Det föll sig icke så litet svårt för Blenda att efter de tre märkliga och poetiska sagodagarne återgå till det vanliga lifvet . Men tanken på att hon var ” fri som luften ” – hvilket för hennes själ betydde att hon just från detta nu var för lifvet och evigheten förenad med sin frånvarande älskling – gaf henne mod att trotsa sjelfva det alldagliga , hvilket i alla fall kunde förbättras , då man såg det genom den magiska slöja , som en lysande inbillningskraft förmår kasta öfver hvarje föremål . Blenda beslöt alltså att anse den delen af sin lifstid ( varade den också i åratal ) , som skulle förflyta emellan grefvens afresa och återkomst , såsom ett slags skärseld , genom hvilken hon luttrad och förädlad skulle inträda i den sköna himmel , hvilken förr eller sednare väntade henne . Men för att göra denna skärseld rätt gagnelig , fattade hon äfven det beslutet , att genom en utomordentlig flit fullända sig i de talanger , som hon egde utväg att förvärfva . Hon ville dessutom med ifver studera sådana böcker , som hon hade bort börja med . Hennes hjelte hade många gånger smålett åt hennes romantiska idéer . Nå väl , hon ville icke längre vara en romanhjeltinna i känsla , lif och handling : hon ville binda fast denna yra fantasi vid eftertanken och bli lik andra unga flickor , som nöjde sig med att helt enkelt läsa och njuta af en roman och kanske stundom begagnade sig af de lärdomar den innehöll , d. v. s. hon ville ej längre spela de roler , som hennes sprittande sinne hittills varit så färdigt att upptaga . Sedan dessa goda beslut kommit till stånd , återstod ingenting vidare än att sätta dem i verket . Det första gick förträffligt . Hon spelade och sjöng snart så , att hon med verklig förskräckelse tänkte på det sjelfförtroende , hvilket kommit henne att för kort tid sedan vilja uppträda som lärarinna för andra . Dernäst studerade hon med begärlighet , icke blott under den goda gumman Gyllenhakes ledning , utan äfven på egen hand , den egna slags lektyr , som småningom blifvit införd och hvilken , i stället att roa den hederliga gamla frun , tycktes vara beräknad att låta den unga flickan genomgå en fullständig skolkurs . Men oaktadt alla dessa ansträngningar , oaktadt att hon vid ” kinkiga möten ” ( hvarom vi sedan skola tala ) antog hela den trygga värdighet , som hon ansåg att ett förståndigt , bildadt och icke romantiskt fruntimmer borde ega i hvarje lifvets såväl enklare som svårare förhållanden , kunde likväl ingenting stäfja hennes oroliga inbillnings flygt . Hon tvingade sig att gå ända till löjlighet för att få hejd på denna istadiga fantasi . Hon omskapade sig till en estimabel matrona , en ny gumma Gyllenhake i miniatyr . Men det tjenade till intet : midt under all sin yttre värdighet öfverraskade hon sin inre menniska på bar gerning under en af dess mest öfversvinnliga utflygter . Vid dessa utflygter var hon än på sina gods – der hon emottog stora , lysande sällskapskretsar , inom hvilka hon sjelf var solen , som förlänade hela omgifningen lif – än på hofvet , alltid observerad af deras majestäter , alltid afundad , firad och omtalad i hofkretsarna . . . än satt hon med sin älskade ” Leicester ” – hon förvexlade sig ofta med Amy Robsart – på spektaklet , och med ett ljuft småleende erinrade hon sig då sin första spektakel-afton och den intressanta mellanakten i avantscenen , ett minne , som den alltid lika käre och tillbedjande Leicester förklarade som ett af de skönaste i sitt lif . För hvarje gång hon spratt upp ur en sådan dröm , förfärades hon emellertid och kunde icke begripa hvarföre hon ej skulle lyckas i alla sina ifriga och allvarliga bemödanden att befria sig från detta romantiska virrvarr . Det var först längre fram som hon förmådde uppfatta hvarföre romanläsningen på henne utöfvat ett annat inflytande än på andra . Romanen , den rena och sunda , är en god och lärorik skola , men för att draga nytta af den , måste sinnet först hafva genomgått andra skolor . Blendas uppfostran hade , såsom man sett , gått bakfram , och hon fick derföre vidkännas följderna af det oförstånd , hvari fru Emerentia ej var ensam , att låta ett ungt barns fantasi utveckla sig på alla de andra själsförmögenheternas bekostnad . Lyckligtvis för vår romanhjeltinna skyddade henne följderna af hennes första intryck från vådan af de öfriga . Det var måhända ensamt hennes unga kärlek som – derigenom att den tillfälligtvis egnats åt ett värdigt föremål – bevarade henne från att blifva ett lätt byte för smickret och kurtisen . ” Nu vet jag hvad jag skall göra ! ” sade Blenda en dag till sig sjelf , sedan hon länge förgäfves grubblat på medel mot det onda , som hon ville bortarbeta . ” Jag vill bli barmhertighetssyster – då är jag säker att alla dessa farliga drömmar , såsom han nämde dem , skola stanna långt ifrån mig och att jag ändtligen kan vara sådan som alla andra , utom i det att jag vill vara mer god och göra mig mer nyttig för mina likar . ” Huru gerna hade ej Blenda – som visst icke misstänkte att äfven detta vackra förslag mera var en ny idé af hennes produktiva inbillning , än af verkligt kristliga känslor – huru gerna hade hon ej iklädt sig nunnedoket för sitt nya kall ? Men från detta måste hon olyckligtvis afstå , hvaremot hon så mycket lifligare satte sjelfva saken i verkställighet . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . ” Men hvar i guds namn håller du hus , mitt barn ? ” frågade fru Emerentia en gång vid dotterns inträde . Mycket förvånad att se Blenda dag för dag blifva borta , utan att hon velat dertill uppgifva något visst skäl , hade modern i dag , då det dröjde längre än vanligt , skickat bud till fru Gyllenhake och då fått veta att Blenda alltid gick ifrån henne på den bestämda tiden om förmiddagarna , hvilket hon också denna gång hade gjort . ” Hos de fattiga , de sjuka , mamma ! ” svarade Blenda med lågande kinder och strålande ögon . ” Nu , sedan jag väl kommit i gång med mitt verk , vill jag ej längre fördölja det . ” ” Jag förstår dig ej rätt , du lilla ! ” ” Ack , min gud , det är dock så lätt att förstå ! Bör jag ej göra mig en pligt af att på de lidande återgälda det goda , som jag sjelf erfarit ? ” ” Nå kors , kära du , jag säger ingenting på det – jag har ju alltid uppmuntrat dig , fastän det visst icke behöfts , att ordentligt skicka din skärf till gamla Britta . ” ” Men hon är blott en . ” ” Det är sant – och i ditt tillkommande nya stånd är det din höga rättighet att gifva skydd åt en mängd olyckliga ; och jag kan just icke klandra att du , medan du nu har godt om tid , uppsöker de mest förtjente , så att du sedan må veta hvart du skall vända dina välgerningar . . . Men för det närvarande har du ju ingenting att gifva ? ” ” Jo , mycket ! ” ” Hvad i guds namn då ? ” ” Jag ger ömhet , sjukvård och äfven penningar . . åtminstone få de penningar genom mig . Äfven ger jag sådana kläder som jag kan umbära ” . . . ( Fru Emerentia skulle hafva blifvit ganska bestört , om hon kommit att hålla revidering med dotterns linne och garderob ) . . . ” O , mamma vet icke huru mycket elände här gömmer sig , och hur lycklig jag är , då jag kan aftorka andras tårar – det är då som jag längtar efter att bli rik . ” ” Men , hör på , du lilla – så vackert än detta är , måste jag likväl varna dig att gå ut så der ensam ! ” ” Hur så ? ” ” Du vet att den stackars baronen – som säkerligen tager döden af kärlek till dig – oaktadt sitt löfte att aldrig komma hit , likväl varit här flere gånger under dessa månader . . . ” ” Ja , hvarföre har mamma tillåtit det ? ” ” Tillåtit , tillåtit – det är visst fråga om det nu ! Jag är väl icke af sten heller : han är så innerligt vördnadsfull och artig . Men för hvar gång ser jag att , fastän hans läppar ännu tiga , han blir allt mer och mer intagen . . . ” ” Hvad hör det hit ? ” ” Jo , tänk , om han komme under fund med dina promenader – det vore ett tillfälle för honom att förfölja dig . ” ” Han skulle förfölja mig – nej , han förföljer mig icke . . långt derifrån ! ” ” Hvad menar du nu ? ” ” . . att han mött mig , med ett ord , att jag träffat honom , och det flera gånger . ” ” Och det säger du helt lugnt , sedan du förut visat dig så rädd och bekymrad för hans besök ! ” ” Ja , ty då kände jag honom ganska litet . ” ” Känner du honom bättre nu då ? ” frågade fru Emerentia med stora ögon . Blenda nickade med en min af hemlighetsfullhet . ” Du måtte väl ej vilja dölja något för din mor , barn ? ” ” Nej bevars , mamma , icke det aldra ringaste : jag skall säga alltsammans ! ” ” Jag litar derpå – men jag fattas af en aning . I himlens namn , har du kallnat för grefven , och är du sinnad att utbyta den grefliga kronan mot den friherrliga ? Det vore ganska illa ! ” ” Jag kallnat ? ” utbrast Blenda med en blick af nästan fasa . . . ” Jag upphöra att älska den , som jag , från första ögonblick jag såg honom , tillbedt liksom min skyddande engel – aldrig , aldrig ! ” ” Men hvad är det då med baronen ? ” ” Han . . jo , han är min bror ! ” svarade hon helt naivt . Fru Emerentia – som , enligt sin egen utsago , var ” mycket fallen för anständighet ” – kunde nu icke återhålla ett utrop af bestörtning : ” Barn , barn , nog gick det an att du ansåg kongl . sektern som din onkel – han var så godt som förlofvad med en annan – och nog går det an att du kallar grefven , din tillkommande make , för din kusin . . . men aldrig passar det att du antager baronen till din bror ! ” ” Hvarför det då ? ” ” Kors , så du frågar ! Om han vill passera som din bror , så är det endast för att kunna gömma älskaren under denna anständiga titel . ” ” Gömma älskaren ? ” ” Ja – och akta dig du . . . Jag kan ej tillåta en sådan lek ! ” ” Men han bär icke blott denna titel . Liksom jag , för att dämpa lifligheten i min inbillning , gjort det bästa och ädlaste bruk af mina krafter , då jag blifvit hvad de i Frankrike kalla barmhertighetssyster , har han , för samma ändamål och uppmanad af mitt exempel , gjort sig till barmhertighetsbroder . Det är han som med det högsta ädelmod delar ut betydliga penningsummor , sedan vi tillsammans undersökt de behöfvandes förhållanden . . Ack , jag är säker att han är den mest ädelmodige man under solen ! ” ” Men jag säger dig , flicka , att jag vill veta huru allt detta kommit till . . . barmhertighetsbroder – minsann var icke det konstigt ! ” ” Det är ändå så enkelt att mamma genast skall fatta det . ” ” Låt höra då ! ” ” Jag hade gjort en föresats att förändra mig , att i allt likna andra fruntimmer . . jag kan icke precist säga hurudana de äro , men de se alltid så lugna och hyggliga ut – kortligen , jag ville bli annorlunda . ” ” Så enfaldig du då var – det är just sådan du är som grefven finner dig förtjusande . ” ” Ja , men jag vet att han skulle finna mig ännu mer förtjusande , om jag vore mindre romanesk . ” ” Trösta mig , sådant sjåp ! ” ” Jag tror likväl icke att jag numera är det , ty vet mamma hvad som hände mig härom dagen ? ” ” Nej ! ” ” Jo , en förmiddag , då fru Gyllenhake var borta , satte jag mig ned vid fortepianot för att ännu en gång höra hur min gamla älsklingssång lät – jag har aldrig haft mod att sjunga den , sedan kammarjunkaren , det odjuret , skrattade åt mig . . gudskelof att jag slipper se honom vidare : jag önskar att hans utrikes resa måtte räcka i evighet ! ” ” Du kommer från ämnet ! ” ” Åh nej , icke så alldeles , ty antingen det nu härledde sig från det åtlöje , som Berthas romans uppväckte , eller att jag omärkligt förändrat smak , nog af : sången om riddar Egbert Montabor föreföll mig sjelf nästan liksom lite narraktig ; och då jag sedan på aftonen tog sjelfva boken för att läsa om Bertha och Agnes och deras riddare . . . aldrig kan mamma någonsin gissa hvad som då följde ? ” ” Det är bäst att du låter mig slippa att gissa ! ” svarade modern , hvars ansigte antagit en viss mulenhet . ” Jo , att jag gäspande och halfsofvande fällde den ned på knäet ! Och sedan dess har jag icke haft lust att förvissa mig om huruvida denna förändring var blott ett tillfälligt eller fullkomligt affall från min gamla smak . ” Några ögonblick teg fru Emerentia . Derefter sade hon högtidligt : ” Min salig farmor , som sett verlden , brukade säga , att förakt för gamla kära minnen och vanor alltid vore följden af antingen högfärd eller dårskap . Jag vill önska , barn , att all din nya lärdom icke gör dig syndig . . . hm hm hm : finna riddar Egbert Montabor , för hvilken ditt hjerta så många gånger klappat , narraktig – gäspa åt deras öden , öfver hvilkas ädelhet och heroism du så mången gång gråtit ! ” ” Det är den nya tiden som rycker mig med sig ! ” urskuldade sig Blenda . ” Och jag bör visst vara glad öfver att jag ej mera står under inflytelsen af den gamla . ” ” Det är likväl den som gjort dig till hvad du är ! ” svarade fru Emerentia triumferande . . . ” Men låt oss lemna detta och återvända till baronen . . . Du blef alltså barmhertighetssyster ? ” ” Ja , för att qväfva de sista symtomerna till all öfverflödig romantik , föresatte jag mig att egna en del af mitt lif åt de fattigas vård . . . Men redan första dagen , då jag återkom från Tyskbagarbergen , dit jag först ställt kosan , mötte jag baronen . Han helsade så artigt och så innerligt vänligt , att jag , ehuru jag bestämdt vet att jag såg mycket värdig och allvarsam ut , ej kunde låta bli att ge honom ett litet småleende . ” ” Nå nå , det var just ingenting ! ” ” Detsamma tyckte jag . Mitt hjerta var så fullt af glädje ( ty jag hade åstadkommit glädje der , hvarifrån jag kom ) att jag i alla fall immerfort smålog för mig sjelf – och att han just då höll sig framme , det var händelsens fel och icke mitt . . ifall det var något fel alls . ” ” Men för att bli din bror fordrades något mer ? ” ” Vänta då . . ’ jag är säker ’ , sade han , i det han stannade , ’ att , oaktadt all den antipati , som fröken visat mig under vår sista bekantskap , ändå någon sympati finnes emellan oss ’ . . . Hvari då ? sade jag . . . ’ Det torde frökon framdeles gissa ’ , tillade han , och försvann sedan åt det håll , hvarifrån jag kommit . ” ” Jag är ganska säker att det der mötet icke skedde så tillfälligtvis ! Han hade väl den dagen , likasom många gånger förut , på afstånd följt dig från fru Gyllenhake , derefter blifvit nyfiken att se hvart du tog vägen , och , då han kommit underfund dermed , inväntat dig och låtsat möta dig för att äfven i sin tur gå åstad att göra godt . Han visste nog huru det skulle verka på dig . . . Men vidare ! ” ” Om det också vore såsom mamma med skäl tror , så vore det väl ändå intet ondt deruti . . . Andra dagen när jag kom till mina sjuklingar , hade de allting bättre : de hade fått riktiga sängkläder i stället för halmen och trasorna och dessutom penningar , och de berättade mig att straxt efter min bortgång en ung herre varit hos dem och sagt att en engel sändt honom till deras hjelp . ” ” Nå men , du lilla , det der var alltför sött och intressant ! Jag förstår blott icke huru du kunnat tiga med det för mig ? ” ” Jag borde icke skryta – barmhertighetssystrarna skryta aldrig med de välgerningar , som de göra – men det var också gifvet att jag skulle svara , så snart mamma allvarsamt frågade mig . ” ” Godt , godt . . . Huru gick det sedan ? ” ” Jo , så att jag på hvarje ställe , som jag uppsökte , alltid dagen derefter fann spår af baronen , som kom på engelns vägnar . ” ” Tillbedjansvärde unge man ” , utbrast fru Emerentia andäktigt , ” han är en värdig medtäflare åt grefven ! ” ” Just detta var min tanke , och derföre , då jag ej kunde tillåta honom att gifva mig sin hyllning som älskare , sade jag honom för fem dagar sedan , när han åter mötte mig och så bedjande såg på mig , att jag ansåge honom som en bror och att jag vore lycklig att dela med honom omsorgerna om mina fattiga . ” ” Nå , denna förklaring förtjuste honom , det är jag säker på , ty han fick endast veta sednare hälften ? ” ” Det förslås : jag kunde naturligtvis icke nämna någonting om min förbindelse med grefven , den han ej ens anar . Hvad jag sade honom , gjorde honom derföre mycket lycklig . Han kysste mina händer med hänryckning och försäkrade , att han var beredd att offra fjerdedelen af sin förmögenhet på de ädla nöjen , som jag anvisat honom . . . Derefter tillade han några ord , som hade mycken likhet med mammas aning angående anledningen till vårt första möte i Tyskbagarbergen . ” ” Men jag vet ändå icke precist , du lilla , om det går an att fortfara på detta sätt ? ” ” Hvarför icke – det är ju så oskyldigt ! ” ” Men om grefven – som vi nu på öfver två månader icke hört af – helt oförmodadt återkomme , torde han bli allvarsamt svartsjuk . . du mins ju hurudan han var på operan . . och i trots af det rena i din bekantskap med baronen , skulle denna renhet kunna fullkomligt misstydas af din älskare ! ” ” Min gud ” , svarade Blenda bleknande , ” på det har jag icke tänkt ! Redan i morgon måste jag då säga baronen – utan att likväl förråda min hemlighet – att det ej längre kan fortfara på det sättet som vi nu hafva det . ” ” Alldeles så , barn , det är en pligt mot din tillkommande make , och äfven mot dig sjelf , ty onda tungor kunde skada ditt rykte , om onda ögon såge dig promenera med en ung man . ” ” Det är sant , det är sant ! ”