Då vår hjeltinna på den sköna pingstaftonen vaknade till fortsättning af det nya lif , som nu ingått för henne , var hennes första tanke – näst efter den , som gaf sig luft i en brinnande tacksamhetssuck till Gud – att genomgå sitt förra lif , för att bestraffa alla sina små dårskaper . Men – vare detta sagdt till ingen heder för hennes tålamod – innan hon hunnit till hälften af den lista , som hon sökte upprätta , hade hon redan ledsnat ; och hastigt öfverkorsande alla förflutna dårskaper med dessa högtidligt uttalade ord : ” nog , jag har varit ett barn , men nu är jag fullvuxen ! ” började hon skyndsamt kläda sig för att på ett angenämare sätt tillbringa sin morgonstund . Modern sof ännu ; och som Blenda häraf slöt – ty mamma var ett slags lefvande klocka – att tiden icke kunde vara långt liden , ansåg hon att kusin Jean icke heller var uppe , hvarför hon ogeneradt kunde springa ned och taga sin stora våning i besigtning . Hon brann af längtan att alldeles ensam få spatsera genom alla rummen , få hvila i alla soffor och spegla sig i alla speglar . Det är så märkvärdigt , så oförklarligt för den , som aldrig någonting egt , att ändtligen kunna säga : mitt eget ! Det förslås af sig sjelft att Blendas ” egen ” peignor icke blifvit lemnad hemma . Och så snart den kommit på , bortspillde hon ingen vidare tid , utan sväfvade tyst som en liten luft-ande ut genom dörren , nedför den breda trappan och in i matsalen , hvars dörrar stodo öppna . Lyckligtvis syntes ingen menniska till . Men att det ej måtte vara särdeles tidigt ansåg sig Blenda kunna sluta af det redan tillredda kaffebordet . Sedan den unga blifvande matmodern med en vigtig min inventerat allt sitt synliga silfver , porslin etc. etc. och funnit allt beundransvärdt , hoppade hon in i förmaket , der hon råkade få sigte på en sluten dörr , hvilken hon under föregående aftonen icke märkt ; och hon stod redan färdig att öppna den , då det föll henne in att hon möjligtvis kunde – gå miste . Helt blodröd och andtruten inkom hon i salongen , och om det än gällt aldrig så mycket , skulle hon ej varit i stånd att göra annat än hvad hon nu gjorde , nemligen stanna framför den stora trymån . Det är osäkert om hon kommit längre – ty trymån hade ett så vackert och hvitt glas – om ej den hemlighetsfulla dörren i förmaket , hvilken ganska väl märktes i spegeln , hastigt öppnats och Jean blifvit synlig . Då han så oförmodadt fick se sin unga fästmö , uppgaf han ett glädjerop ; men Blenda , helt brydd öfver att så här blifva funnen på bar gerning under sin inspektion , ilade bort och upphans ej af sin älskare , innan hon hamnat i det lilla bibliotheks-rummet , der de föregående aftonen utbytt sina löften . Hvad de här sade hvarandra , derom ha vi ingen kännedom . Vi veta blott att det lilla tu-mans-mötet snart blef afbrutet af fru Emerentia , som i sin tur helt andtruten , kom ilande efter . ” Kors bevars , hur har mamma så fort blifvit vaken och klädd ? ” ” Åh jo , du lilla , jag vaknade , när du smög genom dörren , och för att tala öppet , så säger jag att jag anser bäst att vi undvika Henriettes små hvassa utfall , att vi genast göra oss i ordning att återvända till staden nu på morgonen och se ’ n med detsamma låta det bära af till Henrikslund . ” ” Ack , bästa tant , hvad är då detta för en onaturlig brådska och öfverflödig grannlagenhet för Henriette ! Var då icke obarmhertig – i morgon är ju mer än tillräckligt tidigt ? ” ” Nej , min käre måg . . . Jag påstår icke att det precist är orätt att ni så här söker tillfälle att träffas . . . man förstår väl . . . ” ” Huru , tant ” , afbröt Jean leende , ” skulle det möjligen vara orätt att vi helsa godmorgon på hvarandra – det står ju alla menniskor fritt , se ’ n då förlofvade ! ” ” Godt och väl , men jag har i all min dar varit fallen för anständighet , och intills ni blifvit gifva . . . ” ” . . få vi icke helsa godmorgon ? ” utbrast Blenda , i det hon med en skälmsk blick slog armarna om sin mor . ” Nå nå , så långt går jag väl icke heller , du lilla , men ni få icke träffas så här ensamma – det passar sig ej – och jag ger mig ingen ro , innan vi komma till Patriks ! ” Den goda fru Emerentia behöll för sig sjelf det egentliga skälet till sin brådska . Hon hade feber tills hon finge tag i någon menniska , för hvilken hon kunde berätta sin nyhet och sin ädla handling att på salig Regine Sofies minnes-altare hafva offrat ett fideikommiss och en hel baron . ” Så skall icke heller jag ” , förklarade mågen , ” ge mig någon ro innan vi fått lysa och hålla bröllop : alltsammans är klart inom tre veckor – icke sant , bästa tant ? ” ” Håll bröllop , när du behagar , min vän . . jag vet blott icke – och derpå få vi väl tänka litet – om Blenda kan bli i ordning så snart ! ” ” Ja , det är just det ” , menade fästmön , lite dragande på rösten : ” jag behöfde verkligen sy mig åtskilligt . . . ” ” Lappri , min engel , du behöfver ingenting sy dig : du har ju redan lagat hela hemgiften färdig . ” ” Jag ? ” ” Nå ja , har du ej sjelf lemnat den åt vår goda gamla vän fru Gyllenhake – och hvad beträffar din egen garderob , blir också den i ordning . ” ” Af sig sjelf då ? ” och Blenda skrattade . ” Du skall få se , min lilla herrskarinna . . . Jag har en liten bekant sömmerska i Hamburg , och som jag nyss kommer derifrån , så . . . ” ” Ack , Jean , dyre Jean , jag blir visst mycket lycklig – fins det någon liten vacker negligé också ? ” ” Hvad du är näpen ! ” Helt förtjust och lycksalig slog han armen kring sin vackra brud och stal en kyss från hennes friska läppar . ” Är det ett svar ? ” ” Vänta – jag har intet annat att ge tills lådan anländer . . du får packa upp den härute , när du kommer hit som brud – ty här fira vi bröllopet . ”