Med biträde af den beskedliga ” mamsell ’ i portgången ” , hon , som varit behjelplig vid den märkvärdiga peignoirens förfärdigande , hann Blenda att få sin toalett ordnad i rättan tid . Och då mamsell och madam följde de begge öfversälla fruntimren ned till trappan , der en vacker vagn på bestämdt klockslag väntade , sade Blenda till den förra och fru Emerentia till den sednare ungefär en och samma fras : ” Snart , gudskelof , skola vi vara i tillfälle att belöna er tjenstaktighet ! ” Aldrig hade Blenda varit så strålande skön som i dag , aldrig hade lifvet synts henne så himmelskt – jorden var ingen jord : den var ju sjelfva himlen . ” O ” , sade hon till sin mor , då vagnsdörren slogs igen och vagnen rullade bort , ” kan man tänka sig en intressantare belägenhet ! ” Fru Emerentias svar bestod deruti , att hon på ett rörande sätt hvälfde ögonen . ” Vi resa bort ” , återtog Blenda . . ” vi veta ej hvart – ty gudbevars från att göra kusken minsta fråga : emedan han är utan livré , bevisar det att han sjelf är ett slags hemlighet . Vi hinna till ett vigtigt mål . . vi veta ej hvilket ! Vi skola träffa en riddare med sluten hjelm . . och när vi skiljas från honom , är han ej mer den gåta , som han tror sig vara för oss . . . Sannerligen , mamma , i detta ögonblick skulle jag nästan vara frestad att önska det jag icke känt hans höga rang : nu får icke han den öfverraskning , som han väntar , då han ändtligen tillkännager sitt stånd ! ” ” Jo , något sådant som allt det här skulle ha händt oss nere på bondlandet . . . Våra öden äro verkliga romanöden , och vi borde riktigt laga att få dem i händerna på någon bra författare . . . jag får genast en idé , du lilla : jag skall obligera min måg , så snart j blifvit gifta , att han låter presentera hos oss den söte författarn till Blomman på Kinnekulle – hvad heter han nu igen . . . . Mellin . . . ja , Mellin var det – han skall icke skämma bort det , han ! ” ” Det var en lysande idé , mamma . . . . bara vi få uppträda anonymt och jag slipper sitta för honom ! ” inföll Blenda skrattande . ” Godt , godt , vi få väl resonera om det sedan . . Men för att nu återgå till vårt förra ämne , så har du fullkomligt orätt i den önskan att det skulle ha varit väl , om du icke känt grefvens rang , ty utan den kännedomen hade dessa äfventyr icke kunnat ega rum . . icke hade du blifvit kär i en man , hvars stånd varit dig obekant – det skulle ha varit alltför riskabelt ! ” Under samtal sådana som de ofvanstående ilade tiden hastigt undan , och man hade färdats omkring tre timmar , då – vid damernas för tjugonde gången uttalade förmodan att grefven väl snart skulle inträffa – vagnen helt tvert stannade . ” Hvarför håller han här , min vän ? ” frågade fru Emerentia kusken . ” Vi ha ju nyss bytt om hästar , och här fins hvarken hus eller menniskor eller . . . ” ” Men här fins en obeskrifligt vacker skogstrakt , der en liten frukost kanske skulle smaka ! ” ropade en glädtig röst , och från sidan framkom en ung man , på hvars vackra ansigte sällheten stod lika tydligt tecknad som i de lifliga ögonen . ” Kusin Jean , kusin Jean ! ” ropade Blenda . . . ” Ah , ni ser icke så mulen ut nu , som då vi sist träffades . . . ” Men här tystnade hon , ty kusin Jean lyfte henne i detsamma ur vagnen , och under det korta ögonblicket kände hon hans hjerta slå i kapp med sitt eget . Hennes nåd , som hjelpt ur sig sjelf på andra sidan , stod emellertid och neg för grefven och skogen och himlen och vattnet , som skymtade fram mellan träden . Hon både hoppades och fruktade att hela den hög-grefliga familjen kunde vara gömd i någon däld , och var mycket rädd att fela i respekt , då de visat henne den attentionen att komma henne till mötes . ” Seså , mina damer ” – sade kusin Jean , hvilken var långt ifrån att ana den omätliga vigt , som hans värda tant gaf åt hans lilla tillställning – ” som vi icke ha att vänta middagen så tidigt , inbjuder jag er till en liten förfriskning i gröngräset . Min önskan är , såvida jag vågar framställa den , att vi skola föra ett förtjusande nomad-lif , med frihet att uppehålla oss hvarhelst det oss lyster , ty sådana lustfärder äro ju ändå – låtom oss komma öfverens om det – de aldra behagligaste ? ” ” Ack ja , ingenting kan vara mera förtjusande , mera poetiskt ! ” ropade Blenda , som lik en sylf eller en liten elfva hoppade öfver den ljusgröna gräsmattan , som låg utbredd för hennes fötter . . ” Jag önskade att jag hade ett par kastanjetter i händerna , så skulle jag straxt tro mig vara en zigenardrottning – ni , min kusin , är tillräckligt mörk att passera för kungen . ” ” Förträffligt – det är då min gemål som jag har äran bjuda armen ! ” ” Huru . . vet ni då ej att det fins ogifta drottningar ? ” ” Nej , sannerligen jag trott det vara händelsen , då det på samma gång fins en kung på tronen ! ” ” Se , der ser ni faran att tala om det , som man icke känner – zigenarne ha sina egna lagar . . . . Men vet ni , kusin Jean , att ni temligen länge gjort er osynlig ! ” ” Alltför länge ? ” ” Till och med det ! ” ” Ack , denna frånvaro har grymt straffat sig sjelf – ni känner icke , ni förtrollerska , hvad längtan vill säga . . . ” ” Icke ? ” ” . . och fruktan . . ” ” Aha ! ” ” . . och tvifvel ! ” ” Det är sant , ty jag har aldrig tviflat , jag ! ” ” Vet ni , min lilla kusin , att ni är alldeles gudomlig ! ” . . . . . . . . . . . . . . . . . . Fru Emerentia , som eljest så gerna lyssnade till grefvens kurtis för hennes dotter , gick nu blott och funderade på hans framkastade infall angående nomad-lifvet . Det var naturligtvis ett gyckel , för att bortblanda verkligheten – och gud vet hvarifrån hon fick den idéen att en stilla harmonimusik snart skulle låta höra sig , men derom var hon fullkomligt öfvertygad , liksom att denna musik , hvars första toner hennes själ redan uppfångade , skulle blifva signalen till en kedja af öfverraskningar , den ena olikare den andra , och alla i stigande . Men dessa intressanta luftslott måste slutligen falla tillsammans . Efter tio minuters vandring upptäckte man en den vackraste lilla lund af späda björkar och inuti den på sjelfva marken uppdukad en lätt måltid , som egde allt möjligt lockande , utom det väsendtligaste : några gäster jemte dem sjelfva . Fru Emerentia drog en bitter saknadens suck – hon var icke beredd på detta . ” Ha ” , sade hon ( förstås inom sig sjelf ) , ” de grymma hafva ännu icke gifvit med sig ! Men må ni vänta , mitt herrskap , tills ni får se min dotter – hon skall veta att hämna sig på er kallsinnighet derigenom att hon stjäl allas era hjertan . . Himlen är rättvis ! ” Om man sett vår nåds hemlighetsfulla pantomim vid alla dessa skiftande tankar , skulle man hafva trott henne vara sysselsatt att repetera någon rol , der en förtörnad mor besvärjer himlens och jordens makter att uppmjuka de förstenade känslorna hos den barbar , af hvilken hennes barns öde beror . . . . fru Emerentia hade onekligen sina små anlag för melodramen . Hvad de unga menniskorna beträffar , voro de i den grad förälskade och förtjusta af hvarandras åsyn , att de ej sågo något annat än sig sjelfva . Detta afguderi kom den bedragna fru Emerentia ganska väl till pass . Först och främst fick hon tid att lugna sig och dernäst blef hon i tillfälle att utöfva sina moderliga pligter och gifva grefven en liten lexa – mycket fin , förstås – som kunde lära honom begripa att det med en fru af hennes nåd v. Kühlens belefvenhet icke ginge an att spela den glömske . . . dessutom skulle väl guds-gåfvorna användas , då de en gång voro framkomna . . det vore både synd och skam att icke äta , då en sådan förfriskning retade aptiten . Men att visa grefven hans glömska var lättare sagdt än gjordt , ty kärleken har ett eget sätt att höra : den både hör och svarar i luften – och då fru Emerentia tröttnade att upprepa sina förmaningar , började hon ensam angreppet på de uppdukade läckerheterna , äfvensom hon icke försmådde att kredensa sig sjelf af det purpurröda vinet , som gnistrade i kristallkaraffen och så oändligt vackert porlade i den förgyllda silverbägaren , hvilken hon förde till sina läppar . Vare sig att den eldiga drufsaften hade en lifvande verkan eller att hennes nåd såsom vanligt kände sig benägen att öfvergå till de bästa slutsatserna , nog af , hon hemsöktes snart af en blixtrande ide , som , antingen den nu upphämtades ur bägarens botten eller från bottnen af hennes uppfinningsrika hufvud , likväl var lika mäktig . ” Så enfaldig jag var som kunde föreställa mig att hufvudakten skulle spelas här vid första hvilplatsen – det är ju klart som dagen att det först blir allvar af vid den andra ! Man behöfver komma sig i ordning , man vill vara längre aflägsnad från staden . . och slutligen vill man så länge som möjligt fördröja tiden , för att göra intrycket så mycket högtidligare . ” Fru Emerentia blef redan rörd : hon förde näsduken till ögonen . Hon såg – ty hvad kunde ej hon se – grefvens far excellensen . . . . i detta högtidliga ögonblick , då fjällen , så att säga , föllo från hennes ögon , fattade hon tydligt att grefvens far måste vara excellens . . . . hon såg alltså , upprepa vi , hans excellens i stora generals-uniformen och alldeles fullsatt med in- och utländska ordnar komma emot henne , inläggande i sitt skick hela den hofmanna-artighet , som hon hört omtalas från gustavianska tiden . . . och på furstligt sätt behagade han kyssa henne först på ena kinden och sedan på den andra . Under det denna intagande ceremoni försiggick , syntes grefvens fru mor ” excellensan ” sittande på ett slags tron , anbragt af mossa genomslingrad af friska blomstergirlanger och rundtomkring belägrad af små silfverhvita keruber med rosenröda vingar . På den höga damens ädla panna strålade ett familjdiadem af oerhördt värde , men då hennes sons unga brud djupt knäböjde vid hennes fötter , aftog hon diademet och satte det på sin nyvunna dotters hufvud , hvilken då , betagen af heliga och inspirerade känslor , talade ord så sköna , rörande och tillika kraftfulla , att både excellensen och hans gemål greto och unga grefven gret , hvarjemte alla onklar , tanter och kusiner , som blifvit inbjudna , äfven togo till näsdukarne . Men midt ur denna omätliga gloriad upprycktes hon plötsligt af den tanken , att Blenda var så godt som fastande , en omständighet , hvilken kunde beröfva henne hela den styrka , som hon hade af nöden . . . Fru Emerentia erinrade sig hafva hört huru , vid intagandet i vissa hemlighetsfulla samfund , neofyten genom föregående svält beröfvas sina fysiska krafter , något som i sin tur verkar på de moraliska . ” Nej , ” utropade hon högt och med eftertryck , ” aldrig skall det sägas att jag försummat något , som kan underhålla det mod , hvaraf hon är i behof ! ” Och riktande en bönfallande blick på sin dotter och en dito på grefven , sade hon ännu högre : ” Blenda , mitt barn , i salig farmors och din fars namn besvär jag dig eller – om så behöfs – befaller jag dig att äta ! ” Blenda såg leende upp . ” Huru då , mamma . . är den saken så angelägen ? ” ” Lyd , mitt barn ! Det är en sak , hvars nödvändighet jag , din mor , känner . Herr kusin , var så god och förena sig med mig ! Jag har erfarenhet af lifvet och vet hvad jag tillråder . ” ” Förlåt , förlåt , min bästa tant , att jag är en så försumlig värd ! ” ursäktade sig kusin Jean . Och nu började en munter strid mellan de båda unga . Blenda ville icke alls äta , men då hon tvingades dertill , tvingade hon å sin sida kusin Jean att uppäta de dubbla portioner , som hon lade för honom . Ändtligen var förfriskningen intagen ; och sedan kusken och en betjentpojke , hvilken åtföljde grefven under hans sista inkognito , gjort slut på resten , steg värden med damerna i vagnen , och resan fortsattes . ” Nu , då vi kommit oss i ordning ” , sade Blenda – som , sittande midt emot sin riddare , med förtretlig skalkaktighet vred parasollen så , att han ej fick kasta någon blick på hennes blomstrande ansigte – ” nu skola vi tala allvarsamt och i förtroende ! ” ” Börja med det då , min lilla kusin ! ” svarade han , i det han behändigt fattade om parasollen och sköt den åt sidan . ” Sedan ” , tillade han hviskande och med en blick , som höjde rosorna på Blendas kind , ” blir det min tur ! ” Blenda kastade ett förstulet ögonkast på sin mor , hvilken till svar gaf henne en temligen eftertrycklig stöt i sidan . . . . begge hade en och samma tanke : ” Nå ändtligen ! ” ” Jo ” – återtog vår unga fröken , sedan hon lyckligt öfvervunnit den blygsamma förvirring , som grefvens sista ord förorsakade henne – ” det förhåller sig så , att jag blifvit uppmanad att taga råd af kusin Johan , och som jag blott känner en kusin Johan , så är det naturligt att jag vänder mig till honom . ” ” Och han skall efter bästa förmåga söka att motsvara förtroendet . ” ” Nå , hvem tviflar väl på det . . . Händelsen är den , att en ung man af mina bekanta funnit mig så der temligen i sin smak . ” ” Detta är något obestämdt , alldenstund det är bestämdt att många andra funnit detsamma ! ” ” Ah , se det kan kallas ett ridderligt svar . . . men , för att vara ännu uppriktigare , den unge mannen har utvalt mig till sin följeslagerska . ” ” Det der blir åter nästan för tydligt ! ” ” Jag kan icke hjelpa det . . . Vidare har han – såsom jag redan sagt – försäkrat mig att han hoppades det herr Johan Blücher , af hvilken han fann sig ganska intagen , skulle hos mig rekommendera honom till det bästa . ” ” Hm – ett kinkigt uppdrag ! ” ” Så mycket kinkigare , som det väl kommer att bero af huruvida han är lika intagen af – baronen . ” ” Aha , det är fråga om att bli friherrinna ? ” ” Ja , min kusin – tycker ni att det är att sträfva för högt ? Jag kan försäkra er att jag aldrig tänkt på någonting mindre . . . ” ” . . och att bli rik ? ” ” Det har också ingått i mina beräkningar : den som är rik , har så många förmåner , kan tillfredsställa så många fantasier ! ” ” . . och att få lefva i den så kallade förnäma verlden ? ” ” Ja ja , just om allt det der är det fråga . . . Jag tycker om att bli en förnäm dam , att få vagga mig i en vagn med en eller två livréklädda lakejer bakpå , att bli hyllad och uppburen af min mans vänner , en hel svärm grefvar och baroner , och framför allt att göra alla grefvinnor och friherrinnor förtviflade af afundsjuka . . ty jag ärnar icke spara min mans kassa för att bli skön ! ” Vid de sista orden fäste Blenda sitt leende öga på sin älskare . Hon var öfvertygad att han i samma glada ton skulle förebrå henne hennes fåfänga och behagsjuka , ty den orsak , som hon på sista tiden lyckats uppfinna för gumman Gyllenhakes ihärdiga påstående att hon i ” grefven ” icke borde se en grefve , var den att han , som egde så ädla tänkesätt , fruktade att hon med alltför mycken förkärlek fästade sig vid de högre ståndens förmåner . Men tvert emot hvad hon förmodat svarade han henne endast dessa ord : ” Denna verld skulle nog passa er ! ” ” Bör jag tyda detta svar som ett råd , min kusin . . bör jag tro att ni gynnar baronen ? ” ” Jag nästan börjar att göra det . . . Men hvad säger tant om saken ? ” ” Åh , jag tar helst ” , svarade fru Emerentia med , såsom hon sjelf ansåg det , utmärkt takt , ” jag tar helst den , som min dotters hjerta utväljer , och jag litar på att hennes instinkt varit så fin , att hon med trygghet kan uppoffra baronen . ” ” Detta var ett ganska klyftigt svar ! ” Fru Emerentia pöste inom sig , men såg helt blygsamt bortåt vägen . ” Jag skulle deraf kunna dra den slutsatsen , att tant för Blendas lycka icke anser nödvändigt att göra ett förnämt gifte ? ” ” Åh , kära hjertandes , gå icke ett stackars fruntimmer så der in på lifvet ! ” ” Huru , min tant ? ” ” Bevars , jag upprepar ju att jag är nöjd med den , som hon sjelf väljer till man – men det är så , min bäste kusin , att jag alltifrån hennes barndom trott att hon skulle bli en verklig dam , jag menar en dam , som kunde göra sig någorlunda säkert hopp om att bli presenterad på hofvet . . . ” ” . . och få dansa med hans kongl . höghet kronprinsen på hoffesterna ! ” inföll Blenda . ” Just det , du lilla : du riktigt tar ordet ur munnen på mig . . . men ack , den dag då detta inträffar , fruktar jag endast en sak . . . ” ” Hvad då , mamma ? ” ” . . jo , att jag ej kommer att se någonting , ty måhända svimmar jag i öfvermåttet af min lycka ! ” Ett halft melankoliskt , halft medömkansfullt leende sväfvade öfver kusin Jeans läppar , under det han betraktade de allt mer och mer upplifvade damerna . Men detta leende försvann hastigt , och i det han ömt betraktade Blenda , sade han : ” Jag begär betänketid tills i eftermiddag med rådet , men lofvar att jag då icke skall undandraga mig det ! ” ” Det går jag in på . . förbehållet likväl att ni , min kusin , icke anser er förolämpad , om jag icke följer ert råd , ty jag vill icke neka att jag redan beslutat mig att i främsta rummet taga råd af mitt eget lilla hufvud . . . ” ” . . och afslå ? ” ” Kanhända ! ” ” Men i eftermiddag . . . ” ” Nåväl ? ” ” . . torde ni tänka annorlunda ? ” En blick af oro smög från den unga flickans öga till hennes grannes . En obestämd känsla af tvång kom ifrån detta ögonblick öfver dem alla . Fru Emerentia föll dock snart i en halfslummer och insomnade slutligen helt och hållet , allt under behagfulla drömmar om gamle hans excellens i stora generals-uniformen och hans gemål med juvelsmycket . Men Blenda sökte förgäfves nyckeln till den förändring , som föregått med hennes älskare . Den poetiska tystnaden vid frukosten – en tystnad långt vältaligare än ord , emedan de ersattes af blickarnas och åtbördernas språk – fans ej nu . Men i det närmaste tego de ändå . Han var försänkt i tankfullhet , hon i ångest . Och de småleenden , de halfva suckar , som då och då utbyttes , syntes , i stället att lifva dem , snarare öka deras förstämning . Emellertid rullade vagnen utåt vägen . Hästarna tycktes ila fram .