I QVAF . Då min vän Constantin gick in vid det regemente , som enligt hans och många andras förmenande var det elegantaste i hufvudstaden , gjorde han i tysthet den föresatsen , att ingen af hela officerskåren , ända ifrån chefen till den yngste underlöjtnanten , skulle kunna täfla med honom i elegans , vare sig i toalett eller uppträdande . Han sträfvade också ärligt för att hålla denna föresats . Då det var modernt med vida benkläder , fladdrade hans så ledigt som ett par mamelucker och släpade långt ned på vristen , och då modet gick i motsatt rigtning , måste han merendels vid sin toalett använda samma obeqväma metod , som historien förtäljer att grefven af Artois begagnade . Skräddare och skomakare voro hans mest förtroliga och diskreta vänner , och det inverkade icke det minsta störande på vänskapen , att dessa herrars räkningar i allmänhet hade så höga siffror , att Constantins årliga inkomster icke förslogo att ens till hälften betala dem . Men hvad som beredde honom de allra största triumferna , det var hans hufvud och hans mustascher . Perukmakaren bedyrade , att han aldrig kunde få någon nackbena så prydlig som Constantins , och det var omöjligt att se någonting mera förföriskt , än då han strök öfver de ljusa , släpande mustascherna med sin smala , hvita hand . Och lika utsökt som hans toalett var äfven hans uppträdande . Han gick och dansade som blott den , hvilken tagit lektioner för en balettmästare , kan göra det ; han bugade sig långsamt , med hufvudet litet framåtböjdt och axlarne lindrigt höjda ; han förde en fin och liflig balkonversation , talade lågt och eldigt om musik och literatur . Mot gamla fruar var han artigheten sjelf , glömde aldrig att tacka för senast och att efterfråga deras helsa , och lät alltid presentera sig för mammorna till de flickor , han kurtiserade . De stoltaste ögonblicken i hans lif voro också de , då han gjorde sin entré på en bal , med chapeauclaquen med de förgylda initialerna och den adliga kronan under armen , med håret friseradt och glänsande , handskarne hårdt spända och en svag doft af zuave från näsduken , helsande åt alla håll , nickande åt kamrater och vänner , derefter fram till värdinnan , för att uttrycka sin förtjusning öfver att vara bjuden , och så in i det allra heligaste , till de dansande damerna , af hvilka han visste att åtminstone en fem , sex hade gömt en dans åt honom . Vi kamrater voro icke rigtigt snälla emot honom . Han var alltid föremål för vårt gyckel , vi kallade honom » la beauté » , med anledning af hans skära hy och fina drag . Constantin lät emellertid icke förarga sig ; vi fingo skämta så mycket vi ville , det roade honom till och med att höra talas om sitt vackra utseende och sina eröfringar . Men för att säga sanningen var Constantin någonting annat än blott en tillgjord sprätt . Han var också , som han sjelf brukade uttrycka sig , en riddare » sans peur et sans reproche » . Förhållandet var att han kommit till verlden flere århundraden för sent . Han skulle hafva lefvat i medeltiden , då herrarne buro litet vackrare drägter än de enformiga svarta frackarne , och då man lefde på romantik och kärlek , – då skulle han hafva gjort furore . Ty han svärmade för äran och ridderligheten . » Foi de gentilhomme » var ett uttryck , som han gerna använde , i det han tryckte handen mot sitt bröst . Och de sköna egnade han en djup och vördnadsfull hyllning ; då han helsade på dem , sänkte han alltid hatten på ett chevalereskt sätt och gaf dem en lång , eldig blick . Han var mycket idealistisk ; han hatade Kielland och Strindberg ; då baler och supéer lemnade honom någon tid öfrig , läste han erotiska qväden och skref sjelf små verser om det qvinliga idealet , för hvilket han ville lefva och dö . Och han sökte detta ideal från bal till bal . Det var alltid någon , som uppväckte hans ridderliga hyllning . I synnerhet mot slutet af aftonen , då han var upprymd af värmen , dansmusiken , ansträngningen af en kombinerad kotiljong och en massa stjernor och rosetter , som vittnade om damernas gunst , blef den chevalereska medeltidsandan verksam hos honom . » Var öfvertygad , min fröken » , brukade han hviska , då han dansade sista hvarfvet i kotiljongen och eldigt tryckte sin dams hand , » var öfvertygad , att jag aldrig skall glömma denna dans ! » Emellertid gingo åren . Constantins fina hy började att få små rynkor , och perukmakaren måste allt emellanåt ordinera oljor och pomador för att öka den förminskade hårväxten . Han var allt jemt en ifrig dansör och blef djupt sårad , om någon ansåg att en bal kunde kallas lyckad , utan att han varit närvarande , men han såg ofta tungsint ut och begagnade gerna lifvets fåfänglighet och krossade illusioner till samtalsämne mellan danserna . » Gift dig , Constantin » , brukade jag säga till honom , » tro mig , man är inte mera än en half menniska dessförinnan . » Constantin suckade och strök sina mustascher . » Ack , min vän , ingen kan känna det lifligare än jag ! Men hvad vill du ? För att gifta sig måste man ha ett föremål , inte sant ? » » Nåväl , du är inte utan föremål , skulle jag tro . Din kusin Jaquette är ju à prendre , och säkert har hon ingenting emot att bli din fru . » Constantins ansigte mörknade . » Skulle du kunna bli kär i Jaquette ? » frågade han med högtidlig betoning . » Min bäste Constantin – här är inte fråga om mig , utan om dig . Jaquette är dessutom en förträfflig flicka – god och uppoffrande – och ser inte illa ut ... » » Skulle du vilja gifta dig med Jaquette ? » envisades Constantin . » Men min käre vän , jag kan inte tro , att du har några tendenser åt polygami ? Jag är fullkomligt nöjd som jag har det ... » » Men om du inte det vore ? ... » » Då ... ja då ... » » Då skulle du inte kunna gifta dig med Jaquette » , ifylde Constantin . » Jo , jag skulle kunna gifta mig med henne och blifva lycklig – mycket lycklig till och med , men – jag erkänner det – jag tror inte , att jag skulle förälska mig ... » » Nåväl » , svarade Constantin med en axelryckning , » att gifta sig och att älska , det är för mig samma sak . Jag vill att den qvinna , som blir min maka , skall sätta mitt blod i svallning ... jag vill i hennes närvaro känna denna ljufva rörelse kring hjertat , som ändå är sjelfva sötman af lifvet , jag vill darra , då jag hör hennes steg ... jag vill känna mig berusad , förvirrad af den doft som omger henne ... jag vill ... » Jag fann mig befogad att afbryta hans extas . » Min bäste Constantin » , sade jag allvarligt , » sådant söker man hos en älskarinna , inte hos en maka . Äktenskapet är någonting större och djupare än berusningen af en parfym ... » » Inte för mig » , svarade Constantin och gjorde en afvärjande rörelse med handen , » inte för mig . Jag vill att min hustru äfven skall vara min älskarinna ... jag vill , då jag sluter henne i min famn , kunna tänka : hon – eller ingen ! » » Nå , då får du också söka och vänta . Tro mig , min käre bror , du drömmer ! Lifvet går i en annan rigtning än den du sträfvar att komma in i . Vår uppfostran , våra förhållanden , tidsandan – allt gör romantiken olämplig . Hur många äktenskap skulle bli af , om alla tänkte som du ? Hur skulle det gå med samhället , med familjen , om man aldrig gifte sig annat än af glödande kärlek ? Upprigtigt taladt , tror du jag var öfvermåttan förälskad , då jag gifte mig ? Tror du att jag darrade , då jag hörde min fästmös steg ? Visst inte , jag var min själ ganska lugn , men det hindrar inte att jag är en lycklig äkta man och hon – som jag hoppas – en lycklig hustru , och att vi ämna uppfostra våra barn att i deras tur bli lyckliga familjefäder och mödrar . Det är nog mycket vackert och högstämdt hvad du säger , men det duger inte – det passar inte i stycke med verkligheten . Romantik och kärleksrus tillhöra inte äktenskapet – vill du hafva sådant , måste du söka det på annat håll , annars afstå derifrån . » Constantin skakade på hufvudet . » Du förstår mig inte » , sade han sorgset , » du förstår mig inte . Jag är gammalmodig , jag vet det , jag fattar inte tidsandan . Men låt mig vara , få se om jag inte ändå på mitt sätt till slut skall finna lyckan . » Jag smålog , men svarade ej . Det var alltid det vanliga slutet på våra resonemanger , att Constantin sade , att jag icke förstod honom . Måhända förstod jag honom likväl mera än han anade . Men det finnes saker , som man icke vill erkänna – icke ens för sig sjelf . En dag i början af september månad – det var sex veckor , sedan jag sist såg Constantin , ty jag hade haft semester och tillbragte denna tid på landet hos min familj – mötte jag honom utanför Rydberg . Han såg så strålande och charmant och föryngrad ut , att jag icke kunde återhålla ett utrop af förvåning . Han smålog mystiskt , tog mig under armen och drog mig med sig ned åt Rosenbad . » Gratulera mig , min käre vän » , hviskade han med glänsande ögon och litet darrande röst . » Gratulera mig – jag är förlofvad . » Jag blef mycken häpen ; det kom öfver mig som en fullständig öfverraskning . Jag tryckte hans hand och bad att få veta föremålets namn , innan jag vidare lyckönskade honom . Constantin nämnde hennes namn . Jag blef litet otrefligt stämd deraf , jag medger det , ty jag har den förmånen att känna de flesta af våra framstående familjer i hufvudstaden , och det syntes mig icke innebära några garantier för ett godt parti , att fästmöns namn var mig alldeles obekant . Constantin gjorde emellertid en eldig beskrifning på hennes person , hennes utseende , hennes karakter och hennes många dygder ; sedan erkände han , hvilket också hade varit svårt att förneka , att hennes far var död , att modern icke hade annat än en pension och en högst obetydlig förmögenhet att lefva på , och att flickan hade två ännu oförsörjda systrar . Jag tyckte icke att detta lät mycket uppmuntrande ; men jag nändes icke störa hans lyckliga sinnesstämning , utan gratulerade honom , så varmt min sanningskärlek tillät mig . » Ja , vänta tills du får se henne ! » utropade Constantin , som icke fann mig nog hänförd , » vänta tills du får se henne ! » Ett par dagar derefter mötte jag Constantin , som stolt och lycklig promenerade med sin fästmö under armen . Han stannade och presenterade mig ; vi vexlade några ord , hon smålog egentligen mest och såg upp på Constantin med en förälskad , beundrande blick . Jag måste medgifva , att hon var förtjusande – en af dessa små fina , luftiga blondiner , som tyckas vara sjelfva inkarnationen af qvinligt behag . Läppar , fuktiga och svällande som en drufva , ögon som blå himlar och de mest retande små fötter . Klokare karlar än Constantin kunde hafva begått en galenskap för hennes skull . » Nå , hvad säger du ? Hade jag kanske inte rätt ? » utropade Constantin det första han fick se mig dagen derpå . » Är hon inte ... » Och han sökte förgäfves efter ett lämpligt adjektiv , som uttryck för sin förtjusning . » Jo bevars » , svarade jag lugnt och öfverlägset , » hon är mycket intagande . » » Ja , icke sant ? » sade Constantin , utan att störas af min stoicism . » Ack , om du visste hvad jag känner , då jag lägger armen kring hennes lif ! Det är någonting annat , det här , än edra konvenanspartier ! » Constantins ord gjorde ett obehagligt intryck på mig . Jag var hela dagen vid ett otrefligt regnväderslynne , och då jag kom hem , märkte jag – för första gången , det bedyrar jag heligt – att min hustru hade ovanligt stora fötter , och att hennes hy såg litet gråaktig ut . Men det kom sig naturligtvis deraf , att jag jemförde henne med Constantins lilla blondin – och det var ju en orimlighet . Min hustru hade tre barn och ett rätt stort hushåll och tjenare som alltid gjorde henne bekymmer . Icke att jag egentligen kan förstå att fötterna behöfva förstoras häraf , men i alla fall ... så var min hustru ett allvarligt och förståndigt fruntimmer , som alls icke behöfde kokettera med små pariserskodon . Första tiden af sin förlofning befann sig Constantin i ett rigtigt rus af lycka . Han presenterade sin fästmö för vänner och slägtingar , han uppvaktade henne med presenter och buketter – himlen vete hvarifrån han fick penningar dertill – man gjorde fester för dem och höll vackra förlofningstal , kamraterna fylde hans öron med afundsjuka suckar , som kommo honom att le af stolthet – allt under det man tyckte , att Constantin var en galning , som , sjelf fattig och skuldsatt och icke längre i sin första ungdom , förlofvat sig med en flicka , som icke egde ett öre . Men då det första glädjeruset var förbi , måste Constantin börja att med allvar tänka på framtiden , som just icke stälde sig så lysande . Vi resonnerade härom , och han framlade då tvenne alternativ – antingen att taga afsked och slå in på en annan bana , eller ock stanna qvar vid regementet och vänta på att bli kapten och få kompani . Jag rådde honom till det förra , ty jag ansåg – och jag tror att jag hade rätt häri – att såsom skuldsatt gardesofficer skulle han på många år ej kunna gifta sig . Men ehuru han vid början af vårt samtal bedyrade , att han i allt ville följa mina råd , gjorde han naturligtvis motsatsen och qvarstannade vid regementet . Saken var nemligen den , att Constantin ej kunde försaka uniformen . Den fåfänga och svaghet för utseendet , som tillhörde hans romantiska lynne , gjorde att han ej kunde afstå från sin sabel och sina epåletter . Han stannade således qvar och lyckades genom förmäns välvilja få några små militära befattningar , som något ökade hans inkomster . Ett par år förgingo . Constantin såg fortfarande lifvet i rosenrödt , termometern på hans lynne stod alltid högt , uppvärmd af kärlekens och förhoppningarnas solsken . Men så småningom inträffade en liten förändring med honom , han såg blek ut , frågade icke så ofta som förr de gifta kamraterna hvad deras hushåll kostade och blef mer och mer tyst och inbunden . Slutligen en dag öfverraskades man af att Constantin lemnat in sin afskedsansökan , och att han i stället skulle börja tjenstgöra i en bank , der han genom en slägtings åtgörande lyckats få en befattning . Constantin i en bank ! Den elegante , parfymerade , petige Constantin , sittande vid en pulpet med pennan bakom örat ! Det var en tanke , åt hvilken man måste både skratta och gråta , men det värsta var , att åt verkligheten fick man endast gråta . Afskedet från regementet grep honom mycket hårdt . » Gud allena vet hvad det kostar mig » , sade han flera gånger med tårar i ögonen , och på den afskedstillställning , vi arrangerade för honom , var han så uppskakad , att alltsammans fick pregeln af en sorgefest . Han började nu sitt arbete , och han berättade för mig att han hade goda inkomster , och att han snart kunde tänka på att afbetala sina skulder . Jag frågade honom hur han trifdes med sin tjenst , och första året svarade han alltid – ifrigare för hvarje gång , alldeles som om jag motsagt honom – att han trifdes utmärkt . Men andra året kom sanningen ohöljd fram , och den var , att han fann sitt arbete afskyvärdt , och att han längtade efter sitt forna lif , som en landsflykting efter hemmet . Han försökte dölja denna längtan , men den framskymtade i hans ifriga uppsökande af kamraterna , i de glädjeblixtar , som lyste i hans ögon , då man talade om forna förhållanden . Han hade slutat upp med en stor del af sitt förra umgänge , för att i stället uteslutande egna sig åt sin fästmö och hennes familj , men då han hörde talas om någon af de baler , på hvilkas föregångare han varit den förnämsta kavaljeren , smålog han alltid vemodigt och drog en längtansfull suck . Stackars Constantin , – han var skapad att älska och svärma , icke att sträfva och försaka . Han var en fjäril , som behöfde sol och glädje – icke en myra som drar ihop sin stack . Under en tre , fyra år höll han emellertid på med att draga ihop sin stack . Han blef allt flitigare och flitigare , fick en ny befattning i någon filialbank , började betala sina skulder och uppsökte mer och mer sällan kamraterna . Under sista året hade vi mycket litet reda på honom ; mig undvek han särskildt . Ett par gånger mötte jag honom på gatan , och då tyckte jag att han såg oroande blek och mager ut . Jag vet icke heller hvad som kommit åt honom ; han hade fått ett sätt att gå , att hålla händerna i fickan , att sätta hatten , som ... ja , då ville jag icke utsäga hvad jag tänkte , men nu kan jag det , – han hade fått denna pregel af likgiltighet för sitt yttre , som man får , då man icke längre håller på lifvet . En afton , det var ungefär fem år efter Constantins förlofning , kom jag med ett par bekanta in på Kung Carl . Till min förvåning fick jag se Constantin , som satt ensam vid ett bord med en butelj punsch framför sig . Jag sade genast farväl åt de andra herrarne , gick fram till Constantin och slog mig ned bredvid honom . Vi tryckte hvarandras händer och utbytte några vanliga frågor . Derefter drucko vi , så sade vi några ord och så drucko vi igen . Constantin tömde häftigt och nervöst sitt glas . » Det var ovanligt att träffa dig här » , sade jag slutligen . Han smålog bittert . » Jag gick förbi , och då fick jag lust att gå in . Jag tänkte att ett glas punsch här inne kanske skulle försätta mig i den forna sinnesstämningen . » Det blef ett ögonblicks tystnad . Jag satt och läppjade på mitt glas och funderade på hur jag skulle börja , ty jag hade föresatt mig att få honom att tala ut . » Säg mig » , sade Constantin plötsligt , i det han lutade sig framåt och fixerade mig dystert och frågande , » hvad gör man , då man upptäcker att man begått ett stort misstag , då man känner att just i det , som man trodde sig gripa rigtigt säkert och fast – der tog man miste ? Hvad gör man då , om man på samma gång vill förbli en hederlig karl ? » Jag betänkte mig ett ögonblick . » Om man begått ett misstag » , sade jag långsamt , » så föreställer jag mig att det bästa är att försöka rätta det ? Icke sant ? » » Och om man inte kan rätta det ? » » Om man inte kan rätta det ? Då ... resignerar man sig , tar skeden i vackra hand och sjunger den gamla trallen : får gå ! » » Men om man inte kan resignera ! » ropade Constantin med förtviflan i rösten , » om man spjärnar emot , om man måste framåt och känner att på alla håll stöter man hufvudet mot en vägg ! Hvad gör man då ? » » Då vänder man helt beskedligt om igen och börjar historien på nytt . » » Nej min vän » , utropade Constantin , och ett uttryck af hårdhet och beslutsamhet , sådant jag aldrig sett hos honom , lade sig öfver hans drag , » det gör man icke ! Man stannar qvar och krossar sitt hufvud mot väggen . » Han tömde två glas efter hvarandra ; hans ögon började glänsa , och då han satte tillbaka glaset , darrade hans hand häftigt . Jag betalade kyparen , reste mig upp och drog Constantin med mig ut på en promenad . Vi gingo ned åt strömmen och här vandrade vi af och an i öfver en timme . » Min kära Constantin , » sade jag , » vår gamla vänskap berättigar mig att tala öppet med dig . Redan då jag första gången hörde talas om din förlofning tänkte jag : här är en , som kommer att förlora ett högt spel , och nu står jag tyvärr vid förverkligandet af min aning . Det finnes män , som kunna kämpa mot fattigdom , som kunna försaka och spara och vara lyckliga ändå genom kärleken , men du hör ej till deras antal . Om du för fem år sedan hade begärt ett råd af mig , skulle jag gifvit det – och du hade naturligtvis gjort motsatsen till hvad jag rådde – nu ger jag dig ett , utan att du begär det , men jag tror ändå , att du nu är mera benägen att höra mig ; – bryt din förlofning ! » » Aldrig ! » utropade Constantin . » Aldrig ! » » Betänk dig ändå ett par gånger , innan du svarar så bestämdt . – Ännu är hon ung och vacker , ännu kan hon knyta en ny och lyckligare förbindelse – om några år är det för sent , – då bjuder dig hedern att icke öfvergifva henne , och tro mig , då den stunden kommer att ni få tillhöra hvarandra , äro ni båda två trötta och likgiltiga . » » Jag kan icke bryta min förlofning » , sade Constantin dystert ; » ty hon älskar mig ... » » Och du ? » » Jag ? ... Ack min vän , jag har öfverskattat mig sjelf , jag visste icke hurudan jag var förrän nu ! Nog håller jag henne ännu kär – ack ja – men ... saken är den , att jag icke mera kan älska som förr . Jag är trött och missmodig . För att vara upprigtig , är det lif jag nu för outhärdligt . Det der enformiga arbetet , det der oupphörliga talet om penningar och affärer tröttar mig , dessa banktjenstemän med deras småaktigheter och affärsbrådska äro mig antipatiska , jag vantrifves , jag är icke född till krämare ... » Constantins aristokratiska näsa rynkades , och han gjorde en föraktfull rörelse med handen . » Jag känner att jag har något af de gamla riddarnes blod uti mig ; jag tycker om min sabel och min uniform , men jag tycker icke om pulpeten och pennan . Jag är en don Quixote , jag vet det nog , och jag kan ofta skratta åt mig sjelf . Ser du » , fortfor han efter ett ögonblicks tystnad , » under dessa fem år har jag sträfvat och arbetat , och under dem har jag gjort mig qvitt hälften af mina skulder , och betalt en utländsk resa för min fästmö , hvars bröst var angripet – om tre år således ungefär – så vida hon ej åter måste resa ut – kan jag tänka på att gifta mig . Men vet du hvad som också skett under dessa fem år ? » » Nej . » » Jo , jag har alldeles förlorat lusten att lefva . Jag spekulerar dagligen på döden , jag längtar efter hvila , mörker , glömska . O , säg mig » , fortfor han , i det han grep min hand och lidelsefullt kramade den , » vet du hvad det vill säga , detta förfärliga , att känna hur man så småningom kallnar af ? Att försöka hålla fast värmen , att jaga upp sig till en osann glöd , och under tiden känna hur värmen glider bort , hur det blir allt kyligare och kyligare ? O , det är detta , som gör mig förtviflad , detta , att jag mist entusiasmen ... » » Lugna dig , min stackars vän » , sade jag och försökte dämpa hans sinnesrörelse . » Vi måste taga lifvet sådant det är . » » Nej » , ropade han vildt , » jag vill icke lugna mig , jag vill icke taga lifvet sådant det är ! Skrika vill jag , – skrika af smärta öfver att det lofvar så mycket och håller ingenting . O , jag kan bli galen , när jag tänker på , att då hon en gång skall tillhöra mig , då jag en gång skall sluta henne i mina armar , skall jag vara gammal och trött , skall jag göra det lugnt , kallt , pligtskyldigast . Hvarför , hvarför fick jag icke ega henne , då mitt blod ännu brände , då mina pulsar slogo vid beröringen af hennes hand ? Ser du , då jag först började märka , att jag kom till henne lugn och sansad , en vanlig fästman , att jag icke kände samma tjusande längtan efter henne som förr – då vaknade också hos mig den förtviflan och lefnadströtthet , som sedan dess följt mig . Och när jag sedan tänkte på , att mitt äktenskap kanske skulle bli likt alla andras – att vi skulle gnabbas och tvista – o min Gud – icke för första gången ... » Stora tårar runno utför hans kinder , han snyftade som ett barn och knäpte förtviflad ihop händerna . Jag försökte lugna honom och bevisa honom , att han hade orätt i att så bittert klaga , att hans öde icke var sämre än de flestas , och att det kan finnas oändligt mycket tillfredsställelse och behag i ett äktenskap , äfven om den glödande kärleken slocknat . Men han var omöjlig att trösta ; han upprepade blott envist , att han var trött och utpinad , och helst såge att han komme ifrån hela denna lögn , som kallas lif . Jag var i en orolig och sorgsen sinnesstämning , då jag skildes från Constantin . Jag fruktade allvarsamt för hans framtid . Det är icke den hängfärdige pessimisten , hvilken ständigt klagar och utgjuter sina sorger , som ger oss anledning att frukta en katastrof – det är den glade sangvinikern , som sett lifvet i ljusa färger , som trott allt och hoppats allt och icke vill förstå den bedröfliga verkligheten – det är honom lifvet krossar . Ett par månader förflöto , under hvilka jag ofta besökte Constantin , för att om möjligt uppmuntra honom ; men hans dysterhet tycktes snarare ökas än minskas . En afton , då jag kom för att taga honom ut med mig , gick han af och an i rummet med händerna tryckta mot hufvudet , som det tycktes i den förfärligaste sinnesstämning . Jag frågade honom hvad det var , och han berättade då , att han under dessa sista år ofta plågats af en olidlig värk i hufvudet , och att han de sista åtta dagarne oupphörligt haft den , utan att den kunnat lindras af någonting . » Jag tror just icke , att det är så mycket med min helsa » , tillade han dystert , » ombyte af sysselsättning , förändring af lefnadsvanor , du förstår ... upprigtigt sagdt , är jag visst icke många styfver värd . Och fortsätter det så här många dagar till – då vete vår Herre hvad jag företar mig . » Hvartill tjenar det att predika och förmana ? Jag åtminstone har gjort den erfarenheten , att det tjenar till rakt ingenting . Hvad som skall ske , sker ändå . Det var en söndags afton jag sist var hos Constantin , och då fann jag honom som vanligt , endast att han ännu mera klagade öfver sina plågor . På tisdags morgon , då jag kom ned till kasernen , märkte jag genast , att någonting tilldragit sig . Det blef en underlig tystnad , då jag trädde in , och kamraterna sågo frågande på mig . » Constantin ? » mumlade jag . » Du vet det då redan ? » » Nej , men jag anar – han har skjutit sig ? » » Ja – i natt . Hans städerska fann honom liggande på golfvet med pistolen bredvid sig . » Så snart jag kunde skyndade jag till Constantins hem . Han låg på ett bord med hufvudet mot fönstret och ett hvitt skynke öfver ansigtet . Jag tog bort skynket och betraktade honom länge – ända tills de frambrytande tårarne skymde bort hans bild . Var det verkligen Constantin , den charmanta , parfymerade Constantin , den firade balhjelten , som låg här så blek och stel ? En mängd ungdomsminnen stego upp för mig . Jag såg honom i våra muntra lag , alltid glad och pratsam och tanklös , alltid ett föremål för gyckel och skämt och oföränderligt lika godmodig . Jag såg honom i balsalarne , outtröttligt leende och konverserande , och outtröttlig i att dansa och kurtisera . Jag mins hur vi brukade skratta åt honom , då han samma afton kunde springa på en , två , tre baler efter hvarandra , för att någon stund försköna dem alla med sin närvaro . Och nu – hvilket majestätiskt , vördnadsbjudande lugn öfver de veka dragen ! Hur hög och allvarlig hans panna syntes , hur stolta och fasta hans läppar ! Hur dansmusiken och skämtet och stojet från de yra ungdomsfesterna dogo bort , och hur högtidligt klockringningen närmade sig för att sjunga sitt requiem öfver hans graf ! Några dagar derefter följde vi Constantins kista ut till Nya kyrkogården . Kamraterna buro den ifrån vagnen till kapellet och sedan till grafven , der den skulle nedsänkas . Det var en kall och blåsig vinterdag . Skymningen började redan falla på och breda sig öfver snödrifvorna . Då och då kom en isande vind och sopade upp snön och susade tungt och ängsligt genom skogen . En känsla af alltings förgänglighet grep mig vid åsynen af den snöhöljda , slumrande naturen . Hvad var ändå lifvet ? Några ögonblicks yra och glädje , några tårar , några förtviflans skri – och så ned i grafven och sedan en lång , lång hvila . Ja , detta var hvila – detta var mörker och glömska och tystnad , som Constantin önskat sig . Stackars Constantin !