Valvèdre * ) 
 af 
 George Sand 
 ( Öfversättning . ) 
 Han ätervände med mig in till Alida , och sedan han fört mig fram till hennes bädd , sade han : — här är din vän , din tillgifne vän , som du vill säga tack åt . Allt hvad du sagt mig om hans hängifvenhet rättfärdigar fullkomligt din önskan att trycka hans hand . Jag är icke hitkommen för att aflägsna honom från dig i ett ögonblick , då alla de som känna tillgifvenhet för dig vilja och böra bevisa dig det . Det är en tröst för dig och du vet att jag gerna vill tillföra dig allt hvad mitt hjerta känner af ömhet och deltagande . Frukta derför ingenting , och om du har några önskningar som du tycker skulle blifva bättre uppfyllda af nägon annan än af mig , så skall jag aflägsna mig . 
 — Nej , nej , — sade Alida och fasthöll honom med sin ena hand , under det hon gaf mig den andra , — lemna mig icke ännu ! Jag skulle vilja dö imellan er båda , han som har gjort allt för att rädda mitt lif , och du , som kommit hit för att rädda min själ . 
 Sedan hon derefter med vår tillhjelp sökt resa sig upp , betraktade hon oss båda med förskräckta och förtviflade blickar och tillade : — Nu stån I här inför mig för att jag skall kunna dö i frid , men så snart jag hvilar i min svepning , så kommen I att slåss med hvarandra ! 
 — Nej , — ropade jag ifrigt , — det kan icke komma i fråga ; jag svär det ! 
 — Jag förstår er min herre — sade Valvèdre — och jag känner edra afsigter . Ni skall komma för att tillbjuda mig att taga ert lif , och ni skall icke försvara er . — Du ser väl — tillade han , vändande sig till sin hustru , — att vi icke kunna slåss . Lugna 
 * ) Se N : r 23—34 , 37 , 39—42 , 44—46 , 48 , 50—52 , 54 , 56 , 58—64 , 66—70 , 72 , 73 . 
 dig min dotter , jag skall icke begå någon feghet . Jag har just nyss här gifvit dig mitt ord att jag icke skall hän nas på den , som med lif och själ hängifvit sig åt dig under dessa bittra pröfningar , och jag håller alltid mitt ord . 
 — Jag är då lugn — sade Alida och förde sin mans hand till sina läppar . — Ack , min Gud , du har då förlåtit mig ? Endast mina barn återstå ... mina barn , som jag försummat ... öfvergifvit ... ringa älskat då jag var hos dem ... och som icke kunna erhålla min sista kyss ... A̋lskade barn , stackars Paul ! Ack Valvèdre , är icke detta en stor botgöring och skall icke gud förlåta mig hvad jag felat ? Om du visste huru jag har tillbedt dem , begråtit dem ! Huru mitt stackars hjerta har plågats af skilsmessan från dem ! Huru Paul , som jag icke förr ville kyssa och som förorsakade mig plåga , nu synes mig behaglig , god och vacker , i denna min dödsångest ! Han , Francis , vet nog att jag icke längre gjorde någon skilnad mellan dem och att jag skulle hafva blifvit en god mor , om ... Men jag skall icke återse dem mera ! Jag måste stanna här på denna främmande jord , under denna grymma himmel , som skulle bota mig och som nu ler då jag dör ! 
 — Min älskade dotter , — sade Valvédre — du har lofvat mig att endast tänka på döden som på något , hvars ankomst är lika säker för oss alla . Timman är alltid oviss ock ofta kan den vara längre aflägsen från den , som tror sig känna den nära , än från den som icke alls tänker derpå . Döden är allestädes och för beständigt , liksom lifvet . De räcka hvarandra handen och arbeta tillsammans för Guds afsigter . Du tycktes tro mig nyss då jag sade dig , att allt som sker länder oss till nytta . Tror du mig icke längre ? Lifvet är endast ett uppstigande till ett bättre , och detta sträfvande till ett bättre , renare och ädlare tillstånd , leder alltid till en dags sömn . Denna sömn är döden , hvilken icke är något annat än en ny födelse , en återuppståndelse i Gud . — Ja , jag har förstått dig — sade Alida . — 
 Ja , jag har skådat Gud och evigheten genom dina dunkla ord ! Ack , Francis , om du hade hört honom nyss och om jag velat höra honom förr ! Hvilket lugn , hvilket förtroende förmår han icke ingifva ! Gud är den säkra hamnen , och själen , som med tro gifver sig åt Gud , kan icke löpa någon fara ! Ingenting är straff eller förnedring för den , som förstår det goda och öfvergifver det onda ! Ja , jag är lugn ! Valvèdre du har räddat mig ! 
 Hon talade icke mera utan föll i slummer . En kallsvett fuktade hennes händer och ansigte . På detta vis lefde hon , utan att tala och nästan utan att andas , till dagen derpå . Ett matt och sorgset leende sväfvade på hennes läppas då vi tilltalade henne . Hon försökte att göra oss begripligt huru lycklig hon var att se oss sig nära . Hon tillkallade Moserwald med blicken , och med blicken antydde hon sin önskan att han måtte trycka hennes hand . 
 Solen höjde sig majestätiskt öfver hafvet . Valvédre drog ifrån gardinerna för att visa sin hustru denna herrliga syn . Hon log ännu en gång , liksom för att säga att hon fann det vackert . 
 — Du befinner dig väl , är det icke så ? — sade han till henne . Hon gaf ett jakande tecken . — Du känner dig lugn , frisk ? Ett nytt jatecken . — Lycklig ? Utan plågor ? Du andas lätt ? Hon andades utan ansträgning , som om hon blifvit befriad från dödsqvalen . 
 Det var hennes sista andetag . Valvèdre , som hade förstått att slutet var nära , men som genom sin lugna hållning hade borttagit all dödsängest från henne , tryckte en lång kyss på den dödas panna och derefter en på hennes högra hand . Han satte på sitt finger hennes vigselring , hvilken hon för längesedan upphört att bära , men som hon qvällen förut återtagit . Derpå gick han ut ur rummet , drog igen dörrarna till salongen efter sig och dolde sålunda sin smärta för oss . 
 Jag återsåg honom icke mer . Han tala de med Moserwald , som åtog sig att uppfylla hans begäran . Han bad honom nemligen att föranstalta om hans hustrus balsamering och förande till Valvèdre . Han lät bedja mig om ursäkt öfver att icke hafva sagt mig farväl och aflägsnade sig derpä , utan att man visste hvilken väg till lands eller sjös han tagit . Säkert gick han att söka i något stort , naturens skådespel den styrka han behöfde för att bära det slag , som nyss drabbat honom och som sönderslitit hans hjerta . 
 Jag hade mod att biträda Moserwald i hans sorgliga åliggande . Valvèdre hade lemnat qvar åt mig sin hustrus lik efter att i sista stunden återtagit hennes tro och hennes hjerta . 
 Jag åtföljde kistan till Valvèdre . Jag ville ännu en gång återse detta hus , hädanefter för alltid öde för mig , återse denna leende och präktiga trädgård , dessa skuggiga alléer , denna silfverglänsande sjö , hvilka påminte mig om mina brinnande önskningar och olyckliga drömmar . Jag återsåg allt detta nattetid , då jag icke ville blifva igenkänd af någon och icke heller ansåg mig ega rättighet att knäböja på hennes graf , som jag icke kunnat rädda . 
 Här tog jag också afsked af Moserwald , som ville hålla mig qvar hos sig , resa med mig , göra mig rik , förströ mig , gifta bort mig , hvad vet jag allt ? 
 Jag hade icke numera en enda önskan , men jag hade en hederskuld att betala . Jag var skyldig Moservald mer än tjugotusen francs , som jag icke egde . Jag aktade mig väl att tala med Moserwald om dem ; han skulle hafva kännt sig förolämpad eller också hade han funnit något medel att göra sig betald , på sin egen bekostnad . Jag borde derför söka att genom eget arbete förtjena denna summa , hvilken , för honom ganska ringa , dock var ofantligt stor för mig , och som dessutom hvilade med centnerstyngd på min stolthet och mitt samvete . 
 Jag kände mig vara så moraliskt förkrossad , att någon vidare verksamhet som skriftställare tycktes mig hädanefter omöj lig . Jag kände mig dessutom behöfva lefva ett strängt regleradt och arbetsamt lif . Jag hade begått ett stort fel genom att bringa till förtviflan en stackars svag och romanesk varelse , som jag var sjelf alldeles för svag och romanesk för att leda . Jag hade kommit henne att bryta familjebanden , hvilka hon visst icke tillräckligt respekterade , men hvilka hon dock måhända icke skulle öppet slitit , om icke jag varit . Det är sannt att jag hade högt älskat henne under hennes lidande , men jag kunde icke förgäta att jag , då jag enleverade henne , mera lyssnade till högmodets och hämdens röster , än till kärlekens . Jag var icke längre högmodig , men till hvilket pris hade jag icke köpt min förbättring ! 
 Innan jag lemnade nejden kring Valvèdre , skref jag till Obernay . Jag öppnade för honom de mest fördolda vecken af mitt hjerta ; jag visade honom min smärta och min ånger . Jag berättade honom alla detaljerna af denna plågsamma sak . Jag anklagade mig sjelf utan skonsamhet . Jag gaf honom del af mina botgöringsplaner . En dag hoppades jag att återvinna hans förlorade vänskap . 
 Jag använde trettio timmar till att skrifva detta bref ; tårarne voro färdiga att qväfva mig i hvarje ögonblick . Moserwald , som trodde mig vara rest , hade återvändt till Génève . 
 Då jag slutat , gick jag ut för att hemta frisk luft , och maskinmessigt förde mig mina steg till den klippa , der jag förra året frukosterat med Alida , som då var frisk , glad och frimodig , som hade uppstigit med solen och kommit till mötesplatsen på en stolt och eldig häst . Jag vände mig om för att ännu en gång betrakta villan . Fastän jag gått två timmar på vägen , var jag likafullt så nära Valvèdre , att jag kunde urskilja de minsta detaljer . Hvad jag hade kännt mig stolt och lycklig på denna plats ! Hvilken framtid af ära och lycka jag der drömt ! — Ack , eländige skald , — tänkte jag , — du skall aldrig mera besjunga hvarken glädjen , 
 kärleken eller smärtan ! Du skall icke kunna finna några rim för denna stora olycka . Nej , Gud vare lof , så förhärdad är du icke ännu ! Skammen skall döda din sångmö ; hon har icke längre rätt att lefva ! 
 Aflägsna klockljud kommo mig att darra ; det var själaringningen efter Alida . Jag stälde mig på den yttersta spetsen af klippan , och jag kunde urskilja en lång , svart rad af menniskor , som gick fram mot slottet . Det var landtfolkets sista hedersbetygelse åt den atma Alida ; man följde henne till grafven , i skuggan af hennes egen park . Några vagnar antydde närvaron af vänner , hvilka beklagade hennes öde , utan att känna det , ty vår historia hade blifvit noga hemlighållen . Man trodde att hon dött i ett kloster i Italien . 
 Jag sökte under några ögonblick att tvifla på hvad jag såg och hörde . Presternas sång , tjenarnes snyftningar , och , som jag tyckte , till och med barnröster trängde upp till mig . Var detta väl inbillning ? Om så var , så plågade den mig förfärligt , och jag kunde icke undslippa den . Detta räckte i två timmar . Hvart och ett af klockljuden tyngde som en sten på mitt bröst . Till slut föll jag afdånad ned . Mig tycktes att Alida dött ännu en gång . 
 Jag återfick icke sansen förr än vid nattens inbrytande . Jag släpade mig till Rocca , der mitt forna värdfolk bodde . Hustrun var död . Mannen öppnade dörren till mitt rum , utan att vidare sysselsätta sig med mig . Han kom från grefvinnans begrafning , och som han för få veckor sedan blifvit enkling , hade han , vid anblicken af hennes kista , kännt sitt eget hjertas sår öppna sig ånyo . Han var alldeles tillintetgjord . 
 Jag yrade hela natten . Om morgonen visste jag icke hvar jag befann mig , och jag försökte att stiga upp . Jag trodde mig se en ny syn , efter alla dem som så nedtryckt mig . Obernay satt vid det lilla bordet , vid hvilket jag hade skrifvit till honom . Han var sysselsatt med att läsa mitt bref . Hans sorgbundna anletsdrag buro vittne om ett djupt medlidande . ( Forts. )