När göken gol . Våraftonsolen gled öfver torgets små borgarhus och lämnade efter hand rådstugans urtafla och brunnens väldiga lejongap i frostig skugga . Men då hon hunnit till kyrkans torn , hoppade plötsligt ett gult sken in genom smutsiga små rutor på kopparslagarekan Burmeisters värkstad och blottade allt ärggrönt i kärlens blanka kulör . Vid den glödande ässjan stod konstförfarne unggesällen Svante Nikodemus Kopp , het af spänning , och förtennte en kopparbolle till kärestans ullgarnsnystan . Som det var hans fierabend , gapade öfriga härdar dödt . Blott lärpojken Jonas hängde fräknig och lat öfver bänken och vred sin röda peruk i en jättetopp , under det han vanvördigt brydde : — Tror inte I , jag kan finna ut eran käresta ! — hon är väl snedögd , kan jag tänka , och skackbenter och led som ett blåkullatroll . Gesällen fördrog det godmodigt nog , men när ljusstrimman bröt in , kastade han lödkolfven med sådan fart i baljan , att vattnet fräsande for upp i pojkens näsborrar . Och medan imman ringlade sig mot det svarta taket , kröp Kopp kvickt ur förskinnet , stötte upp den bastanta dörren till portgången och blickade rädd in på gården . Därpå drog han ljudlöst af träskorna och kilade i strumplästen öfver kullerstenarna . Men ack ! en stackars gesäll är inte mycket lärd i underfundighet . Där stod hon ju , i stickad bahytt , som dittrollad på farstukvisten , den goda madamen , hjälplöst hopsjunken på sitt låghalta ben , oansenlig i kroppen , brun i ansiktet som en kastrull . — Hvart ämnar Koppen sig i kväll ? smilade hon lent . Skulle inte en blecka smaka honom ? Vackraste brygden sedan Mickelsmässan , skall jag ha äran säga . Till råga på förargelsen lopp Jonas just förbi , oskyldigt hvisslande . Gesällen hade stannat med sidan vänd åt madamen , blodröd tackade han för anbudet men finge nog cedera af den orsak , att ett viktigt ärende ut i staden , innan solen gick ned ... Ögonblickligen reste sig madam Burmeister till en fruktansvärd höjd på det långa benet , satte handen i sidan och skrek förolämpad : — Bevara mig väl , inte vill jag hindra honom att förlusta sig , för det är väl ärendet , tänker jag . Hvarefter hon haltade mot dörren men vände och knöt handen — skämt skulle det föreställa , ehuru det tedde sig alltför bistert . — Gunstig han bör besinna , att med gant och fjant blir en inte lärd i professionen , passa han på mästarbrefvet ! Därpå for farstuporten hotfullt igen , och med tofflorna i handen tassade Kopp skamsen fram till gesällernas logis och lyfte skyggt dörrklinkan . En våg af unkna dunster och trätgirigt oväsen vällde ut i den stilla förvårsluften . Glad åt stojet , emedan det drog uppmärksamheten från hans person , smög Kopp bort till tvättbocken i vrån . Han hade tjänat som gärningsman på ett adelsgods med egen kopparsmedja och först nyligen inskrifvits i stadens skrå , var dessutom allt för upptagen af lyckliga tankar att fråga efter , hvad de trätte om , dessa halfklädda mansfigurer , som vältrade sig i utdragssoffor bland hästtäcken , orent lärft och halm . På sängkanten bredvid öppna spiseln satt oldgesäll Fox grimaserande och sjöng så innerligt andaktsfullt . Händerna hopknäppta , hakan lyft så att tvänne huggtänder glimmade hemskt . — Edete , bebete , kolealus , post multa secula pokullera Ulla — gled det upp och ned under konstiga svängningar med stämman . Den lärda visan injagade hos lärpojkarne helig bäfvan , ty aldrig var den uttryck för ofarlig lustighet , blott för ett invärtes raseri . Och ofta blef slutrefrängen den , att tjurmegan flög ned från väggen och tog sig en krigsdans på visst folks ryggtafla . Nu stod ung Jonas där kapprak , med luggen till väders och mathämtaren i handen , och stirrade ihärdigt in i gesäll Liljegrens röda , böljande skägg , liksom lefde hvarje strå sitt eget trolska , elaka lif . Stryk kostade det honom hvar gång » Skäggans » lifs stolthet öfversprutades med sjudande tenn , det hade han god tid att besinna , ty gesällen höll hans båda örsnibbar i ett stadigt nyp och rörde dem fram och åter i takt till sin commandering : — Oldtgesällen för 6 styfver hvitling , för 4 styfver pantofler och en half limpa med smör . Jag spicken sill , en hel . Mossjö Printz för 7 runstycken kryddlimpa med skinka ... Och hör på , kanalje , anackar du så mycket som yttersta ändan af sillstjärten ... Oldgesällen afbröt sången och ropade , att han önskade korf , och från djupet af halmbolstern svor Printz på , att han begärt hvitling . Men Liljegren fortsatte lugnt att diktera på sitt sätt , tills det hela blef ett oredigt hack af siffror och matvaror . Jonas ansträngde ingalunda hjärnan med att höra efter , rätt eller galet var det ändå beständigt på tok , och i stryk utmynnade alltsammans . När han slapp lös , passade han på att i förbifarten slå krokben för yngste gesällen , just som denne doppade sitt såpinlöddrade hufvud i kopparskålen . Männen fortforo att orera upphetsadt och stormodigt . Länge hade jäsning rådt inom stadens hedervärda gesällkår i anledning af förbudet mot tillträde till stadens offentliga park . Sådant vore passande hvad bönhasarne anginge , de äreförgätne skälmar , som utöfvade handtvärkeriyrken utan att vara upptagna i vederbörande skrån . Men konstnärer och deras frilärde gesäller vanka nu mera hvarhälst dem lyster ; det finns nog sådana , som sett både prästen och rådmannen ligga i rännstenen , där gesällen gått stolt och rak förbi . I samband härmed uppflammade också det gamla hatet till fuskarne . En ifrig jakt igångsattes af det ansedda måleriämbetet , hvilket af magistraten bemyndigades att , där en bönhase uppspårades inom stadens tullar , fråntaga honom värktyg och förfärdigadt gods . Småningom reste sig äfven mindre förnämliga yrken , ja till och med vällofliga kopparsmedsgillet hade nyss af nämnda orsak påbudit lådsammankomst i härberget . Talet om allt detta snuddade förbi Kopps öron , där han sysslade , rädd att icke slippa ut . Visserligen satt oldgesällen och höll om buteljen , rullade med ögonen och talade sig hes af ilska . Men Liljegren stannade plötsligt midt på golfvet , lade knytnäfven på sin kala hjässa och strök förströdt med andra handen ända ned till midjan sitt skägg , under det han sneglade bort mot dragkistan . Burmeisters smeder hade nämligen en särskild orsak till förtret . Den giftaslystna madamen kunde , när hon behagade , chicanera dem med en nyckfull och illa tåld mästare , som dessutom genom att konservera huset slapp lätt från mästarprofvet . » Fördenskull — alldenstund veterligt vore , att Kopp i närvarande stund åtnjöt sagda madams allra synnerligaste gunst » , hade gesällerna inom sig » resolverat , att den mästaren vore för sin lätthandterlighets skull att föredraga » . Dock hade man på sista tiden börjat misstänka gunstig mossjö för att ränna i friarärenden utomgårds . — Si — hejdade därför Liljegren tvärt , då Kopp i detsamma slank förbi . Han fattade denne i rockskörtet , lyfte sirligt på den renstärkta nattkappan under fadermördaren , som skar in i Kopps fjuniga , blossande kind , och fortsatte : — Med förlof , det skulle väl icke vara bekant , att Jansson bär nattkappan den här veckan ? — Låt vara , mumlade Kopp — hon är min. Männen upphörde genast med sitt omständliga tal och stimmade : — Hör han , det är inte lofligt , — bara en nattkappa bland rättskaffens gesäller — fri och allena en yngling vandre — håll honom i syrtuten , Liljegren ! Och gamle Fox slog handen i bordet , så att de fotlösa spetsglasen foro omkring : — Unggesällen förständigas att icke förhäfva sig och yfvas . Ändtligen lyckades Kopp få upp klinkan , och en half minut därefter stod han flämtande och tillrufsad på torget i vårkvällens halfljusa luft . Kyrktuppens kam brann dock ännu klar af sol . Klockan slutade att ringa sju ; när dallringen upphört , blef allt fredligt stilla . Icke ens slamret af pumparmen hördes mer , blott här och där en skarp smäll , då porten slogs igen om någon vattenbärande tjänsteflicka . Kopp drog ned västen i en spets öfver magen , puffade den höga , plattbrämade felbhatten på sned och vred håret i en lock framför hvarje öra . Därpå rätade han sig stolt , bröstet spändt , ryggen insvängd , minen blef leende medveten , och han skyndade fram på de flata stenarna längs torgets gårdar . Gången var lätt , en smula affekterad i sin gungande spänstighet , den långa , blanknötta kjolrocken vippade om gula bombasinsbyxor . Och då ålderman Nubb , rödmosig och stram , kom stultande utför rådhustrappan och vid hvarje steg stötte käppen klapprande i , hälsade Kopp så välboret , att mästaren nickade bevåget . — Han far åstad , som om han hade i sinnet att spotta någon bönhase i synen — utlät åldermannen sig till och med så ljudligt , att orden ekade öfver det tysta torget . Kopp skrapade med foten , log och kastade hufvudet graciöst tillbaka . Icke sysselsatte han tankarna med så ledsamma ting , för honom skulle hvarenda bönhase få soutenera sig bäst han gitte . Nu svängde han af inpå den folktomma Storgatan , där de låga husens tittspeglar blänkte i skuggan . Bakom dubbelrutorna skymtade små hvita hufvuden , hvilkas mössband dallrade mot fönsterkudden , där gummorna släppte strumpstickningen och nyfiket blickade efter den artige fotgängaren . Äggad häraf och af vårens skarpa dofter svällde gesällen ut i allt prydligare later . Och när han nalkades rike apotekarens gård och såg jungfru Sophie stå färdig , gläntande på bakporten , lågade hans kinder till , han satte handen i sidan , svingade käppen och lät skospikarna öfvermodigt dåna mot gatstenen . I detsamma syntes Jonas med mathämtaren komma om hörnet , långsamt närmade han sig och hvisslade betydelsefullt . Kopp kände det i första ögonblicket som om en fågel hoppat till i hans bröst och betagit honom andedräkten . Men när han strax därpå vid vackra Sophies sida styrde kosan utom stadens tull mot idel mullsvarta tobaksland och gröna kålhagar , var all ängslan glömd . Gesällen tog jungfruns hand och förde henne ned på stigen längs den blanka ån , kantad af alar och pilar . Framför spatserade par efter par i en oöfverskådlig rad och försvunno i dunklet . Alla höllo hvarandra i hand och viftade med björkkvistar och sjöngo om och om igen visan om » de rosor och de bla-a-der » . Och sången spanns lik en sträng om den buktande ån . Först närmast staden utmanande starkt , som för att visa mamsellerna i salopp , där de trippade omkring i den förbjudna lustgården , hur hjärtans glädtigt man förlustade sig i Guds fria skapelse . Sedan allt tunnare och sprödare , tills blott en dallrande klang bars af vinden hän öfver vattnet . Och gesällen bröt tvänne kvistar af en knoppande björk och räckte kärestan den ena . Dröjande gingo de stigen bortåt , Kopp log saligt , hans hufvud lutade på sned för fadermördarens skull , och glödande kärligt blickade han ned mot sin vän . Hon böjde hufvudet åt motsatt sida , svingade behagsjukt höfterna och fläktade sig med kvisten . Skälfvande hviskade gesällen : — Lilla älskeliga jungfru Sophie , kom låt oss sitta ned i den här ljufveliga kvällen . Inne i den glesa lunden varsnades öfver alarnas toppar kyrktornets gyllene tupp sväfva fritt i den färgtomma luften . Jungfrun lät sin gulhvita fransduk glida ned bakom nacken och vek ihop det tunna parasollskaftet . Men gesällen lade handen på sitt stormande hjärta och förde armen ut i en sirlig båge , medan i hans medvetande trängdes svunna tiders skråtalesätt och ord , gnistrande som stjärnor : — I denna ljufva kväll ville jag väl fråga Sophie , om hennes hjärta tilläfventyrs tillhör en fattig gesäll , som dock lätteligen blir habil till att förändra sitt stånd , om han i en dygdädel jungfrus hjärta innebor ? Och jungfrun rodnade vackert , plockade på parasollens fransverk och svarade en smula spotskt : — Inte hade jag väl behöft att sluta som smedsmadam , men Kopp är alltid så amysant . Då gol göken . — Nej — men göken — ropade båda . Gesällen sprang upp och lyssnade spändt . Och åter gol den . — Det var norr gök , sade han i naturlig ton och såg i brydsam tvekan på jungfrun , som missnöjdt sköt ut munnen . Inte är Sophie rädder för sorg-göken ? Käraste Sophie , han rår väl inte på kärleken — Och Kopp lade sig tätt bredvid henne och dristade slå armen om hennes hals . Så suto de hviskande och lyddes till ån , som porlade stilla , och till vindens sus i alarnas rasslande grenar , medan ljuset dog bort och ut öfver de skymmande markerna tonade oändligt svagt : » De rosor och de bla-a-der de göra mig så gla-a-der . * * * Häjsan ! Alla hamrar dåna . Fräsande och gnistrande far tennet upp och sveder » Skäggans » klenod , och vitriolångorna reta smederna till otåliga fnysningar . Men Jonas slipper stryk . Aldrig har han lättare sluppit undan . Så var han också i går ömsint nog att omtala , hvem unggesällen gick och friade till . Sicken skälm , den Koppen ! Hela morgonen , medan denne hjälpt pigorna att draga mangeln , har man rådslagit och slutligen funnit ut bot och medel — häj . På lådan i går resolverades , att en af Burmeisters smeder skulle medfölja mäster Nubb på jakt i girige apotekarens gård , där en lättköpt främling hemligt sysslade med att förtenna husets många kopparkärl . Hvilket listigt påfund att nu låta den älskogskranke ungersvennen själf värkställa rensning i det hus , där jungfru snutfager tjänade ! Häj , två spetsglas för mödan , oldgesäll . På eftermiddagen klifver åldermannen myndigt in i värkstaden och följes af magistratens utskickade , försedd med ämbetsbaton . Kopp står i förskinn och träskor vid ässjan , och då oldgesällen delgifver honom gillets beslut , fäller han hammaren mot städet och gapar . Skall han vara med om att jaga bönhasar ? — Kom mans som han går och står , det är å dragande ämbetets vägnar , uppfordrar åldermannen nådigt . Kopp släpper värktygen och följer dem ut om porten . Han går barhufvad med händerna under förskinnet och tofflorna slamrande mot gatläggningen , munnen håller han litet öppen , ögonen hänga undersamt bleka vid den skarpklara luften . Bredvid pustar mäster Nubb och stöter belåtet käppens doppsko i hvarje upprorisk sten . — Man har sig väl bekant , att den skyldige finnes i apoteksgården ? framkastar ämbetsfiskalen . Nej , det visste Kopp icke . Han vet ju platt intet . Han stryker förvirrad fingrarna genom luggen . I den fula värkstadshabiten känner han sig som en annan person , så ringa — om han nu möter Sophie ! ... Förbryllande fort har det gått alltsammans — nu kan det väl icke hjälpas , nej , det kan det ju icke ... Därborta ligger gården — alltid förefaller den honom olik andra gårdar . Förskinnet börjar klappra hårdare mot hans darrande knän . Man går in genom herrskapsporten , och det är som i drömmen . Kopp ser den ofantliga lönnen i gårdens midt och inandas en stark lukt af medikamenter . Folk kommer till , någon svär i uppretad ton , att han ärnar slå armar och ben af dem , det är apotekaren själf . Åldermannen griper Kopp i armen och ropar : — In med sig i brygghuset , där ha vi nog fågeln . — I lagens namn — lägger fiskalen till . Men brygghusets dörr far upp af sig själf , och på tröskeln står Sophie . Hon är röd som en pion , och ögonen blänka ilsket . — Jaså , Kopp hör till den sorten — skriker hon — är han från vettet , skall han jaga min köttsliga bror , tycker han ? Han är ett kräk ! Hvarvid hennes skinntoffel flyger i vädret och träffar Kopp i pannan . Efter detta vet gesällen icke hvad som sker eller hvad han gör . Han vet blott , att han springer gatan nedför , springer , springer med det tunga läderstycket , som vid hvarje steg hindrar honom , och tofflorna , hvilkas smällande ljuder i hans öron likt pistolskott . Förbi tullbommen kommer han , ut på landet , öfver rofåkrarna och in i skogen . Han stönar högt , ty det värker svårt i bröstet . Så faller han ned och blir liggande med ansiktet mot marken . Det här har han ju vetat , hå ja , besynnerligt — något tungt liksom — en fågel som allt emellanåt skvatt till inne i bröstet ... Han lyfter hufvudet och stirrar . — Ja men i går ? I går var ju allt så fröjdefullt ljufligt ... Det här reder han aldrig ut , aldrig . Han reser sig och vacklar omkring , hvar vet han icke , och timmarna håller han icke reda på , till tysta skogen tränga ej tornurets slag . Han vet öfverhufvud icke , hvad han nu skall göra eller hvart han skall gå . Men skuggorna mellan träden tätna allt mer . Då ljuder plötsligt klart som en klocka gökens : kuku , kuku . Gesällen , som sutit med händerna i skötet och slött stirrat in i skymningens kalla djup , spritter häftigt till , blodet far upp i ansiktet , han reser sig halft — hoppas gör han — icke vet han , hvad han hoppas , men med återhållen andedräkt lyssnar han , spejande ... Söderut är det — söder gök , döder gök — slut då alltsammans , slut , han visste det nog — för honom finns intet hopp . Slut och dödt . Han går tillbaka mot staden . Det skymmer öfver svarta tegar , lågt hänger himlen öfver jorden . Långsamt släpar han skorna efter sig genom smala gränder , där redan ljusen släckts bakom kojornas små rutor . Hvad som vid hemkomsten kommer att vankas , vet han icke . Men han fruktar ingenting , hvarken hugg eller hårda ord . Litet bättre fram ser han madamen stå spanande i porten . Gesällen träder in i gångens dunkel och blinkar ovillkorligen som mot ett slag . Men då det inträffar , som han aldrig väntat , svindlar hans hufvud , så att han måste stödja sig mot muren . Madamen är ju mjuk som smör i solsken , och hon hviskar blidt : — Var han inte ängslig för den där chosen , lille Koppen , tar han ut lysning i morgon , är det jag som står för commersen . Slinkan , den glömmer han snart , ska han se . Med beskäftig ifver drar hon honom in i kammaren , där det är varmt och godt och uppdukadt som på julaftonen med stek och ljus i mässingsstakar och med tennstop bräddade af öl och kopparskålen fylld af sjudhet glögg . Kring fästbordet sitta gesällerna mysande och möra i munnen . Alla bemöta yngste gesällen med aktning , men glödröd i fjäset fjäskar madamen omkring och trugar : — Hjärtans Kopp , ät och drick allt hvad han orkar stoppa i kräfvan . Och Kopp känner husvärmen strömma genom sina stelnade lemmar . Äter gör han och dricker , tills världen blir ett himmelrike och madamen en fager brud . Dricker tills smederna bära honom öfver gärden och vräka honom i fållbänken . Vid gryningens hvassa sting vaknar han . Hufvudet är tungt af öl , men större är hjärtekvalet — aldrig härdar han ut det , som i dag förestår , Rundtom snarka smederna , bundna af ruset som af kedjor . Gesällen famlar upp , får på sig kläderna , öppnar dragkistan och packar renseln full . Han binder den fast på ryggen , hänger stöflarna sammanbundna öfver sin käpp och går tyst ut . Med möda skjutes portens bom åt sidan , därpå raglar han barfota , med dunkande hjärna , de sofvande gatorna fram och når lyckligt utom bommen . Där faller han ned på dikeskanten och gråter . Ack , Gott , hur skall väl en arm , afviken gesäll kunna vandra i frid på sitt ämbete ? * * * Det är en senvårsdag med varmblå luft , då fångkärran , knarrande af osmordliet , kommer makligt rullande fram mot staden . Högt öfver gärdet drillar lärkan bristfärdigt starkt . I sätet breder sig gevaldigern , tung och stor , iklädd vid kappa och tjockt läderbälte med många pistoler . Ståtlig och rak sitter han och bligar myndigt ringaktande ned på saten vid sin sida , hur denne oroligt rycker och vrider på sin magra kropp , slår ut armarna och glammar som en tosing i kapp med himlens fåglar . Lösdrifvande gesällen Svante Nikodemus Kopps ansikte liknar ett gammalt kopparkärl med många rispor i , och rocksäcken putar ut , som gömde den en sexskillingslimpa . Ju närmare man kommer staden , ju oftare drar gesällen den väldiga pluntan ur fickan och blir för hvarje gång lustigare till mods . Gevaldigern ömkar honom , som han ömkar ett oskadligt kryp . Den tokstollen har alltid låtit kujonera sig som en hatekyckling , hans historia är till en del bekant . Äldre folk i orten berätta om det halta trollet i kopparslagargården — död nu , salig människan , som en katt , och stoppad i jorden — hur hon på sin tid nödgade ämbetet att uppteckna » afvikne och genstörtige » Kopp i lådans svarta bok . Så blef då denne » nachgeskrewen » rundt om i rikets städer , där vällofliga kopparslagargillen funnos upprättade . Detta betydde så mycket som : ämbetet förständigar hvarjom och enom att undanhålla gesällen arbete och pänningar ... Jojo , illa har det väl också gått mannen , hvarken kyrk- eller skattskrifven är han , men styf håller den fan sig ... bara se ... och hör på den uråldriga gesälltrallen — skråhögfärden sitter fast som beck . Gesällens arm beskrifver just nu i luften en sirlig båge , han ser rakt ut i den glitterljusa morgonen , kastar stolt leende håret tillbaka och talar i nobel ton som till en åhörarekrets : — Adel — hög — och gunstige mina härrar , hören en fattig , fri gesäll , som löpit hafver landet upp och neder , ätter och fram , skorna väl flickade , spettet i hand , om vintern illa farit , af örtgesäll uppklappad ... Här sänker han rösten och hviskar hemlighetsfullt , darrande af känsla : — » Kopparsmed , nyss anländ till orten ? » » Ja , ett stycke däraf , örtgesäll , måtte mig handtvärksordning bevisas , som Gud Eder det förskylle . » » Hvad låter då Eder mästare hälsa ? » Nu ropar gesällen åter högt : — Ack , du Kopp är en nachgeskrewen — står något ofvanpå härbergets bord tecknadt , blifver det icke med ett stop öl utstruket ... Högvälborne härrar , världen är rätt skön , med pluntan full och stekt gris nära munnen lärer man nog nöjd vara ... Plötsligt tystnar han och stirrar stelt åt sidan . Därnere löper ån , kantad af alar , och emellan slingrar stigen smal och halft förgäten . Men pilarna tätna till en dunge ... Gesällen har vändt sig mot gevaldigern , nu ser han bort igen och så åter på sin vaktare . Han famlar med händerna i luften och rör munnen till ohörbara ord . — Hvad är det med dig , gamla stolle ? — rullar gevaldigerns kraftiga bas — jag tror du glanar efter kärleksstigen . Gesällens ögon glimma hotfullt — hur usel han må vara , bör han dock icke förmenas sin vällofliga titel . Med ens rycker han till och vänder sig om . Därborta bakom östra fälten höres i den stilla morgonen ett jämnt , torrt , klanglöst : kuku . Då lyfter gesällen pluntan i vädret , sträcker den bortåt och ropar lusteligt : — Gutår , du östan , tröstan gök — skål — mossjö äst en stor fågel ! Men gevaldigern ryter : » Håll mun , din narr » , just som kärran skramlar in genom stadens tull . * * * Myndigheterna skaffade den hemlöse fast kondition på hans gamla värkstad hos främmande folk . Skicklig och rapp var gesäll Kopp men svår att hålla vid ässjan , frimåndag blef af både tisdag och onsdag . Dock finge man ej vara alltför noga i dessa svåra tider , då förbudet emot bönhaseriet upphäfts , ärliga handtvärkerier till evinnerlig skada . Så fick man då se gesällen , bärande metspö på axeln , allt trägnare ställa stegen utom staden och ned till ån . I dungen kastade han ut metspöt mellan strandens pilar , men detta väl bestäldt , lät han fiskdonet hvila orörligt , satte i stället flaskan till munnen och uppstämde en gammal visa om » de rosor och de bla-a-der » . Ungdomen , där den strök förbi uppe på vägen , skrattade åt tosingen , men visan hade de hört sina mödrar gnola , den gick så underligt långsamt och dallrande , få toner hade den också . Vek nu en och annan af från stora landsvägen och satte sig att se på det märkeliga fiskafänget , kunde gesällen börja berätta om hvad han uträttat i världen . Småsaker var det icke , och lustigt talade han , folk talade väl så förr i världen . — I högaktade härrar , jungfrur och mamseller — flöt det konstfulla talet — i mången vetenskaps eftersökande hafver jag mig skickat samt i en ädel metier , ärebetygelser hafver jag aflagt i alla de mål , jag åstadkommit kunnat ... Så anlände jag då till det landet Bender , där tolfte Carolus stupade och tsar Peter miste sina härskaror , likaledes bereste jag Smyrna i Akkepelagen , där mamsellerna spatsera nakna som Eva i paradiset och på alarna hänga de sötaste russin ... Men bäst nu gesällen var i farten , hände att han tvärt bröt af , betraktade åhöraren med en underlig blick och hviskade hemlighetsfullt : — Akten er för trollskott från skogen — så det susar ein , zwei , drei — och den det träffar — godnatt , godnatt . Härvid försjönk gesäll Kopp alltid i ett djupt drömmeri . Han stirrade ut öfver åns blanka vatten ... En försommarkväll i solnedgången satt han där ensam med sitt spö och sin plunta . Ut genom tullbommen kommo par om par och veko oförmodadt af ned på den igenvuxna åstigen . De gingo vaggande , skrattande som åt en lustig tanke , och fläktade ifrigt , tafatt tokroligt , med björkkvistar . Gamla plagg buro de också , hämtade ur mors dragkista — en snäf kjol , en aflång sjal eller en fransparasoll med tunnt , tunnt skaft . Plötsligt började de , uppsluppna af skämtet , på ett gäckande vis , härmande gammalt folks darrningar på rösten , att sjunga : De rosor och de bla-a-der Som gör mitt hjärta gla-a-der . Gesällen , där han satt inkrupen i tätaste delen af dungen , släppte flaskan och stämde uti med sin spruckna gamla stämma . Men i dag hade ungdomen icke tid med honom , alltsammans var så lustigt — att vandra så här , liksom vore det i mors och fars tid . Gesällens hufvud sjönk utmattadt ned mot en stubbe . Här blef han liggande och stirrade uppåt . Han såg tuppen på stadskyrkans torn sväfva fritt i det gyllenröda ljuset från solen bakom . Annat såg han icke , blott alarnas toppar under den vida himmelen . Allt mer aflägsnade sig sången , dök åter fram vid en krökning af ån , dog så bort ... Jorden var ljuflig , det ville han ligga här och känna , inte stiga upp . I den plötsliga stillheten uppfångade hans öra ett välbekant ljud . Men rörde sig gjorde han icke nu , låg bara och lät det komma och stirrade in i det röda , var det icke just därifrån det kom ? Visst jo — i solen sitter han — gusigne dig , du lilla , rakt i solen ! Gesällen log , himmelskt lycklig . — Flyg , du lilla — välsignadt , hur lätt det känns — hör , allra käraste Sophie , nu är hon väl nöjder ? Han sitter i solen , västan gök , bästan gök — allra — kära ... Det var på morgonen , när mjölkpigorna gingo till staden längs den smala åstigen , som gesäll Svante Nikodemus Kopp befanns , svartblå i ansiktet som en lödkolf , ligga med hufvudet på en pilrot i dungen . Hans brustna öga stirrade rakt uppåt mot kyrktornets tupp .