En julafton . Doldt af parkens blodröda och bjärtgula löfvärk drömde i nedströmmande månljus sommarpensionatets gamla hvita hus . Mellan cypressernas och acasiornas stammar skymtade en hvit Apollo Belvedere och en gulbrun kronhjort och långt borta , lika trollgubbar , åkerns kvarglömda majsskylar . Men under valnötsträden grönskade gräset vårfriskt , på en buske skälfde en öfvermogen purpurros , och kring rabatterna lyste blå och röda hyacinter . Där verandan med platt tak och grofva joniska pelare och de söndriga golfbräderna nära jorden , stod som ett hus för sig själft , påminde den om en klassisk ruin . På det låga fotsteget hvilade träläjon , snarlika knähundar , men utefter murkna pilastrar dallrade i månstrålarna vissna Jungfru Marie skålar . Det var stilla och så ljumt som i maj . Årets härliga julväder hade lockat de af pensionatets gäster , som ej ägde anförvandter på nära håll , att kvarstanna öfver hälgen i Maryland . Efter att i dag hafva stigit sent upp från middagsbordet , där änder — de ryktbara Marylandsänderna ! — ananas och ettersura jordgubbar gifvit en liten försmak af morgondagens fäst med kalkon och plumpudding , begaf man sig in i bottenvåningens låga , hvalfliknande salong , fyld af en svag mosslukt . I spiseln falnade glöden från en stockeld och golflampan upplyste rummet med ett grönt , mildt sken . Det starka ljuset utifrån kom lågorna inne att värka löjligt bleka och dock var det allt för praktfullt , att man skulle nännas täcka för fönstren och verandadörrens glas . Men sällskapet började småningom erfara på sig själft en återvärkan af denna rummets oroliga ton . Hvilken underlig julafton ! Icke full sommar som i Florida , där man går barhufvad och klädd i tunnt , tunnt siden och plockar famnen full af ljusa rosor . Icke vinter och snö likt i Kanada . Icke var man hemma , men icke heller fullt borta . Damerna — det var uteslutande damer — slogo sig ned i gamla djupa skinnstolar eller på braskuddar kring spiseln . Aftonen ägde ju intet särskildt program , man skulle sitta där och som vanligt språka några timmar , innan natten kom . Men ehuru de voro bekanta sedan månader tillbaka , kände sig dessa kvinnor i afton sällsamt främmande för hvarandra . Starkare än någonsin förnummo de den djupa skiljaktigheten i deras väsen . Icke blott att de tillhörde skilda folk och tillbådo skilda gudar , utan att de innerst voro som eld och vatten eller som stål och vax . Måhända steg samtidigt i hvarje själ en otålig , retlig , ja ångestfull längtan efter att åtminstone denna heliga kväll kunna lefva sitt eget lif i sin egen värld . Ingen skulle dock velat spela på den strängen af fruktan för en ironisk blick , ett kallt småleende . Och hur svårt att i en så förvirrande omgifning få sin själ stämd i rätt tonart . Att » känna jul » på det egendomliga sätt , man djupast trängtade efter . Troligen var det just detta , som stegrade yttringarna af skilda temperament : dref skarpa tungor till skoningslöshet och varma hjärtan till extas . Allt med en underton af febril hänsynslöshet . Där voro de då : den lilla sprittande mademoiselle de Pierre , som under stor öppenhet gömde så sluga instinkter ; fröken Hjort med sin ståtliga växt , sitt lugna leende och sitt nyktra tänkesätt ; föreläserskan med det jämna väsendet och blickens glöd : miss Lorrie från Syd-Karolina samt hennes bästa vän , Bostonmålarinnan : eterisk , van att älskas , med ett barns fötter och och ett barns abandon . Slutligen den långa , eleganta Newyorksenkan , mrs Lean , hon som hade så hånande ögon . Och några fler . Af den lilla gruppen pratade ett par idkeligen i låg , uppsluppen ton , medan andra förströdda blickade in i askglöden . Samtalet rörde sig om den ryktbare ungerske porträttmålaren herr Dv . , som med sin syster gått från bordet direkt ut i parken . Man kunde från salongen se dem vandra långt borta mellan fältets skylar . Herr Dv . hade sin atelier inne i den stora staden , hvilkens börsaristokrati täflade om att öfverhopa honom med beställningar och inbjudningskort , men han föredrog att själf bo på landet . Mannen ansågs för en stor älskare af dollarn . Och då det visat sig , att damvärlden af blygsamhetsskäl tvekade att posera för honom , hade han från Ungern eftersändt sin syster för att genom en kvinnas närvaro på ateliern ingifva förtroende . I pensionatet var målaren icke synnerligen populär , och han kunde värkligen icke kallas artig , den gode ungraren . Utan att ens hafva presenterat sig , infann han sig brådskande och med en vårdslös bugning vid måltiderna och i parlorn behandlade han , fördjupad i en bok eller i sin skissportfölj , sällskapet som idel luft . Nå nå , här hemma kastade ingen ut tre tusen dollars för en tafla . Men herr konstnären finge ursäkta , att man å sin sida alls icke fann honom vuxen rollen af grand seigneur . Han stödde armbågarna på bordet och åt med knifbladet i munnen , och det hade händt honom att lägga potatisskal på duken . Hans rörelser voro hastiga och kantiga , hans röst kort och befallande , och tilltalade han kvinnor , log han hvasst eller yttrade sig på ett hårdt sätt , som gälde det österländska slafvinnor och icke västerns fria döttrar . Nej , morgontidningarna måtte innehålla aldrig så många notiser om » den europeiske mästaren , som i går hedrat fästen hos » etc. etc. — hemma hade man sett honom på för nära håll . Mannen var en ouppfostrad , rå » brute » . För några veckor sedan anlände systern ... himmel ! Hm ... syster ... var det värkligen i detta förhållande han stod till henne ? ! Man vore ju icke kvinna för ingenting — man ägde väl förstånd att bilda sig begrepp . Denna stora , starkt bygda flicka med de vilda ögonen , de klumpiga , tafatta åtbörderna och det otamda sättet vore utan tvifvel herr målarens landsmaninna . Men när hade man sett en syster uppföra sig , som hon gjorde ? Hon följde honom likt en smeksam hund . När han en dag gått före henne till tåget , och hon icke upphann honom i tid utan nödgades stanna ensam kvar på landet , då grät hon som en tröstlös människa . Var det blyghet öfver att befinna sig bland främlingar ? Bah , hon var allt utom blyg . Hon besvarade frågor djärft , nästan spotskt på sin brutna engelska . Hon kunde se på brodern med en beslöjad lidelse i blicken , som — hu ja . Och när hon uttalade » min bror » — » min bror väntar mig » , » min bror önskar det » — hvilken ton af öm stolthet ; dessa gråbleka kinder kunde minsann rodna ! Syskonkärlek vore ju mycket vackert , men ... Nej — hvem svarade för , att icke denna ungrare i ett okändt land och inför en främmande societet helt enkelt utgåfve sin — älskarinna för sin syster ! Den långa , eleganta Newyorksdamen , mrs Lean , hade sväfvat omkring på mattan och låtit sin klädning släpa fram och bak för att beteckna den grannlåt , hvarmed herr Dv . öfverhopade sin dam . Hon karrikerade skickligt , hur den unga flickan trampade på sina dyrbara kjolar , hur hon gick med långa , karlaktiga steg och med händerna tafatt hängande utefter sidorna . Ty denna tölpiga bondflickas rum belamrades dagligen med hvita sidenbrokader , med purpurblå sammet och silfvertyger . Hur löjligt osmakligt , hvilken brist på takt ! Själf gjorde den store konstnären teckningar till alla de dräkter , hon skulle uppträda med i stadens societet — ja , i Washington ! Han hade ju anhållit att få måla presidentens porträtt . Fru Lean afbröts af den lilla fransyskan , som skrattande flög fram till fönstret . — Åh kom — se ! Ett par af damerna reste sig , medan andra med växande ovilja lutade sig tillbaka och demonstrativt slöto ögonen . — Men det är mer än löjligt ... mon Dieu ! En manlig gestalt sågs röra sig borta mellan träden . Han gick nätt , med små trippande steg , sträckte därpå ut sin hand och fattade i en gren , hvarvid han , graciöst som en kvinna , böjde på öfverkroppen . Tätt efter kom hon och » sökte göra sammaledes . En lektion — en lektion i hälsning ! Tydligen hade vederbörande icke tagit de uppslagna fönsterluckorna med i beräkningen . Man vände sig generad , som stadd i olofliga ärenden , från fönstren . Endast mrs Lean dröjde kvar , spefullt småleende . Själfva den lilla parisiskans kvittrande : C ’ est drôle , c ’ est drôle , bortdog i den isande tystnad , som nu härskade i salongen . Plötsligt urladdade sig stämningen ett utrop af föraktfull leda . — Kan då ingen tala om annat än dessa människor — ? — Jag tycker , att vi litet hvar gjort våra iakttagelser , parerade mrs Lean , starkt rodnande . — I ett pensionat med sådana priser har man vissa fordringar . Målarinnan bevärdigade henne icke med ett ord till svar . Hon fortfor att tigga : — Kära , rara någon — säg något , hvad som hälst , en värs , ett citat — bara inte ... Hastigt sprang mademoiselle de Pierre bort och omfamnade husets enfant gâté . — Hvad skola vi tala om då ? sade hon smeksamt . — Om » the american girl » kanske ? Ögonen glittrade förrädiskt , då hon rätade upp sin lilla figur och med en blandning af patos och ironi , under lifliga gester , improviserade : — Hon är mjuk som en vidja — ansiktet fint och kyligt hvitt . — Evigt är den smala foten lyft till frihet , men hjärtat bindes af tusen band . Om vintern fryser hon aldrig , och hon är sval , när solen står högst . Handen har ett makalöst snabbt och helande grepp . — Kall är hon ej , men ej häller brinnande . Hennes själ är så klok , så klok — hon drömmer icke om den stora kärleken — ah , någon Julia söker ni nog förgäfves . — Men när hon kommer in i rummet , då blir rummet fullt af henne ... — Ack , ni poetiska europeer , afbröt Bostonflickan tämligen kyligt , där hon låg med hufvudet i sin väns , miss Lorries , knä . Mademoiselles artigheter voro så irriterande . Men miss Lorrie hade sutit drömmande och lekt med det silkesmjuka hårburret i sin famn . Och nu började hon tala på sitt sjungande sydkarolinska mål : — Poesi ja — det är något eget med poesi — som om den icke låge rätt för ungdomen , inte sant ? Se på en flicka , hur rik fantasi hon än må äga — om ni ger henne världens härligaste dikt , mest spännande roman , så föredrar hon en enda blick af sin älskade , ja en dans , en liten flirt ... Hvad folk har svårt att fasthålla , att Amerika är ungt ! Om det bure aldrig så mycket dikter inom sig , så har det icke tid att dikta konst . Ungdomen har alltid så brådt . Den upptäcker evigt konsten i lifvet . Den älskar blott sin egen sorg , sin egen glädje , sin egen smärta . — Det är för den mogna kvinnan och mannen diktaren upptäcker lifvet . Han ger dem något , som är deras lif och dock icke deras . Det är konsten . Konst är alltid dekadens ... Åh , där var det igen , det gamla stridsämnet . Icke möjligt att smälta samman ! Svenskan , som med korslagda händer tyst och storögd blickat in i spiselgapet , kunde ej afhålla sig från att infalla : — Hur skulle ni kunna dikta , ni som aldrig känt lidandet ? Hon uthärdade lugnt elden från ett par svarta ögon . — Vi ? ! Hvad är Amerika ? Är det icke en brunn , fyld af den bittraste smärta , det tusenåriga lifvets bottendrägg ? Vi växte upp vid lidandet , vi drucko smärtan vid våra oldmödrars bröst den vräktes upp på våra stränder med hvarenda en af hafvets vågor . Jo , vi äro förtrogna med lidandet . Men unga voro vi , och så bröto vi dess udd — ser ni , det välsignade med ungdomen är , att den gör det . Den sydkarolinska författarinnan tog plötsligt om sin väns hufvud som för att känna att det låg henne nära , och i blicken kom ett skimmer af ogjutna tårar . — Hvad är i denna stund gamla världens diktning ? Hvar finns den öfversvinneliga glädjen , hälsan , glädjen som är tro på lifvet ? — Den , som sätter foten på drakens hufvud , han skall en gång sjunga världens första glädjehymn ! — Min vän — kanske blir det kronan på vår hjässa , stjärnan på vår panna ! — Så barnsligt , ropade svenskan med röda kinder — lidandet har ju alltid funnits , hur skulle det då kunna försvinna ? Nu spratt Bostonflickan upp . — Hu så förfärligt gammal ni är ! Vet ni , forntiden är något jag aldrig förstått . I nutiden — där lefver jag , lefver , lefver ! Och om framtiden drömmer jag . Men forntiden är absolut ingenting för mig . Jag lägger en krans på dess graf då och då — någon gång en hälgdagsafton , när plikten manar mig att hylla de döda . Men hvad ha blodlösa skuggor att göra med mitt lif ? Är icke naturens lag : glöm — glöm ... — Nej , nej — jo — ropades om hvartannat . Och i detsamma spelade några upp en döfvande vals . — Låt oss dansa — kom ! Och alla dessa kvinnor grepo om hvarandras midjor och hvirflade om på mattan , som ville de trampa under sina fötter hvar lönlig oro . Verandadörren öppnades , och målaren och hans syster inträdde . Det var just som mademoiselle andfådd sjunkit ned på en divan , där hon låg och kastade slängkyssar åt amerikanskorna , som jämnt och behagfullt snurrade rundt , rundt , rundt . — Oh les gracieuses , les gracieuses ! Herr Dv . stannade med händerna på ryggen . Hans energiska , slätrakade ansikte med vibrerande näsvingar och fast slutna läppar liknade en aktörs , och hans blick öfverfor skarpt scenen framför . Bredvid stod följeslagerskan , en grof , kraftig gestalt , barhufvad och rufsig , med aftondagg på kläder och hår och med händerna fulla af löf . Det stod ut af henne som en imma af hälsa , och på en gång trotsigt och skyggt hvilade hennes ögon på alla dess finlemmade kvinnor . Om ett ögonblick försvann herr Dv . och kom strax tillbaka , bärande en fiol . Han hviskade till den unga kvinnan , som dröjande skakade sitt hufvud . Då valsen nu slutade , bad någon , att den fula lampan skulle släckas . Man stode icke längre ut , man ville slå upp alla dörrar , smälta samman med naturen — Lampan släcktes . Öfver rummet göts en mäktig silfverflod . Och se — midt på den rosiga mattan , som tycktes sakta bölja sig , stod plötsligt en hög gestalt . Några stråkdrag på fiolen — och afmätt , nästan mekaniskt började fröken Dv . röra sig till instrumentets dämpade , skridande tonsteg . Hennes fötter flyttades knapt , armarna sträcktes långsamt ut som persikoträdet , piskadt af vinden , lyfter sina blomtyngda grenar . Och rundt om fastnaglades alla fötter och stirrade häpna anleten ... Snabbare — snabbare , mer och mer samladt , — gestalten tycktes ömsom krympa och blifva så lätt , så lätt , svinga , hvirfla — ömsom åter växa hög och stark i bruset från de afklippta och åter framstormande rytmerna ... Hvad hon dansade , hvad hon dansade , denna ungerska flicka ! Nästan bristande böjlighet , rasande yra , tyglad i en sekund , vild fröjd och vemodsfull innerlighet — allt växlade svindlande säkert . Hennes konst gjorde henne där i det bleka ljuset till en själ , som brann och skälfde och klagade , en själ helt sig själf , och som alla förstodo . Med en disonnans afbröts spelet . Ögonblickligen stannade fröken Dv . och utstötte ett hest ljud . Förvildad , vidöppet blickande stod hon en sekund . Därpå slog hon händerna för ansiktet och under ett snyftande utrop på tyska : — Jag vill hem till mamma ! sprang hon fram och kastade armarna om målarens hals . Ingen i rummet rörde sig , knappt andades . Det låg öfver dessa anleten med halföppna läppar ett inåtvändt uttryck , lyssnande som efter en fjärran ljudande ton . Raskt och en smula förläget hade herr Dv . strukit öfver flickans hår och hastigt gått bort till pianot , slagit an ett ackord och utan förberedelser börjat sjunga den gamla känslofulla » Home , sweet home » . Han sjöng obekymradt , starkt , som en fri och lycklig man . Bakom , med händerna på hans axlar , stod hon , systern , älskarinnan , danserskan och sökte med sin af rörelse halfkväfda stämma följa stroferna . Då brusto de konstlade band , som fängslat den lilla gruppen af kvinnor . Somliga böjde sig , snyftande högt , andra stodo stolt upprätta med händerna nedhängande hopknäppta och blicken strålande . Enkan från Newyork förde spetsduken nervöst till ögonen , och den lilla parisiskan bet oupphörligt i sina läppar och fuktade dem med essence . Och så gingo de alla , omgjutna af det hvita julljuset , dit fram , och ingen vågade taga den unga flickans händer bort från mannens axlar och sluta dem i sina , men tätt , tätt intill ställde de sig . Darrande af gråt eller jublande af hänförelse instämde de alla i sången om det hem , som blef för hvar och en till hennes eget hjärtas och tankes hem . Och ut i Marylands dagsklara julnatt med rosor och gröna ängar böljade själars hemliga längtan : — Home , sweet home — oh sweet home .