Jan Persa och hans framfärd . Jan Persa var storbonde . Gården hans låg på en nipa , som stupade tvärt ned i Umeälf , och hette Rundeliden . Om det nu var för att både folk och fä höllo sig som runda och välfödda där , eller om den fått namnet efter Rundan -- en fjällbäck , som flyter strax förbi -- det vet man inte så noga -- och det kan då också kvitta lika . I alla fall var där som lusteligt . Ängar och åkrar drogo sig frodiga och bukiga upp mot bärgåsarne , där hemmansskogen tog vid , och den skämdes inte heller för sig . Nej , skogen var en af de bättre , och inne emellan stammarne där hade många träkarlar gått och snokat och slickat sig om mun . Men Jan Persa tyckte som så -- att träna stod ’ bra där de stod ’ , och pängar trängde han int ’ allra värst te ’ . -- För resten hade han väl sin mening med att låta dem gå där och känna begärelsen växa med träden . Bakom det bondörat kunde man nog hitta mer än en räf . Tre ting fanns det här i världen , som Jan Persa » extimerade » , och det var : först och mest pängarne och det som hade pängars värde , sedan var det spriten och så -- ett godt stycke därefter -- dottern sin -- Anna hette hon . Och det han med sin sega västerbottensnatur trådde så dannt efter , det trådde lika mycket till honom i sin tur . Hvilket ju bara är som det bör vara . Jaa sannerligen , slantarne rullade som af sig själfva in i fingrarne på honom , och där blefvo de sams med honom om att stanna till hans bleka död . Folk visste nog inte , huru pass rågadt han hade i storkistan , men rågan var det , och ingen lefvande mer än Jan Persa sjelf hade lyft på det locket . Om han var omtyckt där i bygden , Jan Persa ? Åh nej , inte så värst , för se han hade liksom ett snöre om benet på mest hvarenda en där , och när han ryckte i det -- då sved det . Ja , det vill nu säga som så , att när någon kom i knipa , gick han till Jan Persa och knackade på storkistan . Han fick förstås det han ville , men i utbyte fick han lämna ett papper , där det stod skrifvet , att han hade fått precis en femma mer än han hade fått , och att han därtill skulle betala Jan Persa sex procent i ränta . Se , det var snöret , och det stramade åt på bestämda dagar . Kan en då undra på att de blefvo le ’ den , som stod för slikt ! Tro därför inte , att de kunde undvara honom ! Eller om han var högt aktad , Jan Persa ? Jaa -- åhja , för se , han hade ju ändå storkistan , och då gjorde det väl inte så allra värst mycket , om en del af innehållet hade kommit dit i misshugg -- så till sägandes . Det hade nog varit som så med den karln ’ , att han aldrig kunnat läsa sjunde budet utan att staka sig , och då kan en inte begära , att han skulle lefva efter ’ t heller utan att staka sig . Ja , för att säga sanningen , hade han -- så storbonde han var -- setat inne . Det var nu bara för att en tiokronssedel , som han inte hade någon sorts gemenskap med , smetat fast sig vid plånboken hans . Och nog var det branog lite att väsnas för , men som det inte var första resan , räckte det ändå till för att Jan Persa skulle få åka kronskjuts . Man kan då säga , att det var rena oturen för honom den gången . -- Det hände sig just som så . Jan Persa , en som hette Stursken från Burträsk och ett par till kommo opp en dag -- det här gick för sig för flere år se ’ n -- till en Karl Michael . De hade lurat ut , att han haft kuttingen på lasset , när han kom från stan ’ kvälln ’ förut . Nu blef det att lätta på den -- som en väl kan tänka sig -- och hur det var , och hur talet gick , fann Stursken det lämpligt att dra ’ opp plånboken och visa fram en tiokronssedel . Den skröt han med . Det var också en grann sedel -- fastän på ena sidan hade den en stor lakriskladd -- och Karl Michael tog och vände på den för att se , från hvilken bank den var . En skulle bara sett då , hur ögonen glindrade i hufvu ’ t på Jan Persa . Det var ackurat som när en katt sitter och skyttar efter en mus . Ja , sedeln var -- som sagt -- grann , och sedan Karl Michael tittat och snott på den tillräckligt , lade Stursken den långsamt och varsamt tillbaks i plånboken -- och så plånboken lika långsamt och riktigt i bröstfickan . En skulle sett på Jan Persas ögon då . De följde med ända ner i fickan , och där skulle de visst också blifvit kvar , om inte kuttingen varit på bordet och liksom behöfde eftersyn , den med . Hur det led blef kuttingen tom och bönderna fulla , och , som gångdona deras inte voro goda till att bära dem , blefvo de där de voro och lågo snart så stocksofvande , som om de tröskat en vecka . Bort mot kvällsdags blef det lif i dem igen , men värst i Stursken , ty han saknade tiokronssedeln , och plånboken låg i fällen . » Era djädrans tjufsatar ! » skrek han . » Till länsman ska ’ ni hvar eviga en ! » Och han regerade och svor , så de andra blefvo klar nyktra på en gång . Karl Michael , som tyckte det började osa hett , då han ju hade stått för trakteringen , blef liksom allvarsam och förbannade sig på att ingen kom lefvande från gården , som inte visade fram hvad han hade i plånboken . Och fram kommo också plånböckerna . -- Men se , när Jan Persa drog opp sin , hade han inte sedlar i den invändigt bara , utan en satt också och hängde utanpå , men fast satt den , och en tiokronssedel var det . När Karl Michael fick ögonen på den , spottade han . » Tvi däj , Jan Persa ! Nu ä ’ du allt lika myttje fast som sedeln där , och hä , fast du ingen lakriskladd har på baksia . Men serr u , hä har sedeln , hä kan jag kaveer för , som synte ’ n nyss » . Och så var det också . Det var sedeln med lakriskladden , och den hade smetat fast sig så säkert på plånboken , som om den hade tänkt stanna där för jämnan . -- Nog hade storbonn ’ haft den tanken med . I alla fall svor han på att sedeln varit hans i allan tid , och att förr skulle de få klå ’ n förr ’ n de fick det papperet . Och hur det bar till , så kom han sig undan med sedeln . Men Stursken och Karl Michael voro säkra och styfsinta de med , så att , när vintertinget hölls , gjorde de långskjuts alla tre , och huru än Jan Persa snodde och vred sig framför domarebordet , fick han fortsätta resan och det direkt till häktet . För se , han hade -- som sagt -- konstrat med fingrarne ett par gånger förr . När han kom ut igen , blef det vid det gamla , hvad anseendet beträffar . Egentligen -- och för att säga hela sanningen rent ut -- så var det just ingen i det byalaget , som hade så alldeles rensopadt för sin dörr -- hvad ärligheten angick . I grannbyarne gick det ordet om dem , » att i deras lag fanns det bara en ärlig bonde -- och han hade stulit en märr » . Nå nå -- så farligt var det väl ändå inte , och hela skulden får man inte kasta på dem heller . Just i bygden däromkring hade träkarlarne grasserat som allra värst -- och skojat och lurat för att komma åt skogen billigt . Bönderna hade lärt sig så småningom , hur det skulle vara , och de voro snart lika knepiga själfva , när det gällde . Om herremännen tänkte på hvilket ansvar de hafva , när de handla och vandla med det lättrogna , okunniga allmogefolket , skulle de visst tänka sig om , innan de lärde dem sina konster . -- De få stupa i det själfva sedan . I alla fall fanns det en på Rundeliden , som höll anseendet uppe , och det var Anna , dottern Jan Persas . Hon var också en jänta , som det fanns både kraft och saft i . Inte ett skapande grand i henne bar vittne om att hon hade Jan Persa till far , om inte möjligen det , att hon var snartänkt . Annars hade hon kropp som själ efter modern -- modern , som varit död sedan hennes tolfte år . Det år hon läste sig fram , fick hon bli ’ både matmor och piga själf på gården , och utom drängen vankades det sällan lejd hjälp i göromålen , inte ens vid ann ’ tiderna . -- Jan Persa glänte int ’ gärna i onödan på storkistlocket . En kunde bli ’ hjärteglad vid att se Rundelidens-Anna , när hon om sommarmorgnarne och kvällarne med rodde uppåt älfven för att mjölka och se till kräkena . De hade sommarföjset uppe i ett utänge , dit det var dryga kvartsmilen roddvägs . Motström var det -- nästan strycka på en del ställen -- men Anna skötte årorna , så det slog hvit fradga kring båten , och barmen höjde sig lugnt och jämnt , när hon lade upp vid utänget . Endast på den starkare ansigtsfärgen märktes det , att slik rodd var tungarbete . Se , det var ett kvinnfolk det ! Det bästa fjällvindarne förde med sig hade hon supit in ’ , och därför gick hon så svingande lätt uppför brantaste stig . Kådstark och full af barrdoft slog luften emot henne från skogarne , och därför ljödo skratt och visor så klingande friska , när hon bar fyllda spann och tog karlatag i grofarbetet . Hon var som en ung gran med solglans öfver -- kraftig och fager . Älfven gick djup och bred nedanför Rundeliden , och såg man Anna i ögonen , var det som att skåda ned i ett djupt vatten -- ett vatten med starka strömdrag . Ingen hade väl ändå sett ner i det vattnet så noga som Per , gårdsdrängen på Rundeliden . Och hur han såg , blef han så yr och från sig , att han glömde både , hvilken fattiglapp han själf var , och huru Jan Persa var hopkommen -- och att han , Per , allra minst blefve utsparkad , gjorde han friareslag där i gården . Men nu var att lägga märke till det , att när Per såg -- såg Anna tillbaks . Han var lika så styf karl som hon var kvinnfolk , och rädder af sig -- det var han inte heller . Från högfjällsbygden var han kommen , och där hade han från barndomen lärt , att orädder karl är stark . Och styrkan hade han pröfvat både med björn , snöstormen och nödår . Däraf kom det sig , att han när kärlekstankarne togo åt honom , gick fram till kammarfönstret om lördagskvällen och knackade på lika trygg , som om han varit storbondson . Öppnadt blef nog ett fönster också , men det var stugfönstret -- och Jan Persa själf var det som öppnade . » Hut fjällbopojk ’ ! » skrek han , så det ekade . » Så högt som te ’ det kammarfönstret ä ’ du int ’ karl te ’ klifva ändå , och te ’ höstflyttninga jär e du , som går te ’ fjälls igen . » Per drog andan djupt . Det var som att midt i sommarn få ett snöil öfver sig . Det händer så ibland i högfjällen . Bäst man går där i sommarvärme och sommarsol , blir det med ens kolmörkt , och man är inne i drifvande snö , som sveper in en så väl och sluter så tätt till , att färden kan bli till döds . Men det kan ock reda sig med slikt -- är en bara säker på vägen och orädd af sig . Och det var Per -- nu med . Han tog sig betänksamt om hakan . » Om hä nu skulle vara två mot en » -- mumlade han och nickade mot stugufönstret -- » hur skull ’ du re ’ dej då , storbonne ? Jag säj bara om jag ! » Så gick han bort öfver ängarne till hagen för att se till hästen ett slag , innan han gick till sängs . Efter den lördagskvällen smygtittade Jan Persa som oftast på de två , och det han såg måtte visst ha ’ varit ledt för honom att se . I alla fall höll han sig mer hemma från supning och vägafärder efter det . Vintern förut hade en träkarl slagit sig ned midt emot Rundeliden på andra sidan älfven och där byggt upp en såg . -- Det var en herreman . En kväll satt Jan Persa på stugubron och tittade på ångan från sågpipan . Han stirrade så ögonvattnet rann , och när klingan skar genom stockarne , skar det också så ondt i öronen på honom . -- Han hade lite otalt både med patron och verket hans . -- Hade int ’ den rackars karl ’ n narrat åf ’ en skogen ändå ! Jan Persa spottade och vände på snusvalken . Kontanter hade han förstås fått -- och det redigt också -- och konjak med . -- Hela snusvalken fick afsked , och en ny lades in på ort och ställe . Så inte var det något i vägen med det , men se -- det var det här med stämningspapperet , som han visste låg färdigt i patrons låda -- patrons snöre på honom , om han en enda gång till tog ett träd ur skogen , som var aldrig så lite för stort . -- Spårhund där ! -- -- -- Det var det , som han satt där på stugubron och retade sig öfver och grundade så styft på , att han glömde både -- att han hade en dotter och en utfattig fjällbodräng . I kontraktet på skogsköpet stod det , » att han , Jan Persa , hade rätt taga smärre virke till reparationer och husbehof » . Att han hade byggt sig en lada på vårsidan , och att timret blef lite större , än det hade lof till -- det råkade komma med lite af det sålda -- var väl ingenting att bråka om . Till husbehof -- det var väl till behof af hus . Han , Jan Persa , behöfde en ny lada -- hvilken ock är ett hus . Det virke , som gick åt , måste således vara husbehofsvirke . Och på det skulle han nu bli ’ stämd ! » Tvi dej din djädrans lufver ! Det ä ’ just herremanslikt ! » Men han skulle få se , hvem Jan Persa var ! Hade varit ihop med tockna förr . -- I kontraktet stod det också , att han skulle få ta ’ stängselvirke , men inte huru groft . Där hade du sofvit , herreman ! Och stämmer du för laduvirket , ska ’ du få se , att jag sätt ’ opp så grofva stängsel , och så höga med , att du får svårt te komma öfver ! Nu hade Jan Persa hunnit så långt i tankegången , att han liksom sken opp igen . Han kände sig belåten och mäktig . Han , storbonden , kunde kapplura med herremannen . Under sommar ’ n blef nyladan fylld med doftande hö , och aldrig hade Jan Persa känt sig så nöjd med en full lada , som när han spikade till den nya , stadiga dörrluckan på henne . Sex präktiga timmerhvarf nedersttill lyste emot honom och narrade honom till skratt . Det var groft slag , riktigt så det hade gått för sig till tingshusbygge . Och ännu låg stämningen kvar i patrons låda -- det visste han . Patron började allt vädra , hvilken satans klok karl Jan Persa var ändå . Men ladan skulle i alla fall bli ’ en nederlagets och förödmjukelsens plats för Jan Persa till slut . Tiden för höstflyttningen närmade sig . Att Anna och Per voro sams , kunde hvar och en begripa , som fick se dem någon gång , då gubben inte passade på . Segt slag var det i dem bägge två och bra slag med . Kunde det inte gå att få komma tillsammans nu , fick det väl vara tills Per fått något i kistan själf . Nu ska ’ ni få höra , huru det gick . Det var -- som sagt -- vid höstflyttningstiden . Per höll på att rusta i ordning vinterkördonen , och Jan Persa var nödd att själf fara upp till nyladan efter en höskrinda . Rägnigt och kallt var det , som det oftast är vid den tiden , och han hade halfstopsflaskan i fickan för säkerhetens och sällskapets skull . Väl kommen upp till ladan -- och se ’ n luckan blifvit fråntagen -- tyckte Jan Persa att ansträngningen gjort honom värd en slurk ur flaskan , och det en redig -- som en väl kan förstå . Sedan skrindan var pålassad , kröp han in i ladan igen och satte sig ned i höet . På det kände han sig behöfva en styrkare till . Han sträckte på sig , så det knastrade och knäppte i torrhöet . Herre jestanes , hvad den här ladan var riktigt hopkommen ändå , tyckte Jan Persa . Om patron sätter till all ånga han har på sågen och vår Herre alla sina väder , skulle hon likväl stå där hon stod . Skål på det , patron ! Och med en öfvermåttan förarglig handrörelse åt det håll där sågen låg , satte han flaskan för munnen och tog en dubbelklunk . Det var den skålen värd . Det var oherrans lusteligt här i ladan idag ! Jan Persa började fundera på , om han rakt utaf skulle ta ’ sig en lur medan han var där . Om han ändå haft ett par gubbar till med sig ! Då hade det kunnat bli ’ riktigt jultrefligt . Nu hade han bara flaskan att sällskapa med , och hon kunde int ’ säga emot honom en gång . -- Var nog bra -- hon med -- bara det var något i henne . » Skål på dej , flaska , och lycka te ’ ! Nu ser du ut te ’ vara halffull , men hä går nog om . Nu lägg ’ jag mej och sof en blunn ’ , så jag int ’ blir ’ et jag med . Godnatt på dej ! » Den skålen var det inte heller lönt att fuska med , och sedan var inte flaskan halffull längre . Men , huru det var med Jan Persa , hvad den saken beträffar , är inte så godt att säga . Han sof . När Per kom till ladan för att se , hvad det blifvit med husbonn , stod hästen och åt hö af hjärtans lust , och Jan Persa sof , -- sof så det blåste om honom . Per klef in för att skaka lif i kroppen . Men så fattade honom en tanke . -- Han blef stående framför husbonden och tittade på honom , medan det röck i mungiporna af skrattlust . Det var en lustig tanke och en djärf tanke ! Ett eländigt skrof var det allt , som låg där i höet framför honom , och sjuhimla rasande var han på ’ et för Annas skull , men nu skulle han få se på något roligt . » Hejsan fylltratt , storbonne , högfärdsgök ! Nu lär det bli ’ din tur te ’ be ’ mej ! Adjö med dej , och sof som du har börjat ! » Huh , puh , pep det mellan läpparne på Jan Persa . Han sof som ett nyfödt barn , och flaskan låg upp och ned och utrunnen i armvecket . Nu grep Per sig an med det han hade i sinnet . Fort och säkert satte han för dörrluckan och dref in spikarne med en stor träklubba , som låg kvar där sedan timringen i våras . För visshetens skull slog han dit ännu några stycken fyrtummare , som han hade i fickan , och så vände han hästen och åkte hem . Till Anna sade han , att det med ens tagit åt gubben , att han skulle göra långtur till sta ’ n i sällskap med grannbonn ’ . Hon hade varit ute i byn och visste inte , att han kört till ladan engång . Tidigt nästa morgon gick Per dit upp . Han hörde inte ett ljud inifrån ladan . » Jär ä nån här ? » skrek Per . Det knastrade och prasslade i torrhöet . Jan Persa sträckte på sig . Han vaknade först nu . » Jär ä nån här ? » skrek Per igen . Och nu blef det låt af . » Jär ä du Per ? Hvem i svartaste helvete har stängt för ladlucka ? Släpp ut mej på blankaste minuten , om du int ’ vill jag ska ’ knäcka nackbene på dej ! » » Hä jär som groft slag ni har gjort ladan af , så I får nog tungarbete med att komma åt nackbene mitt . Men vi ska ’ vara sams nu och tala förstånd i stället ! » tyckte Per . » Vill I ge ’ mej Anna , ska ’ jag dra ’ ut luckspikarna tvärt . » » Hahaha ! » hånskrattade det inne i ladan . » Dra ’ åt fjälls , fjällracka ! Hä var läng ’ , tills du får den fångsten ! » » Adjö då , Jan Persa , och myttje nöje ! » Där satt nu storbonn ’ i sitt sköna , doftande hö , ensam igen med sin tomma halfstopsflaska och sina tankar . Det första han gjorde var -- som en väl kan förstå -- att försöka komma sig ur fångenskapen . Men luckan var tilbommad med fyrtumsspik , och virket var af reelt slag , det visste Jan Persa allt för väl . Vreden tog åt honom , och han började sparka och lefva i höet , så det rök om honom . Han bar sig åt ackurat som en björn , när han fått ett skott i kroppen och inte ser sig god att komma undan . Han ställer sig också och rifver och klöser i marken , så torfvorna ryka omkring honom . Hvad tjänar slikt till ! När motioneringen i höet släckt af värsta hettan , gaf han sig till med att svära och hojta . Han tänkte , att någon möjligen kunde höra olåten och komma till hjälp . Men det kom ingen , och då rakt ingenting lönade försöka , satte han sig ned i höet och teg . Men se tänkte -- det gjorde han , och inte hade det varit rådligt för Per att just då vara honom inom räckhåll . Frampå förmiddagen följande dag fick Per med sig två pojkar , som hade reda på historien , och gick opp till ladan igen . » Goddag Jan Persa ! Vill du ut nu ? » sa ’ Per . Han fick just inte något begripligt svar . Det fräste och spottade från höet därinne . » Adjö då , eftersom -- -- -- » Nu brakade det löst från Jan Persa , och det är ej lönt engång försöka säga efter all olåt , Per fick sig tillgodo då . Men Per stod lugn och hörde på , och pojkarne måste stoppa mössorna i mun , för att inte skrattet skulle röja dem . » Jaa , du vet , hvad som löser dej ur fångenskapen , Jan Persa , och när du själf har hjälpen i din hand och int ’ vill -- så får du också skylla dej själf ! Adjö då , om vi inte råkas mer här i lifvet ! » Återigen var storbonn ’ ensam . » Per ! » skrek han . » Pe -- er ! » Men ingen svarade . Det var riktigt hemskt tyst . Han satte sig och började fundera . Per var fjällbopojke och af styft slag , som inte väjer för någonting . Och så hade han fått tåla ett och annat från husbonden den senare tiden -- -- -- Ja ja , hvem vet , hvad han hade i sinnet ? Det sista han sa ’ lät så otäckt -- » om vi int ’ råkas mer i lifvet » -- -- -- Jan Persa kände kallsvett i pannan . Och så började det rifva och slita så eländigt i magen , och törstig var han , så det stramade i halsen -- -- -- Det kan en väl förstå -- efter så mycket sprit ! -- Tänk , om han fick sitta här och dö af törst och svält ! Jesses ! han tyckte , att bredvid honom i halfmörkret skymtade som en död kropp -- en utmärglad , blåhvit gast -- -- -- Han rusade mot luckan , dunkade , kastade sig emot den , skrek med gråten i halsen , men till lika liten nytta som förr . Hu , så konstig han började känna sig ! Han tog hö och försökte tugga på , men det blef till ingenting . Om han nu haft sig en enda kallpära och en dricksskvätt , skulle han gifvet en näfve ur storkistan för ’ et . -- Om han skulle läsa en bön ! Kanske det kunde göra godt ? Han knäppte ihop händerna . Det var länge se ’ n Jan Persa läste böner . Han försökte sig på Fader vår . Början och slutet gick bra , och det liksom lindrade för en stund . -- Storbonn ’ hade blifvit mjuk . Den natten som kom var det nästan ogörligt att sofva , -- så slet det och ref i inelfvorna , och samvetet började också konstra . Det var ett dåligt tecken , tyckte Jan Persa , och det gjorde honom nästan vettskrämd . -- Ute blåste det och pep , och fastän det var kolmörkt , såg han allt möjligt oknytt där inne i ladan . I de där nedersta timmerhvarfven -- de som egentligen voro patrons egendom -- knakade det och lät som om det högg i dem , och när vinden snodde om ladknuten tjöt det så ledt . Det lät som -- tjuf , tjuf , tjuf ! Först fram på morgonsidan somnade han , och vaknade med att någon knackade på luckan . Jan Persa var då alldeles förbi af dödsångest , dåligt samvete , hunger och törst . » Nåå » -- hördes Pers röst utanför -- » får jag Anna , om ni slipp ’ ut nu ? Jag har lite skåpamat och en skvätt brännvin med -- om I vill ha . » En het blodvåg steg upp åt hufvudet på gubbstackar ’ n när han hörde Pers talföre , men den gick samma väg den kom . Han var mjuk nu -- som sagt . » Kan du int ’ släpp ut mej ändå ? Jag ligg ’ på mitt yttersta , och du gör dej skyldig te ’ dråp , Per » . Han lät så olyckligt ynkelig , men Per stod på sig och sade lika oberörd som förut , -- » du vet , att jag står med det jag sagt , och vill du int ’ ge me dej , så blir det här sista gången jag komm ’ hit . I kväll går jag i tjenst grannbys . » » Du ska få femtio kronor om du tar från lucka ! » » Jag får väl helsa Anna då , att I heller dör än unnar ’ na den hon vill ha ’ . -- Adjö då för sista gången ! » -- -- Nu var det likväl slut med Jan Persa . Tjockt och rosslande lät det , när han tätt intill luckan ropade -- » du får väl ta ’ na då , -- Pe-e-er ! » Han trodde att Per redan hunnit gå ett stycke . Men han stod allt kvar , -- gjorde sig ingen brådska med luckan , -- tecknade istället åt pojkarna , som också nu voro med , att hålla sig stilla . Än var han inte alldeles färdig med storbonn ’ . » Stor tack ska ’ I ha ’ ! men innan jag öppnar , ska ’ I säja , om vi få ta ’ ut lysninga sista söndan i november , så brölloppe kan stå i Jul . -- Hvad säj I ? » Jan Persa sjönk ihop ner i höet vid tanken på , hvilket hål i storkistan detta skulle åstadkomma . Men ut ur ladan måste han -- den förbannade nyladan -- och han var nu i alla fall slagen till en slant af Per , så -- -- » Ja du får ta ’ ut lysninga i morgon , bara du släpp ’ ut mej » , kom det kvidande ynkligt inifrån ladan . Tre pojkar började nu bända och slå på dörrluckan och förhjälpte så Jan Persa ur fångenskapen i nyladan . Det såg inte ut att finnas mycket kvar af stormodet i honom då . Mäkta belåten sken Per istället , när han tog fram skåpamaten och bjöd husbonn ’ . » Tack ska ’ I ha ’ för löftet ! » sa ’ han . » Här har ni te stärka er med . Jag tog Jonte och en Israel med som vittnen på hva ’ som sagts -- ifall ni finge lust te glömma ’ ne . -- Här har ni brännvinsskvätten också . » En kan väl förstå , huru pass Jan Persa var till mods efter den utfärden . Arg var han , och skamsen var han -- mest arg ändå . Löftet kom han i alla fall inte ifrån , och som Per hade sagt blef det . Juldagen och tre dagar efteråt stod det bröllop på Rundeliden . Kostade det något , så smakade det väl också . -- Jan Persa söp sig så full , att han glömde förargelsen och dansade polska med mågen sin -- fjällbopojken . Det var likväl en djädrans styf karl !