Göstas afvelsgård , Borgholm , stod gapande , vid sjelfva inkörshvalfvet , och betraktade de samtalande herrarnes rika drägter och plymagerade hattar . Man såg här och der i fönstren något fruntimmersansigte förstulet titta ned på hvimlet , och skygga tillbaka , när hon uppmärksammades af de lifliga kavaljererna pålborggården . som hade en slängkyss i beredskap åt hvarje vackert qvinnoansigte och ett bitande infall åt hvarje fult . Visserligen var Erik en oförmäld furste , men tadlet , som följer furstar , hade haft åtskilligt att förmäla , och kanske var hans hof , att dömma derefter , lika lättsinnigt , som den jungfruliga Elisabeths , hvars hand , troligen i så måtto att den höll Englands spira , så länge varit föremålet för Eriks heta önskningar och för den sparsamme Gustaf I : s nog kostsamma frierier . Huruvida dessa stjernor , som nu tindrade i fönstren på Borgholm , voro stjernor bestämda att försvinna för den uppgående solen : gemålen , lemna vi med episkt lugn å sido . Vi anmärka endast , att lättsinnet blir ursäktligare , än annars , för en furste , sådan som Erik XIV , arftagare till sin faders thron , utan att äga sin faders förtroende ; genom förstfödslorätten bestämd att bära en krona , som Gustaf gerna skulle sett öfverflyttad på ett annat hufvud ; stängd från hvarje deltagande i ärenderna ; nästan en statsfånge på . Ölands trånga territorium . Om en sådan person söker mindre Kungliga förströelser , återfaller felet i icke ringa mån på dem , som hindra honom från mera Kungliga sysselsättningar . 
 Innan kort nedkom Erik sjelf på borggården . Ännu aldrig har en skickligare ryttare satt fot i stigbygel , och en mera säker hand har aldrig bjudit hejd at en vrenskande springare . Han kastade sig i sadeln , utan annat tecken till uppmärksamhet på de omgifvande föremålen , än en nick at sin favoritpage , som framledde hästen . Hofmännen förstodo alltför väl på det dystra , stränga uttrycket i deras beherrskares ansigte , att det var han sjelf , som förbehållit sig att bryta tystnaden . De kände Eriks lynne , och fruktade att reta den Gustavianska snarstickenheten , ifall de iklädde sig rolen af personer , som ville , mildrande och tröstande , inverka på hans sinnesstämning . Det ges karakterer , som anse för en förödmjukelse , om någon vill uppmuntra deras nedslagna sinne . Tigande , skred derföre taget framat längs efter den dammande landsvägen . 
 När Erik lemnade tornrummet , hade han glömt nyckeln qvar i dörren . Tornrummet betraktades af bans omgifning med en känsla , blandad af fruktan och nyfikenhet . Det var der , som den olycklige fursten hängaf sig åt sina nattliga , vakande drömmar , då han läste framtiden i stjernorna och grubblade öfver planeternas ställning . Här fick ingen inträde till den astrologiska svärmaren , som med sina tuber och afhandlingar här tillbragte hela nätter , ända tilldess den första morgonrodnaden glödde öfver Kalmarlandets gröna ekskogar . Då såg man honom ändtligen blek , som en vålnad , smyga till sin sängkammare , för att , i en afbruten 
 morgonslummer , återdrömma de scener ur framtiden , som under natten stått för hans giriga blick . 
 Händelsevis gick en kammarsven , Ambjörn Svarte , förbi dörren till tornrummet , och såg den polerade nyckeln skimra i nyckelhalet . Det var endast genom detta sednare , som han tills dato , vågat kasta en flygtig blick i det hemlighetsfulla gemaket . Mera , än lockande var tillfället . Den egna känsla af på en gång nyfikenhet och bäfvan , som utgör ett af vidskepelsens hufvuddrag , skakade honom så , att han nästan kände sig darra . Att träda inom detta helgade område och bli ett ögonvittne till alla dessa herrligheter , som han drömde sig här förvarade — denna frestelse var för stark . Hans hand låg redan på låsvredet . Han inträdde . 
 Med tysta , bäfvande fjät smög han fram till bordet . Frukterna af sina forskningar under sömnlösa nätter hade Erik der annoterat på åtskilliga framme liggande papper . Hela hans framtida lifs historia låg der i spridda drag , ett lif af olyckor och äfven af brott , och den låg der , ett rof för en drängs nyfikenhet — han hade fått en opåkaklad förtrogen i sitt ödes fördoldaste hemligheter ; hans olyckliga öde hade undergått en olycksbådande personifiering , då det fans en menniska , som redan på förhand visste det . 
 I detsamma inträdde Erik XIV . Han hade , under sin ridt , kommit till ett ställe af vägen , der tva käppar voro lagda i kors öfver hvarandra . Den vidskeplige Erik hade , anande ett olyckligt förebud , vändt om . Så kunde fördomen den tiden göra sig gällande hos en man , som dock var i besittning af sin tids högsta bildning . 
 Det är omöjligt att beskrifva det uttryck af dystert raseri , som öfverflög Eriks bleka ansigte , då han salunda såg hemligheten af förutsägelser , pa hvilka han sjelf obetingadt trodde , röjd af en tjenares nyfikenhet , såg sin ängsliga förtänksamhet att dölja deras olycksbringande innehåll gäckad . Denna blick , som i en framtid sa dystert forskande såg ned i Nils Stures öga , innan han gaf honom nådestöten , sprutade nu hela illskan af de lågande hat , hvaraf han kände sig mäktig mot den person , som så obuden trängt sig öfver de mörkaste vråerna af hans egna aningar . Med jättekraft fattade han den bäfvande tjenaren , och skakade honom i en paroxysm af obeslutsamt raseri . Hade icke Erik för en stund sedan förtänksamt lagt bort dolken , hade han måhända begått ett mord . 
 Tjenaren kämpade åter med förtviflans kraft , för att slita sig lös ur sin beherrskares senstarka armar ; han fruktade ett af dessa lidelsefulla ögonblick , hvilka för Erik XIV ej voro få , då tankan på allting annat , utom på hans passion för minuten , öfvergaf honom , och han skred till de förfärande ytterligheter , hvilka , som blodsfläckar , skimra i hans historia . Öfver sina kinder kände Ambjörn Svarte den glödheta andedrägten af den uppretade Fursten , öfver sina skuldror kände han tryckningen af hans konvulsiviskt spända händer ; i Eriks dystra blick tyckte han sig läsa tillvaron af ett