Skator . Nu står på det höga Majbärget blott en dum , pösig bondkvarn , som snurrar och snurrar i sol och regn , och nedanför rada sig magasin vid magasin med numrerade luckor . Men då trängdes ända ut på klippkrönet en mängd små hus , liksom för att riktigt få hålla utkik öfver härligheterna under , öfver det gamla skeppsvarfvet och älfven och långt bort fjorden med båtar och skepp . De lågo där dessa boningar , härs och tvärs , lik en klunga seglande fartyg , och som små skutor sågo de också ut . De hade flaggstänger och brokigt färgade namnbräden , där de allra vackraste namn , såsom Galatea , Celeritas , Gamen och Lord Palmerston lyste i sirligt präntad och förgylld skrift . Vid gaflarna stodo uppstälda galjonsbilder , föreställande något yppigt krithvitt fruntimmer med svartpenslade ögonbryn och gullhår eller guden Neptun med böljande skägg , rostfläckigt af hafsskum , och med treuddens spetsar brutna af stormsjöar . De små gångarna , som slingrade mellan bärgets knaltar , liknade också på ett hår strömfåror . Omkring hvarje sådan hus-skuta fanns en väl inhägnad trädgårdshage . Den sträckte sig för öfver , som ville den kokettera med sina behag inför galjonsbildens hvita , stela ögon . Tätt under Neptuns stora , platta fötter blinkade tusenskönor och ringblommor , vaggade löfkojor och gula lökliljor och kråmade sig blå riddarsporrar . Ett stackars vindböjdt äppelträd kunde blygt sträcka ut sina magra grenar . Men framför en liten kabyss till lusthus höjde sig på en stolpe husets klenod , den svarta solkulan , på hvars spegelyta de riktiga fartygen där ute seglade omkring och vågorna dansade och människorna gingo på hufvudet med stora förfärliga ansikten och pussiga kinder . Detta lilla samhälle på toppen af Majbärget var Blåsut . Här redde ostindiefararne sina hem på ålderdomen . Alla mogna sjömän tänkte med hemlig längtan på Blåsut , och för ynglingarne stod det som en drömstad , där allt skönt och hemskt i världen samlats . Urgammalt var det . Den äldste sjöbussen sade , att han aldrig hört någon tala om den tid , då det icke fanns . Att lefva här uppe var som att lefva till hälften på sjön . Från fönstren varsnades fjorden ända ut till yttersta skären . Intet in- eller utgående fartyg undgick de gamla fördettingarnes kritiska blickar , och skutorna vid bojarna älfven utefter kände de på sina fem fingrar . En mild , ljus sommarafton hade båtsman Josua Söderberg slagit sig ned på berghällen , som bildade tröskel till hans hus . Han var prydligt klädd i kavaj med två rader hornknappar ; under den blå ylleskjortans krage stack ut åt hvarje sida en väldig halsdukssnibb , och på de glesa hårtestarna tronade pojkaktigt snedt en platt , virkad mössa . Den jämna skäggkransen från öra till öra gaf något myndigt , tvärsäkert åt ansiktet , och från de skarpa små ögonen stod den egendomliga glans , som kommer af att ständigt blicka långt , långt bort . Nedifrån älfvens förtöjda fartyg bar aftonbrisen ljudet af taljornas gnisslande och kappstandarnas klirrande och knastrande till sjömännens sorgesamma kärleksvisor . Plötsligt stack ett hufvud upp öfver bärgkanten och följdes af fler . En flock pojkar närmade sig försiktigt . Litet osäkra och på vederbörligt afstånd satte de sig ned — man visste aldrig , i hvilket humör gubben Josua befann sig . I dag såg han emellertid nyter ut . — Sir I , pojkar — började han genast och drog ut af ett gammalt uppblött tåg en lång drefstump , medan rynkorna kring hans hopknipna öga dallrade — , ville jag , så nog kunde jag tala om för er om både gröna och svarta människoätare , men då kunde I inte sofva i natt , för I ä så ’ na mesar . — Äh , inte ä vi rädda , må båtsman tro . — Pojkarne skockade sig ifrigt närmare . Gubben ruskade envist på hufvudet , så att lufvans tofs vajade . — Huum — göken häller — det låter vi allt stå på tillväxt . Men jag kan tala om en sak , jag såg i deras land . Det var grant , må I tro . Bäst som vi gick där , så kom vi till en sjö . Långt ute växte det hvita blommor , stora som huset här , och di hade blad , som räckte ända in mot land . Där klef vi ner , vi , och marscherade på löfvena ut till blomman . Och så la ’ vi oss ombord och somnade på fläcken . Men si , det skulle vi inte gjort , för med ens vi vaknade , var allt som svarta natten . De hade gått ihop i topparna , ser I , de där förbaskade hvita blombla ’ na . Som lycka va ’ , hade vi yxorna med , så vi kunde hugga oss ut , annars hade vi vurti lefvande begrafna . För di blommorna ä som människoätarne , si , di släpper aldrig sitt tag . Pojkarne gapade men sågo litet ovissa ut i ögonen . — Kunde de vara så stora ? — undrade någon dröjande . — Jösses — svarade båtsman Söderberg och spottade . — Det finns väl större saker än det . I skulle bara sett Great Eastern — något annat än skutorna där nere , det minsann ! — I kan tänka er en smula , hur där såg ut , när jag en gång — jag var välan 35 år då — skulle gå upp i vanten , och så det tog mig en hel månad , innan jag hann till tredje virflingen . — Åh , det var väldigt — ropades i korus . Då kom gubben riktigt i tagen . Han såg händelsen för sig , som hade den passerat i går , och slog knutna handen i tågstumpen . — Ja , ta mej fan stod jag inte och besinnade mig länge , innan jag vände om . För si där oppe till väders var saker att se på , må I tro . Där fanns krogar och danshus i hvartenda block och fullt med folk , och de gjorde inte annat än roade sig , så länge pängarna räckte . Men si jag hade vurti gammal gubbe , innan jag hunnit till märsrån , och nog ville jag väl hem ett tag och se Blåsut . Nu började den stora varfsklockan ringa . — Se så — afbröt han tvärt — go avé , som engelsman säger ... klart till skaffning . Så gick han stelt och långsamt in i huset . Där både sken och doftade det af såpa och vatten . Rummen stodo svala och rena som en skuta strax efter kvällspolningen och fina som kaptensfruns hytt . Och så mycket härligheter huset rymde . Koraller och snäckor i rundlar och rutor och pyramider och halfcirklar , på bord och på golf , så att man icke visste , hvar man skulle börja att beundra . Och små lustiga pagoder af cypressträd och kupor med fåglar och blommor af blåst glas . Men det bästa af allt var Josua Söderbergs eget fartyg , där han seglat som förste båtsman i så många Härrans välsignade år . Det var måladt på glas och i själfvaste Kina . En målning som hette duga , skall jag säga . Till och med seglens våder voro utritade , och namnet på vimpeln syntes klart och tydligt . Sjön snodde sig som ormar , och kajutans små fönster med röda gardiner lågo ordentligt i rad . Af besättningen fattades icke en enda man , och till och med hönsen i den långa spjälburen på kajuttaket sträckte fram sina näbbar . Det var inte en af de där vanliga taflorna , som bara föreställa ett fartyg . Lifslefvande och till evärdliga tider flöt hon på vattnet , Galatea , med spända segel och klara rutor och kring relingen matroser i blanka knappar . Gubben stultade genom salen och förmaket och vände om två gånger . Blott för att riktigt få känsel på , hur rent och fint det var . Sedan gick han ut i förstugan och lyfte på klinkan till gafvelrummet . Dottern Anna satt i stor krinolin som i en tunna framme vid fönstret och sömmade handskar , spända kring bågen . Aftonsolen från älfven göt gull öfver hennes hår , kammadt skinande slätt om stora valkar och hängande i en pung bak på halsen , som mjäll och hvit höjde sig ur den lågt ringade klädningen . — Hörde du inte , att klockan rang ? Pojken ska väl ha mat . — Lina står ju vid spiseln — svarade hon kort . — Li-na står ju vid spi-sen ja — härmade gubben i ett missnöjdt mumlande och fortsatte vägen till köket . Här fräste pannan öfver den öppna elden , och Lina flög omkring som ett bi . Hon var liten och nätt , med goda , blå ögon men utan både valkar och krinolin . — Far — sade hon dröjande och lät sirapen långsamt droppa från skeden — , i natt drömde jag om mor . Hon red på en häst och gaf mig pängar ... menar du inte , att Kalle borde tänka sig för och inte mönstra så här i en handvändning ? — Var det silfverpängar , och hvad färg hade hästen ? — frågade han . — Hästen var rent som eldslågor och sparkade omkring stora kopparslantar . Då lättade gubbens min. — Röda hästar ä ’ styggt — sade han — , men kopparpängar gör inte ett grand . Lina suckade och teg . _ _ _ _ _ _ _ _ Så länge Josua Söderberg orkat gå ned till varfvet och sätta hop sina tjärkvastar , hade han hvar dag medtagit fostersonen Kalle . Här nere funnos många underliga ting . Först den stora virkesboden med alla krokiga ekstockar och trädknölar , hvilka i halfmörkret vredo sig som människor på sjuklägret . Och de svarta , gula och bruna utländingarne , som skreko obegripliga ord och gingo an som tosingar . I alla dessa främmande ögon kunde man tydligt se både människoätare och andra hemska saker spegla sig . Så den förvirrande lukten från tång , sjö och tjära ; timmermännens skarpa yxhugg , vindspelens ringdans , gastarnes hojtande till väders , sjömännens ljufliga sånger . I vågskvalpet vid stockhamnen gungade och gungade långa spiror ; säf och bark hoppade yra och lustiga omkring , tills någon våg kom sättande och vräkte dem på land . Men i kvällningen skvalpade och prasslade stranden svart af drunknades hviskningar . Utefter brobänken lågo förtöjda fartyg från jordklotets alla kanter . Slappa vaggade segelflaken mot skyn , och under gafflar och toppar lyste flaggor i så många färger , att man aldrig kunde hålla reda på dem . Men midt i allt detta flöto som vingskjutna måsar haverister utan master , stora svarta likkistor , där nattetid de dödas andar tassade omkring . Och så mycket hisnande vågsamt , som företogs . Öfver masttopparnas flaggknappar hängde pojkar på magen och stirrade ned i djupet . Folk sprungo på stockarna i vattnet som på torra land eller kilade ekorrsnabbt ända ut på rånockarna . Men om aftnarna , de kolsvarta aftnarna , då renbrändes fartygsbottnarna , där de pöste som ballonger ut från kullstjälpta skrof . Bussarna ställde sig i rad på flottar , lastade med ljung och tjärtunnor . De sågo ut som soldater , färdiga till anfall , och i händerna höllo de borstar och kvastar på långa skaft . Så började en liten ljungeld spraka — en till — fler , fler — hör , hur tjäran frustar , smattrar , fräser ! Rök och gnistor flyga upp i riggen , och flammorna lysa under mörka himmelen som hundra valborgsmässofyrar , kastande röda slingor nedåt vattnet ! Utomkring ligga nu alla skepp , omhvärfda af rök och lågor som i ett sjöslag . Men den gamla täckta tjärpråmen där borta med sina puttrande grytor och elden , som slår ut i det svarta tomma , och gubben , som svär och mumlar och rör upp uti allt med sin spade , medan kajorna ursinnigt skria — den pråmen är visserligen en trolldomshåla , och öfver dörren står också i blodröd skrift : Häxan ... Å ja — hvad fick man icke vara med om allt för besynnerligt ... På kokhusväggen uppe vid storsmedjan fäste spaniorerna kålblad och kastade till måls med långa bovieknifvar , så att det hven och susade om öronen . Grensle öfver sina kistor suto amerikaner och brände armarna fulla af Columbia med stjärnbaneret i glödande rödt och blått , och på bröstet målade de örnen med utbredda vingar och under kärestans namn ... Så lång dagen var kunde de små satta English sailors stå och påta lerkulor in i en stor ring , som de formade på marken . Men underligast voro de svarta brasilianerna . De hängde Judas . Då pryddes deras kaffedoftande skepp alla vant och tågändar utefter med så mycket flaggor , att det lyste som en skog af hemlandets prunkande blommor . Sedan stoppade männen upp en gubbe och stucko bleka svenska nyponrosor i hans hatt och en gammal fiol under hans arm . Sjungande hemska , egendomliga klagosånger kommo de så marscherande nedför landgången , och i spetsen gingo kaptenen och gubben . På brobänken nedfirades en talja , och snaran fästes om gubbens hals . Därpå talade kaptenen något , som ingen förstod , och — vips ! — flög gubben till väders under gevärssalfvor , som kommo halmstrån och trasor att yra i luften . Upp och ned for den arme Judas , och kom han blott så nära kajen , att de svarta vildarna kunde nå honom med sina kolfvar , då ekade tjutet ända bland bärgen på andra sidan älfven . Af allt detta blef Kalle Söderberg på en gång vild och rädd . Och hårdt , hårdt höllo Lina och han hvarandra i hand , då de om vinterkvällarna suto vid spiselelden och gubben berättade , medan Anna somnade från alltsammans och nordanvinden riste huset , så att lågorna bugade sig och ur vråarna smögo tysta fötter . Men ju räddare Kalle var , dess starkare blef begäret att titta in genom alla gluggar och trampa på alla krokiga kvistar och lyssna spändt till höstdånet i tacklen . När han växte upp , hörde han , att ungdomen kallade för vidskeplig inbillning hvad de äldre med egna ögon sett och med egna öron hört och med egna sinnen erfarit . Gamlingarne däremot menade , att det var skada , att ungtupparne icke fingo allt förståndigt folk landsförvisadt till Blåsut . Men se skepp kunde nu icke segla utan sjömän , och den , som icke hade ögon att se så mycket som en hafsorm en gång , hvad han dög till , icke var det till sjöman ... På denna ljusa sommareftermiddag stod Kalle , en ståtlig ung man , bland allt slags hoprafsadt folk och timrade i spantboden . Ingen talade om annat än skeppet Viktoria , hvilket efter att hafva genomgått en grundlig reparation stod färdigt att göra sin första tripp . Då fartyget i middags skulle vändas på rätt köl , inträffade något , som fyllde många sinnen med häpnad . I salningen på den lutande masten befanns ett skatpar hafva byggt sitt bo Vid denna upptäckt bleknade besättningen och drog sig tillbaka . Ingen hand rörde vid stöttan . — Tar ondt vid de fåglarna , så ser skutan aldrig land — förklarade gamle Isakson , och de andra matroserna tego och sneglade uppåt masten . Att kaptenen knöt handen och kallade dem för » torsker og forbandede idioter » , gjorde icke det minsta intryck . — Skatbo i masten slår aldrig fel — sade bussarne och stodo orörliga med näfvarna på ryggen . Nu rusade befälhafvaren själf upp i vanten och ref loss boet . Skrikande föllo ungarna ned i brobänken och slogo på fläcken ihjäl sig , men under ohyggliga skratt flaxade skatparet kring kaptenens hufvud . Slutligen restes skeppet . Men många af dem , som gjort aftal om mönstring , gingo sin väg inåt staden . Och på varfvet hade alltsedan rådt en upphetsad stämning . Det talades visa ord för och emot , men gamla historier döko upp och stänkte kring sig kalla varningar och solklara bevis . — » Gumman » Isakson går i barndomen — hånade ungdomen . — Hallå , landtkrabbor — hojtade matros Frisk — , hvad vet ni om sjön ? Då trossen sprang på Freydis sistlidne maj och slog ihjäl Branten , förliste inte skutan vid Englands kust , hva ? Var jag inte själf med , när råttorna satte af i en svart , lång rad utför Doroteas landgång — hon som kapsejsa utanför Goda Hoppsudden ? Då » Almas » katt drunknade i Nordsjön , hvem satte på grund i Biscaybukten — hva ? Kalle muttrade något om gamla stollar och ryckte till sig yxan samt började hugga , så att flisorna röko . Men konstigt i alla fall , att så många människor kunde ljuga om precis samma ting . Vid varfsklockans slag var han i dag den förste utom porten . Men på krönets blomsteräng stannade han och såg ut . Fjorden låg blank i solnedgången , och som eldbärg eller isklumpar summo skären omkring . Nedför älfven gled den ena duken efter den andra till sjös , och en svag landbris kupade sakta seglen . Gastarne sjöngo långdraget : Jag reser bort , min lilla vän , och du får stanna kvar . Tonerna liksom flöto efter dem på vågen , och till svar viftades från tjogtals småbåtar . Längre och längre ut i den vattriga sjön seglade skutorna , sköto starkare fart — lyste så hvasst och hvitt . Skinande glatt svepte strömfåran om skrofvet , men långt ute vidgade den sig till en silfverkrans , släppte därpå motvilligt , tills skären förtonade i obestämd dallring . Kalle måste gifva sig till att springa som en ströpojke , så sjöd blodet af ungdom och lust . Det där om skatorna var bara något innerligt satans skrock . _ _ _ _ _ _ _ _ Icke förrän ugnspannkakan med sirapsklickar , stora som bruna skillingar , förtärts , lät Kalle undslippa sig historien om fågelboet i mastsalningen . Lina blef eldröd och såg ned , som om hon kämpade med gråten . Anna log och kastade på den unge mannen gäckande blickar . Men Josua Söderberg drog munnen skarpt samman och satte knifskaftet med kraft i bordet . — Det befälet behöfver fara några år till i skansen , så han lär sig bli sjöman och inte en förbannad skolmästare . Och det vill jag säga dig , Kalle , att mönstrar du med den skutan , blir du hajmat , innan året är slut . Minns , att Josua Söderberg sa ’ t. Det blef tyst vid pass en minut . Men då morskade sig Kalle och sade : — Äh . Nu satt han i hagen , och det var kväll och månen sken på äppelträdet . Först kom Lina . Hon kom så tveksamt och mjukt , och det ryckte i hennes läppar och haka , men de blå ögonen glänste skygga . — Snälla du , Kalle — hviskade hon — , du kan väl vänta litet med mönstringen ... — Skeppet är nära på nytt — sade Kalle lågt . Men det var , som om han kämpat i sömnen mot maran . Lina slog förklädet för ansiktet och grät . Då blef Kalle underligt vek och sträckte handen efter henne . Men i detsamma skymtade en blå kjol . Trallande , som om hon alls ingenting såge och alls ingenting visste och alls ingenting brydde sig om , kom Anna fram bakom knuten . Hennes barm stod full och hög , och midjan sköt smal upp öfver krinolinen . Hon sjöng , böjde sig ned och plockade tusenskönor och fäste dem som nålar i sitt blonda hår . Kalle rodnade , och då Lina smög bort , kom Anna fram . Hon satte skämtsamt en riddarsporre i hans knapphål , slog sig ned och smågnolade och lyfte sin hvita haka för att kisa på månen . Och då Kalle makade sig tätt intill , slog hon honom med en blomstjälk . — Du är bestämdt rädd för sjön , du — sade hon spotskt . — Det ska du få varsna — hviskade han skälfvande . Med sina starka händer grep han om hennes handled . — Gif mig en kyss . — Jo visst , ja — hon kastade sin hvita hals tillbaka . — Styrman Söderberg kan försöka . * * * Ett par dagar efter gick Kalle ombord på skeppet Viktoria , destineradt till New York . Men när februarisolen gräfde rännilar i skärens snö , inlopp underrättelsen , att fregatten Viktoria strandat vid Newfoundlands bankar och att timmermannen Kalle Söderberg för svåra skador afförts till New York . Budet nådde Blåsut en morgon , då båtsman Söderberg med snuggan i munnen stod ute och belåtet betraktade hur vattnet rann utför bärgväggen . Först blef han så arg , att hans små ögon gnistrade . Han hötte med handen åt allt , som tindrade och bubblade . — Sa jag honom inte det ! Men si ingenting kan di , och inte hvarken tror di på Gud eller fan , så det är bara rättvist , att det går , som det går . Men då solen steg högre , och skutorna anlände men ingen Kalle kom , då blef gubben tyst och satt mulen , böjd öfver drefven , och på de roliga historierna var det slut . Om sommaren gifte sig Anna med en stilig styrman . Men alla dagar stod Lina vid solkulan och blickade ut öfver fjorden och för hvar och en af prickarna , som växte till skepp med segel , tänkte hon , tills tanken kvalde henne : — Kanske är han med . — Frampå hösten en dag steg Kalle in i köket . Han var som en gammal man , och kläderna voro slitna och dåliga . — Nej men så roligt — stammade Lina och tog hans hand . — Du ... du ser ju inte så dålig ut . — Det var det enda , hon kunde säga . Men då han rörde sig , såg hon , att han blifvit låghalt . Gubben Josua hade fått brådt att flytta sina giktbrutna ben af soffan . — Nå se Kalle — sade han , och ansiktet sken . — När kom du ? Det nämnde Kalle , men för rästen yttrade han blott : — Ja , jag fick min skada , jag . Därpå såg han sig om och frågade : — Hvar är Anna ? Något i tonen kom dem att tveka med svaret . — Hon är gift . Ett ögonblick stod han styf och still . Men så skrattade han till hårdt . — Jaså , hon är gift ... nå många tusen kära hälsningar då . Sedan talade han aldrig mer om henne . Men Lina tyckte , att hvar hon nu såg hän var det ljust och fullt upp som på sommaren . Kalle fick återvända till sin gamla plats på varfvet . Af Viktorias besättning var han den ende , som blifvit obrukbar för sjön . Tung lade sig vintern öfver båtsmanhuset på Blåsut . Kalles munterhet var gången , och Lina föll af , och aldrig sjöng hon mer till sitt arbete . En blåsig kväll , när gamlingen för muntrationens skull bjöd på grogg , hände , att Kalle , som druckit litet skarpt , plötsligt slog handen i bordet och talade : — Ser I , jag trodde hela tiden på djäfvulstyget , och därför skulle jag hållit mig hemma . Det var jag , som drog olyckan öfver oss , för si den , som bara inte tror , han kan göra ackurat , hvad han vill . Rödmosig satt gamle Söderberg med båda armarna på bordet och småblinkade . — Du , Kalle — sade han långsamt och bredt . Det är ingen värst olycka skedd . Nog vet jag , att du hade mer lust på Anna , men så far jag är , säger jag : Det var inte stort att ha . Nu ska du och Lina slå er ihop , för en duktig tös ä hon , och stugan har I ograverad efter mig . Kalle satt och stirrade framför sig . — Inte vill Lina ha mig , som jag nu ser ut , när jag inte ville ha henne förut — sade han dystert . — Snack — snäste gubben och skålade belåtet . Nog hade det kommit därhän , att Lina smugit närmare Kalles tankar , och nog såg han , att hon mindes honom . Det var blott detta , att han måste bjuda henne ett vrak . Och äfven visste Kalle med sig , att hade allt gått bra , så ... Emellertid ljusnade hans sinne , som våren skred fram . Att Lina och han skulle blifva ett par , var det enda lifvet ännu hade att skänka . Han tänkte på henne mer och mer , hvar han gick och stod , och fanns hon ej tillstädes , saknade han henne . I hemlighet tog han ofta hennes hand och tryckte den hårdt . Tala gjorde han dock icke . Men i huset kom åter sång och i alabastervasen nyutspruckna syrener . Hvar kväll under de långa , ljusa sommarkvällarna tänkte Kalle , att i morgon skulle han tala ut med Lina . Men hvar morgon kände han , att hur passeligt allt kunde synas , var det dock något alldeles särskildt det där att fria och bestämma om giftermål . När nu den ena dagen förrann efter den andra , fattades han af en besynnerlig ångest för att det till slut aldrig skulle ske . Kanske kunde Lina göra bättre än att gifta sig med en halt timmerman ! Att tänka så vållade honom trotsig smärta , men han drogs till att plåga sig med tanken . Då och då gjorde han ansatser till frieri . Men beständigt kommo hinder i vägen i form af kattor och käringar och annat . Ja , till och med ormar , som icke i mannaminne varit synliga på Blåsut , kröpo fram , just då han någon lämplig dag ute på backen ämnade tala . En söndagskväll såg Kalle Lina gå ut i trädgården och sätta sig på bänken under apeln . Hon var klädd i hvitt garibaldilif och hade fäst styfmorsblommor i sitt hår . Hon var lik Anna , så vacker var hon . Kalle skalf på handen , där han sakta lyfte dörrklinkan och haltade ned för trappan , men hela hans varelse knutade sig nu samman till ett fast beslut . När han trädde ut på hällen , tyckte han , att han aldrig sett jorden så ljuflig . Sjön lyste vinröd , marken böljade blå , och fast ingen sol fanns på himmelen , sken luften likt en enda stor , glad sol . Ett ögonblick blef det så stilla , som om lifvet stannat ... och allt lagt sig till rätta just där det borde ligga ... och trådarna i en besynnerlig härfva redt ut sig fint och behändigt midt för hans ögon . Han kände något så fridsamt godt , att det kunde höra hemma i himmelen . Han gick långsamt fram till grinden och kom oförvarandes att smälla den hårdt igen efter sig . En flock skrämda fåglar skvatt upp ur apelns grenar och flaxade skrattande om bänken , där Lina satt . Det var skator . — De ha ungar i boet — sade hon sakta , och Kalle hade ett intryck af att orden smälte bort . Han tog upp en sten och kastade . I stället för att skingras skockade fåglarna sig tätare samman , slogo en lof högre och fortsatte att i en gungande massa skria rätt öfver flickans hufvud . Då omvältes Kalles själ så plötsligt , att hans tunga torkade och hans strupe sammansnördes . Han vände tyst tillbaka och hvarken då eller senare kom det ord , Lina väntade på . Ty att två gånger trotsa skatorna , därtill hade han icke mod .