Nedom fjällen . Häj , hvad glans öfver högåsen ! Sol och sol och böljande vidder . Myggen och fjällflugan och knotten de jaga yra och galna mellan granar och enar för att hinna lefva , ranunculus och blåriset dofta ut som lokomotivet frustar ånga , barrstigen gungar af värmedruckna myror . Korna råma på gårdsängen , grisarna gny som slakträdda i stiorna , ty skimret gör dem ursinniga , fåren ränna , så att bjällrorna ringa och pingla i den tunna luft , som bär ljuden ned öfver dalarna och gårdarna , där dörrar slå och yxor hugga och hus timras , hän öfver älfven till andra åsar och andra dalar . Det är så ljust , så ljust , att det icke vill bli dunkelt i skogen en gång — blott lif och glans vill det bli till här uppe . Men högt öfver dalar och älfvar och töckenblå åsar löpa fjällkammens fina silfverlinier , glidande mjuka som dimmor , stundom sagolikt fjärran , stundom häpnadsfullt nära med strimmor af tyngre hvitt , det är snö . Och stryka molnen ned öfver fjällväggen och endast åsen synes vid horisonten , så finnes fjället där dock — det vet man . Så står jorden dag och natt stilla i glans , en lätt skugga är natten , något mindre bländande ljus än dagen , men ljusare ändock än det , som tyckes mycket ljust . Då får den oerfarne toppgalenskap , han vill upp — upp där silfverkullarna lysa och » fjällbruden » blommar , högre vill han , och när han kommit högre vill han ännu högre — allra högst . Det var en sak Jan Erson aldrig kunnat fatta . Nu var han gammal , men icke en enda gång i sin ungdom hade han känt lust att komma högre , än han befann sig . Breda ut sig ville han emellertid , och i trettio år processade han med hvarenda bonde inom de närmaste tio milen om skogar och jordlotter , tills han fick rykte i själfva det processlystna Jämtland . Och visst hade väl Jan Erson rätt , ty han blef en rik man och därpå » väckt » , så att nu hade han det tryggt och godt både för det närvarande och det tillkommande . Om sommaren satt han i solskenet på en bänk och läste högt ur bibeln , hvartill han fogade egna utläggningar . Det var på högåsen , inunder låg Ersonska gården med hvita byggningar och rymlig ladugård , men bredvid stod en smedja , där Olof i Lien hamrade , så att gnistorna flögo ut genom dörren . Smeden var en ungdomsvän och mycket hade dessa båda haft gemensamt . Som åren gingo , gledo de dock ifrån hvarandra och godt vore icke att säga , hvem som bar skulden , ty Jan var alltid slät och blid och Olof var karg och tyst . Så blef då Jan troende och slog sig ned på ett bräde under smedjans inslagna fönsterrutor , läste bibeln och lade ut , och de sjungande tonfallen rullade nedåt dalen . Ett och annat skulle väl tränga in och haka sig fast mellan hammarslagen , men år gick efter år , och det föreföll omöjligare att omvända smeden än att vinna processer . En dag satt Jan som vanligt utanför fönstret men hade fallit i betraktelser . Släggan där inne gick på som en retad kärings skrik och äfven de uppstämda zionsångerna öfverröstades . Han hade ett blekt , slätrakadt ansikte , denne åsbo , smal mun och svarta ögon . Håret var benadt midt fram och föll tjockt och tvärklippt fram öfver kinderna . Uttrycket var blidt och glatt , och den beslöjade blicken gled oftast längs kullarnas vågiga linier . Plötsligt tystnade hamrandet och Olof i Lien kom ut och satte sig på en brädhög . Hans ögon foro oroligt i det sotstrimmiga ansiktet , där hvitan lyste i dyster glans . — Om den boka tal sant , så blir det illa för dig och mig , min käre Jan , sade han plötsligt . Det var det första han på alla dessa år yttrat i den saken . » Jan förändrade icke en min. Munnens långdragna , tättslutna smalhet gjorde åsynen onaturligt blid . — Om dina synder än vure blodröda , så skola de dock varda snöhvita , säger skriften — det är Härrens ord till oss syndare . — Men om I bekännen edra synder , bekänner står det — icke framhärden , icke framhärden , envisades smeden med minnet plötsligt fullt af alla de ord , hvilka sommar efter sommar krupit in och fastnat , tills de blifvit mer vana än alla dem han till daglig dags använde . — Härren ser till hjärtat , käre Olle — till människans lönligaste hjärta — och vet , om hennes namn är skrifvet i Lifsens bok . Därpå hänger det , du Olof — tro på Härren Jesus så varder du och ditt hus saligt , din hustru och din tjänare och allt hvad dig tillhörer . — Du skall bara tro Olle , så varda synderna dig förlåtna , afplanade , som om du alls icke syndat hade . — Bättre att vara full af de orättfärdigas ben än lik de nio och nittio rättfärdiga , som ingen bättring behöfva . Olof var borttappad . Han teg mörkt och lät ordströmmen brusa sakta förbi . Jans ögon irrade utefter den skimrande åsens linier , och hans mun talade mjuka ord med ett eget uttryck af ro och öfvertygelse . Om han var förvånad öfver den gamle syndarens intresse för det budskap , han så länge framburit , låtsade han icke därom . Jan Erson var så klok , så klok , en af Jämtlands klokaste karlar . Nere på sluttningen pinglade och pinglade det från kreaturens klockor . Luften skalf af ljud och dallrade af lätta färger . Själfva solglansen liksom vidgades , töjdes i det oändliga , tills älfvens gnistrande och kullarnas eviga dimblå fick något vidunderligt vid sig . Plötsligt for Olof upp och pekade bortåt . Han såg förvirradt på Jan , som sökte han efter form för sitt intryck . — Upp — en vill upp , du Jan , till fjälls — till himmels , en härdar liksom inte ut . Jans små ögon blinkade och slötos därpå som en katts ögon i solsken . I likgiltig hvardagston svarade han : — Åhja , här är inte fult , när vädret är klart . Med smedens arbete började det snart att taga af . Allt oftare kom han ut svart och svettig och satte sig bredvid bonden . Denne låtsade om intet , han syntes mindre böjd för att tala än för att läsa och sjunga . Bäst vore att låta Ordet värka direkt . En dag afbröt Olle tvärt : — Månn Andreas Gunnarsson har kunn ’ t komme sej för i sommar ? Jan såg icke upp men svarade ögonblickligen : — Andreas var en oförståndig karl , som inte tog vara på sitt och skött ’ sitt , därför fick han ingen välsignelse af Härren . Ty Härran säger till människan : förvalta ditt pund , säger Han . — Du tog så att säj ’ yxan ur hand på ’ n du Jan , du tog skoga hans och jorda hans — — Lag och rätt var det , världslig ordning , Olle . — Somliga säj ’ nu , att han , vittnet Lars , svor falskt . Det blef en liten tystnad . Så yttrade Jan blidt : — Illa anstår det oss att döma , du Olof . Larses själ får svara inför Härran på domens dag . Olof flyttade sig närmare och körde fram sitt sotiga , ångestfulla ansikte tätt in vid Jans . — Vi visste ’ t , vi visste ’ t , du — åt hälvete bär det med oss , hväste det plötsligt . — Hysch , hysch — hviskade bonden skrämd och skakade varnande sin hand . — Den synden är förlåten , Olle . Vure än edra synder blodröda — — Ja , men si — bekänner står det . Nu hade Jan sitt ansikte åter klart och höjde rösten : — På domens dag skola alla gärningar uppenbara varda , onda och goda , men Guds barn ingå i Lifsens härlighet , och har du då gjort synd , så gör det ingenting , inte så mycket som så , för blodet har tvättat bort det , sir du . Olof satt och mumlade oroligt , han hade svårt att följa med . Jan fortfor utan ett ögonblicks dröjsmål : — Jag hjälpte Andreas med hemmanet , fast han var en slarfviger karl , det var han . Nu bankade Olle i brädet : — Ja , men du to ’ jänta hans och ho ’ tjänte dej fritt för den orsakens skull , och du slo ’ henne . Jan , ja , det gjor ’ e du , för ett styggt sinne har du , fast ingen ser ’ et på dej . — Den jäntan var styf och ond — djäfvulens ande hade hon , hårda ord förde hon i munnen . Öfver Jans drag drog en tät slöja . — Hon talte sanningens lefvande ord , skrek Olle . Gud hjälpe oss , på orättfånget gods lefver vi , Jan , och änkors och faderlösas tårar , heter det . Du fick det mästa du , men du narra ’ mej med , och när arga skalkar locka , står det . — Jag fattig , syndig människa , som i synd född är — Smeden stod upprätt och skalf i sommarvärmen , han lyfte armen som för att slå , sot och svett runno utför hans skäggiga kinder . Bonden satt blek och blinkade fort . Det var något på tok med Olof i Lien . — Du ska sätta dej ner och inte prata så högt , för folk hör dej — försökte han dämpa — hvad nyttar allt det gamla , du Olle — se allting är ny vordet — — Nej du listiga räf , du satans bonne , vrålade Olof i Lien med feberglöd i de gamla ögonen — nej tig ’ gör jag int ’ , bekänna skall jag inför människorna vårt onda lefverne , för det var falskhet de långa åren och änkors och faderlösas tårar , och du ska gå fattig och arm från gård och grund , och jag ska vandra med påsen på rygga — åj . Härre misskunda dej öfver mig syndare . Han brast i snyftande gråt och sjönk ned . Vid denna vändning släppte Jans ansikte sitt spända uttryck , och intalande lade han handen på smedens knä . — Du ska vara förståndig , Olof , du ska tänk ’ på Greta — kansk ’ skulle hon gå hän och göra sig något illa i skammen , det skull ’ komma öfver ditt hufvud det , Olle , den synden kunde inte förlåtas dej , för så tröst ’ du inte på Härren i hjärtats enfaldighet utan drog olyckan öfver ditt enda barn ... Bara vara gla ’ nu , bara prisa Härran , för han hafver fört din själ ifrån världens onda vägar . Och utan att vänta på svar , stämde Jan Erson upp en sång , som klingade fromt ned i dalen . Smeden stirrade slött på marken . Hans kraft var uttömd . Du kloke , kloke åsbo , hur visste du icke alltid att bärga för det tillkommande , så att det blef öfver för det närvarande ! * * * På vintern , när älfforsen frusit och backarna smält ihop till ett hvitt , obanadt fält och himlen hängde blygrå med strimmor af blod öfver taken och solen aldrig togs med i beräkning och fjällen försvunnit vid horisonten och tiden genomlefdes tåligt och tungt — då trampade Jan Erson en kväll genom snön uppåt smeden Olofs stuga . Ett sällsamt ärende hade han , och sällsam var den värkan , det gjorde i smedens osvarma kammare . Han anhöll om Gretas , den måttligt bärgade smedjäntans hand , för sin äldste son och arfvinge till alla gårdar , uthus och skoglotter . — Gud Fader , ropade Greta och tyckte af glädje , att golfvet vek under hennes fötter . Men Olof , fadern hennes , gick ut i snön , han stönade och ögonen , skumma af härdens eldar , irrade sjuka kring det stumma hvita fältet . Jan hade dock lirkat samman värre saker och fastare viljor än så . Och innan myggdansen börjat i skogarna , var Greta ungmor på Ersonska gården . * * * Häj , hvad glans öfver åsen ! Den feberkorta , den bländljusa , den tusenstämmiga sommaren har kommit i silfvervagn med eldhästar . Hennes gördel är blå och kronan finare än spindelns väf , där solstrålarna leka . Hvad jublande , häjdlöst , jagande lif i skogar och dungar — dagarna är få , lusten omättlig . Gräset vid Olofs smedja bågnar och vajar för älfvens bris . Där inne är tyst , och svart står härden . Jan kommer gående uppför stigen . Han bär ingen bok , men hans ansikte är blidt och visst . Han är nu uppe vid det gamla brädet och ser in genom den tomma fönstergluggen . Skymmer gör det där inne , och det är väl , ty från taket vid härden dinglar något sotigt och fult , som icke hör samman med det pockande , kamplystna lifvet i sommarsolen . Klok var du gamle Jan , men hade du någonsin beräknat den synen ? Jag vet det icke . Numera är det mödosamt att vandra upp till krönet , och där drar kyligt för ålderdomen . Jan med silfverhåret och det smala blida leendet sitter i lä nere på gårdens veranda och läser högt ur bibeln , och de sjungande ljuden fortplantas öfver älfven till andra åsar och andra dalar .