Blendas sällhet att vara egarinna till ett helt bibliotek – hon kunde ej förmå sig att anse sex särskilta verk för något mindre – var på intet sätt minskad af det mystiska och grannlaga sätt , hvarpå hon erhållit det ; och den sköna , friska buketten uppfyllde henne icke blott med sitt ljufva doft , utan aldra förnämligast med minnet af det flyktiga , men intressanta mötet dagen förut . Detta möte var för vår lilla romanhjeltinna en outtömlig episod , hvilken hon till och med var nöjd att icke se fortsatt i verkligheten , ty härigenom egde hon fördelen att efter behag få spinna ut och sluta den . Vi nämna icke ett ord om fru Emerentias triumf . Hon hade ju på förhand vetat att äfventyr skulle komma att regna öfver dem . Återstod nu att taga reda på valutan , nemligen romanerna . Men här förlängdes hennes läpp betydligt , då hon började studera titlarna : ” Kenilworth – nå , min gud , det är ju den der tråkige Scottens elemenskade bok , som jag en gång skickade tillbaks till lånbiblioteket ! ” ” Det mins jag icke , mamma ! ” ” Åh , det vet du inte om . . det är nu fyra , fem år se ’ n . . . . Ivanhoe – hm hm . . när man skulle ge bort böcker , så . . . ” ” Ack , mamma lilla , låt oss icke vara otacksamma ! I de här arbetena öppnar sig för mig en helt ny verld , och då herr grefven haft den godheten att sjelf välja dem åt mig . . . ” ” Jag säger intet på att du försvarar din grefve . . . Men se nu sjelf efter hvad de öfriga heta ! ” Med beräknad långsamhet , på det njutningen måtte räcka så länge som möjligt , gjorde Blenda efter hand bekantskap med Coopers Den siste Mohikanen och Susquehannas källor , Bulwers Pelham och Den Förskjutne , samt tvenne smärre arbeten – instuckna emellan de andra och hvilka borde för tillfället vara de icke minst välkomna – nemligen : en beskrifning öfver Stockholm och en dito öfver kanal-linien jemte karta . ” Hvilken godhet , hvilken vänskap , hvilken uppriktig önskan att både gagna mig och göra mig nöje ! ” sade Blenda till sig sjelf . ” Denne främling måtte säkert mena mig mycket väl . . jag skall också icke glömma hans råd , ifall det händer att – man observerar mig . ” Under den obehagliga färden öfver Wenern , ännu upprörd efter den föregående stormen , nödgades våra passagerare hålla sig orörliga i hytten . Sjösjukan minskade vår gamla nåds pratsamhet och stäfjade en smula hennes fantasi . Det enda hon nu fantiserade öfver var den sorgliga och harmfulla omständigheten att frukosten och middagen , som hon ej kunde förtära , ändå måste liqvideras . Också vädjade hon till alla kända makter , om det ej var det mest , himmelsskriande och oanständiga prejeri i verlden att låta folk betala för hvad de icke erhållit . Endast en ganska ofullkomlig tröst låg i den tanken , att hon följande dagen skulle bjuda till att äta för två . Blenda , som visserligen äfven mådde något illa , var likväl icke så förlorad : hon kunde både äta och läsa , och gjorde sig nu på förhand hemmastadd med allt det sköna och underfulla , som hon skulle få se . Hon var kanske i synnerhet förtjust öfver lyckan att icke behöfva synas alltför okunnig och att kunna hejda de utbrott af plötslig förundran eller hänryckning , åt hvilka hon utan fråga skulle hafva öfverlemnat sig , om icke den obekante ” riddaren med slutna hjelmen ” eller ” riddaren af svarta rosen ” , såsom hon också fann nöje i att nämna honom , förutsett och förekommit allt . På eftermiddagen greps hon likväl af längtan att se det vida , upprörda elementet , och som hon kände sig kunna stå på fötterna , gick hon upp på egen hand , medan mamma sof . Ensamt fruntimmer bland ett halft dussin herrar , fann hon sig litet besvärad och äfven litet orolig ; men då hon föreställde sig att det skulle se löjligt ut , om hon genast sprunge tillbaka , tog hon plats på en af de gröna sofforna , och sedan hon kastat en djup och intresserad blick öfver Wenerns långsträckta , svallande yta , vågade hon en annan öfver däcket och passagerarna . Granskningen af de sednare lugnade henne , ty alla sex herrarna hade detta utseende af trädaktig stadga , hvilket bättre än ord annonserar att i sådant grannskap all fara försvinner . Två af dem höllo på att tillsammans sofva en duett , hvilken likväl stundom gick öfver till trio , när hunden , som låg midt emellan dem , då och då föll in med sin snarkning . Tvenne andra herrar , långa , torra , bruna och iskalla , uppifrån och ned insvepta i sina mörka rockar , sutto fullkomligt orörliga med cigarren i munnen och ögat mot horisonten . Blenda fick sedermera veta af den gamle tjenstvillige kaptenen , hvars bekantskap hon redan på morgonen gjort , att dessa herrar voro engelsmän – just desamme som bott på gästgifvaregården , och dem hennes mor ansett för lorder – och att den ene var mekanikus och den andre bryggeri-föreståndare , begge stadda på resa till de orter , hvarifrån de blifvit efterskrifna . Det återstående paret befans vara tvenne aktningsvärda borgare , hvilka på minst tjugufem år icke sett åt någon vacker flicka , och deras regelmessiga promenad fram och åter förkunnade att de icke heller nu läto någonting ditåt störa sig . Kaptenen sjelf fans icke på däck . ” Nå , här kan jag då sitta så trygg som nere i hytten ! ” tänkte Blenda , och slog upp sin beskrifning , i hvilken hon snart fördjupade sig . Hon brann af längtan att få resa genom dessa underbara slussar uppför backar med ängar på ömse sidor – det var ju en hel trollsaga . ” Är det icke något kyligt på denna sidan , min nådiga ? ” frågade en röst med utsökt artighet . Förvånad såg Blenda upp , och framför henne stod löjtnanten , som aftonen förut mött henne i trappan , då han gick upp till grefven . I allmänhet hade Blenda ganska lätt för att rodna , och att det nu skedde så grundligt att hela hennes ansigte förvandlades i en morgonrodnad , härledde sig deraf att löjtnanten var bekant med grefven och att han kanhända händelsevis skulle komma att nämna honom . Den unge militären , som visste sig se tillräckligt bra och martialisk ut för att sjelf kunna göra det behagligaste intryck , tviflade icke en sekund , sedan han sett denna rodnad , denna förlägna tystnad – ty för ögonblicket var Blenda fullkomligt svarslös – att den lilla förtrollande landtfröken blifvit dödligt betagen i honom ; och för att visa sin tacksamhet för denna ” fortune ” , som kom ännu mer brådstörtande än de hvarvid han var van , och hvilken dessutom lofvade honom ett oskattbart nöje under resan , antog han genast en ton , som på ett behändigt sätt parade en viss påflugen förtrolighet med den mest insinuerande artighet . ” Så här under resor , fröken von Kühlen , är det ju icke blott tillåtet , utan ett häfdvunnet bruk , att en smula rubba på etiketten . . . tillåt mig således förstått presentera mig sjelf – löjtnant S. * , alltid till er tjenst – och dernäst att underrätta er det jag redan i går inhämtade den intressanta och lyckliggörande vissheten att jag skulle komma att resa i sällskap med en af de skönaste bland de sköna . ” Vår hjeltinna tog för afgjordt att det obesvärade sätt , hvarpå hennes nya bekantskap uttryckte sig , hörde till god ton , och fann det äfven ganska angenämt , ehuru det långt ifrån icke hade samma behag för henne som det hennes hemlighetsfulle riddare uppenbarat ; och utan att det föll henne in att hon redan här var vid ett af de tillfällen , för hvilka han varnat henne , svarade hon så frimodigt som hon trodde det anstå en belefvad fröken , hvilken skulle göra sig löjlig genom att visa landtlig blyghet : ” Nå , om det hör till resornas förmån att lägga bort all etikett , så har jag ingenting deremot . Låt oss då genast göra början ! ” Löjtnanten betraktade icke utan förvåning sin nya eröfring . ” Det här ” , tänkte han , ” kan då verkligen kallas tur . . . hvarifrån kommer denna lilla koketta oskuld ? ” Men högt hette det : ” Ingenting i verlden kan vara mera förtjusande än ett sådant förslag , och första reveny jag drar af vår öfverenskommelse blir det att jag utnämner mig till er ständige ciceron och förste hofkavaljer på resan . Går fröken in på det ? ” ” Med största nöje ! ” svarade Blenda skrattande . Men nu hördes stadiga steg komma den lilla trappan att svigta , och en allvarsam röst , i hvilken Blenda genast igenkände den fryntlige kaptenen , lät höra dessa ord : ” Den ciceronen duger icke ! Lilla fröken skall ha en annan af mig . De unga damerna välja icke så unga hofkavaljerer ! ” Och härvid sänkte sig kaptenen helt lugnt ned på den plats bredvid Blenda , som löjtnanten stod färdig att intaga . ” Se det ” , sade denne med harmen dold under det spetsiga småleendet , ” är en omtänksamhet som jag tror att icke alla kaptener befatta sig med ! ” ” Så mycket sämre ! ” svarade sjöbussen , i det han drog omkring sig den fladdrande hvita linnerocken . ” Och hvarför sämre ? ” ” Emedan hvarje skeppare på sitt fartyg äfven bör vara chef för all god ordning . Han bör tillse det intet otillbörligt tilldrager sig på hans område , och framför allt bör han taga under sina vingars skugga de ensamma fruntimmer , som segla under hans konvoj . ” ” Hvad säger fröken om herr kaptenens filantropiska tänkesätt ? ” frågade löjtnanten . ” Jag tycker att de låta som en god fars , ” svarade Blenda med en intagande blick på gubben , ” och jag är ganska villig att bli en hörsam dotter . ” ” Nå , det var ett utslag som hedrar en ung dam – jag lofvar också att mitt beskydd skall vara säkert ! ” Ankomsten af flera passagerare tog nu kaptenens uppmärksamhet i anspråk ; och Blenda gick – oaktadt löjtnantens ifriga bemödanden att qvarhålla henne – ned för att efterhöra om mamma vaknat . Ehuru det icke är vår afsigt att uppehålla oss vid sjelfva resan , kunna vi likväl icke undgå att nämna några omständigheter . Sedan fru Emerentia med farten öfver Wenern öfverstått det värsta , återtog hon sin vanliga menniska ; och efter att hafva uppifrån och ned tagit notis om hela ångfartygets inredning , började hon med beundransvärd behändighet göra bekantskap med alla passagerarne . Hon ville nödvändigt hafva reda på den ryske prinsen och de engelska lorderna , men ingen hade hört omtalas att några dylika notabiliteter funnos ombord – en omständighet , som emellertid icke afskräkte henne , emedan hon var fullt och fast öfvertygad att hvar och en , som hon frågat , måste ha några hemliga biafsigter med denna tillgjorda tystnad . Också sade hon om aftonen till sin dotter : ” Jag skulle våga Blackros på – notabene om jag ännu hade henne i behåll – att hans höghet är här ! Någonting inom mig säger mig det , och hvad lorderna beträffar , så har jag ju sjelf både hört och sett dem hela eftermiddagen . . . och i förtroende sagdt , min kära Blenda jag har redan sett prinsen . ” ” Är det möjligt ? ” ” Ts . . . Det var en stund efter sedan du gått upp i eftermiddags som jag vaknade . . . ” ” Af något buller ? ” ” Ja , vid det att dörren öppnades och en person – med den klaraste olivgula hy och ett något grinmulet , men förnämt utseende – sade till mig : ’ Ursäkta , jag gick miste ’ Jag begrep det mycket väl , ehuru det till hälften var bråkadt på ryska . ” ” Nå ja ” , menade Blenda , ” det må nu vara den ryske prinsen eller ej , så gör det oss ingenting . ” ” Ingenting – nå , du begriper då aldrig något . . . men låt oss afvakta morgondagen ! ” Men med morgondagen försvunno tyvärr alla mystiska slöjor . Kaptenen , som nu ändtligen begrep om hvilka personer frågan var , upplyste förhållandet – den ryske prinsen förvandlade sig i en gammal finsk militär , som återvände från badet vid Gustafsberg , och de stolta brittiske ädlingarne , såsom man vet , den ene i mekanikus och den andre i en bryggeriföreståndare . Stöten gick vår romantiska fru rakt till hjertat . Detta var då alltför mycken otur att börja med ! Grefven förlorade man redan i Wennersborg , de engelske lorderna fingo icke ens behålla sina titlar , och af den ryske prinsen fans ej qvar ens så mycket som hans nationalitet . Således fyra nästan så godt som säkra utsigter förlorade ! Ty hade grefven förblifvit längre i Blendas sällskap , eller hade de andra verkligen varit hvad man ansett dem för , så skulle det icke ha lidit ringaste tvifvel att ju något blifvit af . Det uppseende , som Blenda väckte , var ju mer än tydligt : det bestyrktes tillräckligt af de på ångbåten varande unga männens trägna uppmärksamhet . I detta hade fru Emerentia rätt . Det fans fyra s. k. lejon om bord . I spetsen stod löjtnanten , som redan kallade sig gammal bekant . Dernäst kom en ung baron , hvilken påstod sig vara slägt med en sådan mängd familjer i hufvudstaden , att om hennes nåd och fröken ville hedra honom med sitt förtroende , skulle han bland sina fruntimmersbekanta kunna skaffa flera nyttiga protektioner i afseende på broderier och dylikt . Vidare kom en tjenstaktig kongl . sekter , som vurmade på den nya konstberidaretruppen och anhöll att få uppvakta fröken och hennes vördnadsvärda fru mor med biljetter till den första representation , som gafs efter deras gemensamma ankomst till Stockholm . Och ändtligen och slutligen en super fin handelsexpedit , hvilken syntes vara djupare träffad än någon af de öfriga , ty han supplicerade om den ynnesten att i vagn få föra damerna omkring till de kongl . lustslotten . Hänryckt och halft förryckt af så många triumfer , så många artiga och oegennyttiga anbud , hvilka lofvade dem både nytta och nöje , stred fru Emerentia i valet mellan de fyra kavaljererna ; och om det varit baronen i stället för handelsexpediten som framställt förslaget om vagnarne och de kongliga slotten , så hade hon troligtvis bestämt sig åt det hållet . Men nu lofvade hon sig högtidligt att ej taga något beslut , ej en hårsmån uppmuntra någon , ty om Blenda redan gjort fyra , eller rättare fem , eröfringar under resan , hvad skulle det då bli , när hon kom till hufvudstaden ! ” Nej ” , förklarade fru Emerentia än en gång , ” vi måste ha fria händer för att kunna vara beredda att ta emot ödets skickelser ! ” Ordet skickelser åtföljdes likväl af en djup suck . Hon kunde ej neka till lyckans bedrägerier : den ryske prinsen och de engelske lorderna spökade ständigt i hennes svaga hufvud . Emellertid hade den hederlige ångbåtskaptenen , enligt sin egen försäkran , ett verkligt herkules-arbete med att vakta sin vackra skyddsling ; ty trots hennes otvungna försäkran att hon skulle bli en hörsam dotter , märktes dock klart att hon var alltför benägen att lyssna till de unga ciceronernas vältalighet . Hon kunde också icke begripa att deruti var något ondt , och i sin oskyldiga okunnighet skulle hon utan tvifvel hafva ådragit sig de andra fruntimrens skarpa anmärkningar för friheten i sitt sätt att vara , derest icke kaptenen – som verkligen fattat en faderlig välvilja för den unga flickan , hvilken han fann alltför illa bevakad af modern , den han i tankarna kallade en fjolla – en gång förrådt en viss liten hemlighet , som han lofvat förtiga . Det var en afton vid Berg . Blenda , omgifven af alla sina herrar , som ville ledsaga henne i land , visade för första gången en liten grad af otålighet öfver kaptenens förmynderskap , då han tillrådde henne att invänta sin vanliga ledsagare . ” Herr Ramsberg ” – detta var namnet på den gamle herre , som kaptenen valt till Blendas hedersvakt – ” herr Ramsberg ” , sade han , ” har straxt slutat sitt spelparti och kommer då upp ! ” ” För min del ” , yttrade fru Emerentia , ” sitter jag likså gerna qvar här , der jag ser lika bra ! ” Saken var att hon hade sin hjertans lust af att se de mörka miner , som vid dylikt tal tecknade sig på herrarnes anleten . Emellertid måste ett beslut tagas . Sällskapet steg i land , och Blenda blef qvar för att komma efter , när spelpartiet slutades . Det var likväl med en blick af obeskriflig saknad som hon med ögonen följde de försvinnande . Under hemlig glädje märkte hon dock snart att hennes kavaljerer oupphörligt stannade på vägen och läto alla andra passera förbi . Då – medan modern sprang ner i hytten för att hemta något – nalkades kaptenen vår unga fröken , hvilken likväl icke mötte honom med samma glada , behagliga leende som vanligt . ” Jag märker att fröken finner mig vara en riktig björn , men jag bedyrar att jag menar väl . Alla dessa fjäskar äro på intet sätt passande att ha i så beständigt släp ! ” ” Men hvad ondt göra de mig då ? ” frågade hon , och en liten harmsen tår glindrade i hennes öga . ” Den saken torde bli nog vidlyftig att nu förklara ! Nog af : fröken har en vän , som på det högsta rekommenderat fröken i min vård , och jag skall – med fara att till och med synas för mycket närgången – icke svika det löfte jag gaf denne person , hvilken jag icke en gång känner , men som jag förstod var en aktningsvärd man . ” ” En vän af mig ? ” upprepade Blenda , och man skulle ha sett hvilket förändradt uttryck nu strålade i hennes öga , på samma gång som hennes sammetslena kind återgaf en nyss aftagen persikas skära rodnad . ” Jag vill minnas att han sade sig vara slägt med fröken . Huru som helst förband jag mig att ej nämna honom – men det löftet har jag nu brutit , dels för att ge förklaring öfver min egen omsorg och dels för att skänka fröken ett nöje , som kunde göra denna omsorg mindre obehaglig . ” ” Månne det var samma person som . . som . . . ” ” . . som lemnade paketet och blommorna – ja , just han , ja . . . Men se der kommer herr Ramsberg . Gå nu i land ! ” Från denna stund bortdog hvarje anmärkning , som kunde göras öfver Blendas frihet i umgänget . Hon syntes ej mer hälften så intresserad , då de unga herrarne omgåfvo henne , och drog sig till och med stundom tillbaka från deras efterhängsna förtrolighet . I blyga och sälla drömmar tänkte hon i stället på sin riddare af svarta rosen . Ehuru frånvarande , vakade han således öfver henne , och hans milda varning utöfvade åter sitt inflytande , ett inflytande , så mycket mäktigare som det nu understöddes af den tanken : Hvarföre skulle han vaka , om han ej anade ett återseende ?