo soldaterna ned i snön , hoptals , som döda flugor . Åsynen af den första franska truppen var en signal till loftimma i pensionen . Flickorna och lärarinnorna klädde på sig och gingo ned till torget , der de stälde sig i skilda grupper för att bese skådespelet . Allt som det mörknade , blef det någonting drömlikt och förvirradt i de ändlösa skarorna , som strömmade in , i den böljande , oroliga , nyfikna menniskomassan , i ropen och befallningarna från de ordnande . Det hade blifvit ännu kallare mot qvällen , och då stjernorna frambröto , gnistrade de klara och brinnande på den mörka himmelen . Skenet från gaslyktorna lyste rödaktigt och trolskt mot snön , och alla dessa gestalter , som rörde sig omkring hvarandra , knuffades , trängdes , sjönko ned i snön , buros bort , – alla dessa bleka , lidande , nyfikna , ifriga ansigten , dessa högljudda röster , detta sorl , som ibland afbröts af en dof , högtidlig tystnad – allt detta blandade ihop sig till en underlig , fantastisk dröm för den , som stod tyst och åsåg det hela . Vid torget låg ett hus , som förr i verlden varit värdshus och som ännu till minne häraf kallades » Les trois couronnes » . På dess trappa hade två af pensionärerna och en lärarinna tagit plats . De begge flickorna stodo mycket tysta och höllo hvarandra under armen ; endast då och då gjorde de ett utrop af häpnad och deltagande . Det ovanliga skådespelet grep dem ; lifvet , det stora , underliga lifvet , berörde deras fantasi . De voro bleka och sorgsna , tårarne stego dem i ögonen , då de sågo de stackars soldaterna , men på samma gång kände de en behaglig skälfning kring hjertat , en rysning i lemmarne , som de brukade göra , när elden var lös och man sprang på gatorna och lågorna fladdrade mot himmelen . Den ena af flickorna i synnerhet var i ett exalteradt sinnestillstånd . Hon drog oupphörligt djupa suckar , och hela hennes lilla kropp skakade nervöst . Allt emellanåt kramade hon kamratens arm och hennes stora mörkblå ögon irrade oroligt omkring , brinnande af ifver och deltagande . Den andra flickan såg lugnare ut . Hon var en lång , smärt fjortonåring med ett tjusande vackert ansigte . Ögon , som logo likt en vårdag och som nu , då hon var allvarlig och de fina ögonbrynen sammandrogos och den lilla munnen sköt ut , hade det mest intagande uttryck af bekymradt deltagande . Louise var också skolans skönhet , och mademoiselle Latour , religionslärarinnan , höll ofta tal för henne om skönhetens ringa värde , och att det icke är vackra , utan goda och dygdiga flickor , som blifva älskade ; något som dock Louise var nog skeptisk att icke sätta rigtig tro till . Hon hade så många gånger sett motsatsen , då man smekte och berömde henne , och ingen menniska brydde sig om hennes fula och snälla kamrater . Lilla Catherine , flickan som stod bredvid henne på trappan , var hennes synnerligt goda vän . De berättade allting för hvarandra , och de hade lofvat , att så snart någon af dem blefve kär , skulle hon genast anförtro sig åt vännen . Men ännu hade denna intressanta tilldragelse icke egt rum . » O , ser du , Louise » , hviskade Catherine plötsligt efter en stunds tystnad , » ser du den der soldaten ? ... Nej , icke der ... se då hur jag pekar ... ditåt ... ja , ja , der , der ... ser du ... hvad han är vacker ! ... O , den stackars , stackars ... han kan ju inte gå ... ser du hur han släpar sig ... hvarför hjelper man honom inte ? ... O , jag måste ... Och hon ville göra sig lös och skynda ned för trappan in i folkhopen , men återhölls af en fast och hård hand på sin axel . » Var god och stå stilla , Catherine » , sade lärarinnan och gaf henne en liten skakning . Catherine lydde , men hon slet sig otåligt ifrån den stora handen , vände på hufvudet och slungade en föraktfull blick på mademoiselle . Mademoiselle Justine var en stor , fet flicka med hög ansigtsfärg , små krusiga lockar och förkylda händer . Catherine kunde inte tåla henne ; hon påstod , att hela mademoiselle Justine var en humbug . Mademoiselle var förlofvad , och hon brukade ibland taga fram sin fästmans porträtt och visa flickorna det och tala om en stor egendom och en stor grufva , som han egde någonstädes , och om , att hans föräldrar hade så mycket emot giftermålet , emedan hon var fattig , men att nästa höst – alltid nästa höst – skulle det bli af . Men nästa höst kom aldrig , och den stygga Catherine gapskrattade och anförtrodde kamraterna , att hon trodde , att både fästmannen och egendomen och grufvan vore myter och ingenting annat . Mademoiselle Justine hade ju stora , röda händer och var tjugufyra år fyld . Någonting så urgammalt kunde väl ingen herre bry sig om heller . Emellertid var det Justine som hade magten , och lilla Catherine som måste lyda . Hon måste således stå qvar på trappan , fastän hon så gerna velat springa ned och hjelpa soldaten , som nu stapplade förbi . Det var en helt ung man , nästan en yngling . Hans ansigte var fint och vackert , oaktadt den vanställande ihåligheten i kinderna ; de stora , mörka ögonen voro till hälften slutna , ibland lyfte han dem långsamt och såg sig omkring med en slö blick . Kinder och haka voro alldeles skägglösa , endast på öfverläppen syntes en fin skuggning ; hans figur var medelstor , men lemmarne fina och späda som på en qvinna . Då blicken först träffade honom , genomfors man helt plötsligt af en salongs- eller budoarstämning . Man såg honom på en bal , parfymerad , intagande , med glacéhandskar på de aristokratiska händerna , böjd öfver en fåtölj och småleende mot ett vackert qvinnoansigte . Sedan såg man en mor , en syster , en älskarinna , som gräto vid det smärtsamma afskedet . Och så det hemska slagfältet , mörkret , kölden , ångesten , de gapande såren , jemmerskrien – Chérubin , qvidande på den blodiga snön . Det var icke en krigare man här såg , det var ett barn , en martyr , ett gagnlöst offer , som krossades i det stora hela , och som lika gerna kunde varit borta och i ro fått drömma der hemma sin tanklösa , sorgfria dröm . Han förmådde knappast släpa sig fram ; en af kamraterna tog honom ibland stödjande under armen . Det fina hufvudet med det mörka , lockiga håret hade sjunkit ned mot bröstet , och kläderna hängde i blodiga trasor omkring honom . Catherines hjerta skalf af deltagande och intresse . Då han gick förbi , utsträckte hon omedvetet sina armar och hennes blickar följde honom , ända tills han försvann i trängseln . Då drog hon en djup suck och såg sig förvirrad omkring . » Hvad han var vacker » , mumlade hon ännu en gång . » Såg du hans ögon , Louise ? Jag kände igen dem , jag har sett sådana ögon förr ... kanske i drömmen ... Säg , Louise ... tror du icke ... är det icke som om ? ... » Och hennes röst sänktes till en mystisk hviskning , och hon betraktade Louise med en högtidlig och frågande blick . Äfven Louise såg högtidlig ut och nickade betydelsefullt . Hon tyckte också , att det var någonting så » underligt » ; hon kunde icke begripa hvarför , men hon kände sig plötsligen så beklämd . Catherine gaf henne en flammande blick . » Det är jag som känner mig beklämd , inte du » , mumlade hon svartsjukt . Hon var mycket tyst efter detta samtal . En hel här af tankar och planer jagade genom hennes hufvud . Hur skulle hon få reda på den mörkögde soldaten ? Hur skulle hon kunna komma ur pensionen ? Hvarför var Louise så mycket vackrare än hon , och hvarför skulle hon också känna sig » underlig » ? Hon var som indragen i en hvirflande ström ; hennes lilla romantiska hjerna brände och pulserade , och då hon en stund derefter i mademoiselle Justines och Louises sällskap återkom till pensionen , var hon i en så frånvarande sinnesstämning , att hon hvarken hörde eller såg , hvad som tilldrog sig omkring henne . Denna sinnesstämning ökades ännu mera af den brådska och oreda , som herskade här hemma . I matsalen var ett stort bord dukadt , och här sutto de hungriga soldaterne och slukade maten , som man satte framför dem . Flickorna sprungo af och an med tallrikar och skålar ; madame och lärarinnorna gingo omkring och sågo efter , att sofrummen voro ordnade , togo fram linne , charpi , etc. Fyra sjuka soldater voro redan anlända , två af dem lågo i andra våningen , en i tredje och en i rummet bredvid musiksalen . Bland flickorna var det ett oupphörligt pratande och qväfdt skrattande , medan de sprungo der af och an . Man hade mycket roligt åt en af soldaterna , en turk , som låg i andra våningen , och som man oupphörligt hörde jemra sig och ropa på mat . Det var en liten , fetlagd figur med små svarta ögon , som trillade omkring i hufvudet som nötter , och stora ringar i öronen . Den stackars mannen hade kommit dit i ett mycket bedröfligt tillstånd ; hans stolta turban , hans rock och benkläder voro alldeles sönderrifna och blodiga , och han sjelf såg ut som ett ostoppadt korfskinn , så slapp hängde hans hud . Han jemrade sig oupphörligt och ropade oafbrutet » moi faim , moi faim » , utan att låta tillfredsställa sig af de tallrikar mjölk och bröd , man satte framför honom , och hvilkas innehåll han slukade med rasande ifver . Han var icke nöjd härmed , han sökte göra begripligt , att han ville ha någon bastantare föda , och då man icke vågade ge honom det af fruktan , att han af ovana ännu ej tålde maten , började han att skrika och slå åt alla , som närmade sig honom . Då fick han plötsligen se den vackra Louise , som kommit in i rummet och småleende betraktade honom . Det glindrade till i hans små svarta ögon , han sträckte sig framåt och spände ut näsborrarne som en hund , då han spårar ett villebråd . » Moi embrasser toi ! » ropade han ifrigt och räckte ut armen för att gripa tag i den unga flickan . Men Louise blef mycket förskräckt , drog sig hastigt baklänges och sprang skrattande och rodnande ut ur rummet , hvarefter äfventyret under mycket jubel berättades för kamraterna . Tobi , så hette den lille turken , lät dock icke lugna sig ; han ropade icke nu längre på mat , utan på kyssar och vackra flickor , och dermed höll han på , ända tills han somnade . Emellertid hade ingen under den allmänna brådskan gifvit akt på Catherine . Hon satt nere i vestibylen i ett hörn och drömde . Hennes tankar flögo hit och dit , hennes fantasi spelade , yr och oförvägen : hon såg sig sjelf utförande det ena vågstycket efter det andra för att komma till den stackars soldaten och föra honom hit . Hon tittade ut genom fönstret ; der ute var det samma buller och springande som nyss . Då fick hon höra dörren till musikrummet öppnas , och hon såg madame och en tjenare gå dit in och sedan in i sjukrummet bredvid . Mekaniskt steg hon upp och smög sig efter dem , hon hörde dem tala och hon tyckte sig förnimma ett sakta qvidande som af en sjuk . Dörren till sjukrummet hade de lemnat halföppen : hon lyddes en stund på rösterna der inne , sedan smög hon sig fram och tittade nyfiket in . Hon blef alldeles hvit och derefter flammande röd . Hon tryckte handen mot hjertat och lutade sig mot väggen för att ej falla . Der inne på bädden och klart belyst af lampan , som stod bredvid honom , låg den vackra soldaten , föremålet för hennes drömmar . Catherine hade aldrig känt någonting sådant , som hon nu kände . Hon blef rigtigt högtidligt stämd ; hon undrade halft oredigt , om icke någonting stort just nu tilldrog sig någonstädes , om icke verlden på något sätt skulle förändra sig , och om inte menniskorna skulle bli allvarligare och sorgsnare än de hittills varit . Men hon låddes icke om någonting . Då klockan ringde , gick hon upp för att supera , åt som vanligt , fastän hon rigtigt måste tvinga ned maten , hörde på aftonbönen , sade godnatt åt madame och gick derefter in och lade sig . Men då hon var säker på , att alla sofvo , då hon hört Justine snarka en qvart – Gud , så hon snarkade , den Justine , hon visste då icke , hvad kärlek var , det var säkert ! – steg hon sakta upp , klädde på sig , öppnade dörren , som hon på aftonen smort , så att den ej skulle knarra , och smög sig utför trappan . Hon kände sig icke så litet rädd , der hon trefvade sig fram i mörkret . En gång tyckte hon , att det prasslade bredvid henne ; hon for tillsammans , blodet stockade sig kring hennes hjerta och flög så ut igen i hela kroppen , stickande som synålar ända i fingerspetsarne . Men det var ingenting , allt var tyst igen , hon hörde endast klockan , som knäpte nere i vestibylen . Hon trefvade vidare utför trappan , in i musiksalen . Här var det icke så mörkt , månskenet föll in genom ett af fönstren . Men det var mycket värre , det såg så underligt ut i vråarne , det var alldeles som om någon rört sig der , och så tyckte hon sig plötsligt höra madames steg bakom sig . Nu blef hon alldeles isad af fasa , benen kändes som förlamade , hon kunde icke lyfta dem . Men det var inbillning den här gången också ; hon skrattade nervöst åt sig sjelf och gick modigt fram till dörren . Då hon öppnat den , fick hon se Suzanne , städerskan i hennes klass , som satt vid sängen och halfslumrade på en stol . Den goda Suzanne for förskräckt upp och stirrade på Catherine , som om hon sett ett spöke . » Hvad är det ? Hvad har händt ? Är elden lös ? » ropade hon yrvaket . » Tyst , tyst ! » hviskade Catherine med dämpad röst , i det hon stängde dörren . » Det är ingenting , ingenting . – Suzanne » , fortfor hon högtidligt och tog flickan i armen , » om du låter mig få vaka i ditt ställe och om du lofvar att tiga för madame , skall du få en ost af mig ! » Suzanne hade en särskild kärlek för ostar , och som hon dessutom icke alls hade någonting emot att gå och lägga sig , gick hon in på förslaget , ehuru hon ett par gånger för att lätta sitt samvete förklarade , att hon nog visste , att hon begick en stor dumhet . Men Catherine bevisade henne motsatsen och som hon var betydligt öfverlägsen i vältalighet , blef det öfverenskommet , att Suzanne skulle lägga sig att sofva i en liten garderob bredvid , och att Catherine skulle vaka , tills dagen grydde , då hon måste väcka Suzanne och gå upp på sitt rum . Snart hörde hon Suzannes djupa andetag . » Ändtligen » , mumlade hon och drog en suck af förnöjelse . Hon lade sig på knä framför sängen och betraktade oafbrutet den sjukes anletsdrag . Hans krafter tycktes vara uttömda . Han sof lugnt och dödslikt . Ögonen voro tungt slutna , och de långa , svarta ögonhåren , som släpade på kinderna , gjorde skuggorna derpå ännu djupare . Det var någonting outsägligt mildt och intagande öfver hela detta hufvud med de mörka , silkeslena lockarne ; läpparne voro fylliga och veka som ett barns . Han var icke afklädd ; han låg i sina blodiga , sönderrifna kläder på bädden med täcket kastadt öfver sig . Hans rock och skjorta hade öppnats vid halsen ; den var fin och bländande hvit som en qvinnas . Catherine lade sin hand deremot ; bredvid den mjella hyn såg hennes lilla skolflickshand röd och grof ut . Hon drog hastigt undan den och gömde den bakom sin rygg . » Hvad jag är ful bredvid honom ! » tänkte hon , » han skulle aldrig kunna älska mig . Men det gör ingenting – jag älskar honom ! » Och hennes ögon strålade exalteradt . I nära två timmar hade hon suttit och betraktat honom och drömt sina barnsliga , svärmiska drömmar ; då märkte hon , att han började blifva orolig , det skalf i hans ögonlock , den venstra armen , den sårade , ryckte nervöst , och allt emellanåt öppnades hans läppar af en svag hviskning . Catherine lutade sitt öra mot hans mun . » Eugène » , hviskade han , » Eugène ... » Plötsligen slog han helt och hållet upp ögonen . » Låt mig gå till honom » , mumlade han och rörde handen , som om han kämpat med någon , som ville hålla honom tillbaka . » Det är så mörkt , så kallt ... så ensamt der borta ... o , hvarför fick jag icke stanna hos honom ? Låt mig få gå ... låt mig få gå ... » Hans ögon började flamma af feberfantasier . » Tag bort dem ! » skrek han vildt , » tag bort dem ! De falla öfver mig , de qväfva mig ... jag kommer inte fram ... o , alla dessa blodiga lik ! ... Jag är rädd ... mörkret , kölden ... månskenet ... se hur hemskt det faller öfver drifvorna ! ... » Hans fina lemmar skakade , dödsångesten tycktes fatta honom , ögonen slöto sig , och han låg liksom förlamad . Så började han att sakta stryka med fingret på täcket . » Så der flöt hans blod » , hviskade han , » alldeles så der gled det fram på snön ... sakta ... sakta ... det var så underligt ... det var alldeles varmt , men snön isade det ... jag kände , hur varmt det var , då jag lade mina läppar deremot ... O , hans blod ... hans blod ! ... Jag tryckte honom intill mig så här » , – och han pressade armen mot bröstet , – » o , förr var hans famn så brännande het , och nu kall ... kall ... kall som döden . » Hans ord upplöste sig i ett doft jemrande ; så låg han tyst en stund , och så framhviskade han ånyo ett smärtsamt , längtande : » Eugène ! » Catherine var alldeles blek af sinnesrörelse . Eugène , hvem var väl denne Eugène , som han älskade så högt ? Kanske en bror ... eller en vän – ja , säkert en vän , som han hade svurit att följa i lif och död . Lycklige Eugène ! Catherine blundade och förestälde sig , hur det skulle vara att ligga der ute på den kalla snön och känna sitt blod rinna bort och dö i hans armar , och en rysning af sällhet genomilade henne . Hon önskade , att hon hade varit i Eugènes ställe . Den sjuke talade icke mera ; han försjönk återigen i dvala , men oroliga bilder tycktes fylla hans sömn . Ibland ryckte han till , ibland förvreds hans ansigte liksom af ångest , han suckade och stönade , och bröstet gick i höga , darrande vågor . Då dagen började gry , väckte Catherine Suzanne , förnyade ännu en gång uppgörelsen om tystnad och osten som belöning derför och smög sig derefter upp på sitt rum . Hon kom lyckligt och väl i säng och fick ligga der och vrida och vända sig i öfver två timmar , innan Justine och flickorna vaknade . Följande dag blef mycket besynnerlig för Catherine . Hon undvek kamraterna , i synnerhet Louise , med hvilken ett litet missförstånd tycktes ha uppstått . Hon gick som i en dröm ; allting var liksom beslöjadt för henne . Solen lyste icke som förr ; den hade ett trolskt , bländande sken , som tjusade henne och uppväckte underliga , sagolika stämningar . Menniskorna voro också så förändrade ; de rörde sig som skuggor omkring henne , och deras röster ljödo på afstånd , men ändå skarpa och klara , som då man ropar till hvarandra genom en dimma . Ett par gånger gick hon för sig sjelf och grät häftigt . » Hvad det är smärtsamt att älska » , hviskade hon med ett lyckligt leende . Inga lektioner blefvo hållna denna dag . Nya skaror af soldater kommo hit för att blifva mättade , och flickorna hade fullt upp att göra med att springa af och an mellan köket och matsalen för att servera . Den lilla turken var mycket svår att hålla reda på . Så snart han fick se Louise , blef hon genast föremål för hans närgångna förtjusningsyttringar , och då den unga flickan förskräckt sprang sin väg och skickade någon annan i sitt ställe , blef han alldeles rasande , hoppade och for i bädden och ropade öfverljudt på Louise . Slutligen måste madame sjelf gå in och hålla en föreläsning för honom . Men Tobi hade tydligen icke sinne för föreläsningar ; han rullade med ögonen och hötte med handen åt madame . » Moi n ’ aime pas toi , madame » , mumlade han och försökte knuffa undan henne . Catherine grubblade hela morgonen på , hur hon skulle komma in till föremålet för sina drömmar . Fem , sex gånger var hon på väg till musiksalen , men hon vågade ej gå , ty hon visste , att madame var der nere . Slutligen , då hon fick se madame komma med ett glas vin och en tallrik i handen , tog hon mod till sig , gick fram och bad att få hjelpa henne . Madame nickade tankspridt och räckte henne tallriken , och Catherine följde henne öfverlycklig . Då de kommo in i rummet , blef Catherine mycket förvånad öfver att se den sjuke fullt vaken och redig . Han var sig så olik mot i natt ; de veka läpparne voro fast slutna , ögonen , som sågo onaturligt stora ut , hade ett strängt och dystert uttryck , och öfver hela det fina , bleka ansigtet låg en så förnäm köld , att lilla Catherine blef rigtigt förskräckt . En brännande rodnad flög öfver hennes kinder , då hon mötte blicken ur hans djupa , mörka ögon . » Gud , om han visste » ... tänkte hon skygt . Han drack ur vinglaset , som madame räckte honom , tackade med en böjning på hufvudet , slog täcket till hälften öfver ansigtet och slöt ögonen . Strax derefter kom doktorn . Då vände sig den sjuke mot väggen och drog helt och hållet täcket öfver hufvudet . Doktorn försökte att få undan täcket , men den sjuke spjernade emot med en styrka , som man ej skulle trott honom ega . Det blef ett ögonblicks strid ; då fick doktorn se det mörklockiga hufvudet med den hvita nacken , och den lilla handen , som krampaktigt höll fast täcket – han studsade tillbaka och släpte genast sitt tag . Derefter gick han fram till madame och hviskade någonting till henne . Äfven hon studsade . » Hvad säger ni ? » utropade hon med ett intresseradt och nyfiket uttryck . » Är det möjligt ? » » Det är icke den första » , svarade doktorn , » jag har redan ett par exempel derpå . » De fortsatte ännu några ögonblick sitt hviskande samtal : derefter aflägsnade doktorn sig , sedan han först gjort sig förvissad om , att den sjukes sår var förbundet , och föreskrifvit ro och stillhet som bästa läkemedlet . Dagen förflöt utan några förändringar , endast att krafterna tycktes aftaga . » Jag vill stiga upp » , mumlade han ett par gånger och såg framför sig med detta uttryck af brinnande längtan , som döende ibland få , då lifvet som ett sista slocknande eko drar förbi dem och ännu en gång lockar dem . Men han hade icke krafter att ens resa sig , det blef blott en krampaktig , skälfvande rörelse , som slutligen domnade bort i fullkomlig stillhet . Då qvällen kom , utförde Catherine samma manöver som dagen förut och lyckades lika bra . Suzanne fick sofva i garderoben , och Catherine satte sig att vaka vid bädden . Det stränga uttrycket hade nu alldeles försvunnit nr den sjukes ansigte ; han såg mild och sorgsen ut som förra natten . Verkligheten gled bort , drömmar och minnen tycktes smeka honom . » Vackra äppelblommor » , hviskade han leende , » de falla som snöflingor öfver rabatten ... tätt ... tätt ... Se der kommer Eugène ... han har en äppelblomma i knapphålet och en i handen . Skall han ge dem åt mig ? Lilla Marie säger , att han älskar mig ; om våren skall man älska och bygga bo som foglarne , säger hon också ... O , om lilla Marie hade rätt ! ... » Catherine började att känna sig underligt stämd . Dessa afbrutna hviskningar och det oroliga famlandet på täcket skrämde henne . » Skall jag låta hemta madame ? » tänkte hon och kramade nervöst sin näsduk . Klockan slog ett i musiksalen . Då tyckte hon , att någon knackade borta vid fönstret ; förskräckt vände hon sig om , men i det samma fick hon höra tydliga steg i rummet utanför . Nu blef hon alldeles stel af förskräckelse ; hon vände sig raskt om på stolen och stirrade med vidöppna ögon mot dörren . Ja , det var mycket rigtigt steg , tysta , smygande , dröjande . Någon famlade på låset ; i himlens namn , hvad betydde det ? Hon reste sig häftigt upp , och med detta uttryck af trots och vanvettig fasa , hvarmed barn bruka stirra på föremål , som skrämma dem , gick hon fram till dörren och öppnade den raskt . Hon kunde inte återhålla ett rop af förvåning . Framför henne , i skenet från den halföppna dörren , stod Louise , lika darrande och förskräckt som hon sjelf . » Du här ? » utropade Louise , så snart hon hemtat sig litet från sin häpnad . » Ja , just jag » , svarade Catherine morskt , i det hon stängde dörren och stälde sig med ryggen tryckt mot den . » Just jag . Men hvad vill du här ? » » Hvad jag vill ... » » Ja , hvad vill du ? » fortsatte Catherine utmanande . » Det samma som du » , svarade Louise med en trotsig knyck på nacken . » Såå : men i det här rummet finnes icke plats för mera än en , mademoiselle ! » utropade Catherine med en högtidlig gest . » Och hvad ger dig rättighet att taga den platsen ? » » Hvad som ger mig rättighet ? Jo , att jag – älskar ... » » Du ... älskar ... Nåväl äfven jag ... » » Du » , afbröt Catherine med ett hånskratt . » Du vet icke hvad kärlek är ! Hvad har du gjort för honom ? Har du som jag vakat öfver honom , trotsat straff och faror , tänkt på honom hvarenda minut , hvarenda sekund , gråtit af längtan ... du , du är ett oerfaret barn , som inte förstår en qvinnas lidande . » Och Catherine skrattade trotsigt och föraktfullt . » Akta dig ! » utropade Louise , som började bli uppretad . » Jag är en qvinna jag så väl som du , till och med tre månader äldre . Men jag har sjelfbeherskning , jag . Jag tutar inte ut mina känslor ... » » Tutar ut ! » Catherine var alldeles hänförd . Detta var poesi , detta var dramatiskt och spännande , alldeles som i en roman . Det var halfmörkt i rummet ; månen , som föll in genom fönstret , belyste de begge rivalerna , och kom deras ögon att blixtra som stålklingor . Vinden tjöt omkring huset , och ugglors skrän hördes från trädgården , åtminstone tyckte Catherine det , fastän det var en ovanlig årstid för ugglor . » Nej ! » utropade hon och flämtade , så mycket hon kunde . » Du slipper icke in ! Han tillhör mig in i döden ! » I det samma hörde de liksom en rossling der inifrån . » Tyst ! » utropade Catherine och lade fingret på munnen . De blefvo med ens alldeles nyktra . » Hörde du ? » hviskade Catherine . » Det var alldeles som en dödsrossling . O , att jag kunde gå ifrån honom ! » Hon skyndade in i rummet och Louise följde henne . Den stackars soldaten , föremålet för deras rivalskap , var död . Kring hans läppar syntes ett blodigt skum , men ansigtet var lugnt och fridfullt . » O , min Gud ! » utropade Catherine och slog händerna för ansigtet . Louise öppnade hans rock och skjorta och drog fram handen , som han stuckit derinunder och som hårdt slöt sig kring en medaljong . Plötsligen gaf den unga flickan till ett rop ; hon släpte den dödes hand , och en brännande rodnad flög öfver hennes ansigte . » Hvad är det ? » frågade Catherine . » Catherine » , hviskade Louise upprörd , » vet du någonting ... » » Hvad ... hvad är det ? ... » » Vet du , att det är ... en qvinna ... » Catherine böjde sig öfver den döda kroppen . » Ja , det är en qvinna » , hviskade hon , blek och upprörd . De båda flickorna betraktade hvarandra med sväfvande blickar . Kring Louises vackra mun började framskymta ett drag af otålighet och förtret . » Vi ha gjort oss till narrar » , mumlade hon förtrytsamt , » till rigtiga narrar ! För en qvinnas skull ... » Men Catherine hörde henne icke ; hon låg på knä vid sängen , med sina läppar tryckta mot den lilla kallnande handen . Följande dag rådde en mycket hemlighetsfull stämning i pensionen . Madame gick af och an med en högtidlig uppsyn och utdelade tysta och vigtiga befallningar ; lilla Catherine låg febersjuk på sitt rum ; Louise höll sig på afstånd från kamraterna och såg allvarlig ut – icke ens Tobis komiska ridderlighet kunde förmå henne att le . Rysliga saker berättades bland flickorna . Någonting hade inträffat , någonting , som stod i sammanhang med den döde soldaten och Catherines sjukdom och madames högtidliga uppsyn , och under det man försökte att leta ut sanningen , hetsade man upp sin fantasi till verkliga röfvarhistorier . Några påstodo , att Catherine uppfört sig rigtigt skamligt illa , och att hon för alltid fallit i onåd hos madame , och kanske till och med skulle få lemna pensionen ; andra sade , att Louise var den brottsliga , men att hon , gunstlingen , älsklingen , naturligtvis gått fri och låtit Catherine lida i sitt ställe . Allt detta var nu blott flickornas prat , men sanna förhållandet var , att en förfärlig uppståndelse egt rum på natten . Madame , som kom för att se om den sjuke soldaten , hade funnit de begge flickorna hos honom ; förhör hade genast anstälts ; härpå följde bekännelse , tårar , och upptuktelse , hvilket allt hade till följd , att Catherine dagen derpå låg i brinnande feber , och att så väl hon som Louise för framtiden väntade ett fruktansvärdt straff . Emellertid fick man aldrig veta , hvem den döde var . De soldater , som fört honom hit , hade funnit honom halfdöd på snön , och sjelfva halfdöda , hade de släpat honom med sig . Madame gjorde flere försök att hos vederbörande skaffa sig underrättelser om honom , men hans namn och person hade gått förlorade bland den mängd döda , som qvarstannat på slagfältet . Han , eller rättare hon , begrofs i Génève , och på torfvan , som hvälfver sig öfver henne , finnes ingen minnessten . Hennes graf är okänd och namnlös , liksom hon sjelf och hennes lefnadssaga . Ännu någon tid qvardröjde soldaterna . De voro nu alldeles friska och hade blifvit mycket goda vänner med flickorna , som skämtade och roade sig med dem , så snart de vågade , isynnerhet med Tobi , den lille turken . Denne hade nu fått en ny uniform och en lysande turban , som flickorna retades med att rycka af honom och gömma undan , ända tills han blef så ond , att det rigtigt fräste omkring honom . Men om qvällarne hade Tobi sin svåraste plågostund ; då stod han i rummet bredvid matsalen och kikade in genom springan och såg hur madame kysste alla flickorna , då de sade godnatt . Den gamla markattan ! Så hon kysste dem ... två gånger ... på hvardera kinden ... » Moi n ’ aime pas toi , madame » , mumlade Tobi och knöt hämdgirigt sina händer . Slutligen utrymdes pensionen , man sade hvarandra ett ömsesidigt hjertligt farväl , soldaterna aftågade , rummen gjordes i ordning , och lifvet återtog så småningom sin vanliga jemna gång . Ännu var det litet dyningar af den föregående oron ; man hade ännu litet prat och historier , men så blef det lugnt och tråkigt igen , som flickorna sade . Men Catherine tänkte ofta på den döda , som hvilade ensam der borta på kyrkogården . Det störde henne icke det minsta , att den vackra , mörkögda soldaten varit en qvinna ; han var i alla fall hennes första kärlek , som hon aldrig glömde , och ibland om qvällarne , då hon satt och drömde , såg hon i inbillningen det sorgsna , bleka ansigtet , och hon kände då samma tjusande längtan att få smeka det , som hon gjorde den natten , då hon vakade vid den främmande soldatens bädd .