I händelse fru Emerentia och Blenda känt till lokalen , och framför allt om de fått välja plats , är det ganska tvifvelaktigt om de beslutat sig för den , till hvilken kusin Jean förde dem , ty de ville gerna både se och bli sedda . Men hvad var att göra ! Kusin Jean hade tagit avantscenen på första raden , och huru hennes nåd än sträckte sig genom ” gluggen ” , försäkrade hon likväl att hon var viss om att herrskaperna , som sutto på de ” öppna ” raderna , sågo mycket mer och långt bättre . ” Men här ” , svarade deras artige kavaljer , ” är man deremot inkognito ! ” Detta magiska ord återförde genast vår fru till verkligheten . ” Aha ” , tänkte hon , hell förundrad öfver att hon ej förr insett detta , ” aha , grefven lär väl just valt den här platsen för att ej sjelf bli sedd , i händelse någon af den andryga familjen är närvarande . ” I denna slutsats styrktes hon än mer derigenom att grefven icke alls visade någon benägenhet att titta utåt salongen . Blenda teg , försänkt i åskådande . Hennes lifliga själ upptog det ena intrycket efter det andra , men af fruktan att göra sig löjlig , ifall hon gåfve luft åt alla dessa olika intryck , lade hon band på sina känslor : hon hade ännu Henriette och aftonen på Gauthiers representation i minnet . ” Om blotta teatersalongen och åskådarna så fullkomligt underhålla er , min lilla kusin , är det väl föga hopp att få ett enda ord af era läppar , sedan ridåen gått upp ! ” Blendas riddare yttrade detta med en liten släng af misslynthet . Hon vände sig om och gaf honom ett småleende , mycket behagligt , det är sant , men endast flyktigt , ty i detta ögonblick började orkestern att låta höra uvertyren , och nu gick Blendas själ in i hennes öron . Hon tillslöt ögonen för att bättre kunna höra . En skakning genombäfvade hvarje fiber . Man gaf denna afton Preciosa , och kusin Jean skulle tio gånger kunnat ha gått ifrån sitt hjertas dam utan att hon märkt det , så bortryckt , så hänförd var hon . Men han märkte deremot att hon kunde vara lycklig utan honom , och det fastän hon visste att han följande dagen skulle resa ifrån henne för lång tid . Denna tanke , som likt ett kallt stål trängde genom hans hjerta , uppjagade ett moln på hans panna . För honom var skådespelet ingenting – han hade hört och sett det otaliga gånger och var blott intresserad af att se de intryck , som afspeglade sig på hans unga älskarinnas sköna ansigte . Och detta ansigte var så strålande , så inspireradt och uttryckte ett så innerligt med-lif i allt hvad som tilldrog sig mellan de handlande personerna , att han , till trots för den sällhet , som hon erfor , och till trots för den sällhet , hvilken han icke sjelf kunde undgå att känna , då han fann henne så lycklig , så intagande , likväl led de grymmaste qval . Kusin Jean var tydligt en smula egoist – och han erkände det inom sig – men straffet uteblef ej . Han var bestämd att denna afton känna en långt bittrare afund än den emot musiken , skådespelarne och dekorationerna . Ridåen hade gått ned första gången . Fru Emerentia , som nästan mistat andan , gjorde tusen frågor , utan att afvakta svar på en enda . Hon vände sig icke ens om . Men unga fröken vände hufvudet , och hennes ögon sökte den , som stod bredvid henne . ” Jag tror att kusin Blenda aldrig haft en så stor njutning ? ” sade han . ” Ack , det är sant ! ” svarade hon , ännu i fullaste hänryckning . ” Således är då denna afton utan undantag den lyckligaste i ert lif ? ” ” Det har jag icke påstått . . . man är ju lycklig på olika sätt ! ” Hon blickade åter utåt salongen , denna gång likväl mindre af nyfikenhet än för att dölja den brinnande rodnaden på sina kinder . ” Hvem helsar ni på ? ” frågade kusin Jean , som såg Blenda göra en böjning på hufvudet . ” Åh , så dumt – jag kom alls icke att tänka på att jag icke bort helsa ! ” ” Hur så ? ” ” Det är ju kammarjunkaren som sitter dernere . Men han såg på mig med en så innerligt ödmjuk blick , att jag icke kunde vara oartig . ” ” Det är han som varit tillräckligt oartig att icke förtjena ett igenkännande . . . Men , min gud , på hvem helsar ni nu åter igen ? ” Denna gång hade Blenda gjort en lika intagande som djup komplimang . Och nu började äfven fru Emerentia en mängd nickningar , tillkännagifvande en förtroligare bekantskap . ” Ser ni den der herrn ” , frågade Blenda lifligt , ” han till venster nedanför kongl . logen och som håller den granna kikaren i hand ? ” ” Der sitta flere herrar med kikare . ” ” Jag menar den med hvita halsduken ! ” ” Aha – nå , hvad är det med honom ? ” ” Kan ni gissa hvem det är ? ” ” Visst icke . . . jag gissar blott att han måtte vara bra intresserad af att betrakta er , min lilla kusin , emedan han gör det nog länge för att ha fullt reda på det passande . ” ” Nåväl , det är herr A. ” ” Handelsexpediten ? ” ” Just han . . . Hvad tycker ni om honom ? ” Lyckligtvis befriade musiken kusin Jean från att meddela sitt svar , och denna gång var han icke missnöjd med att Blendas uppmärksamhet drogs till scenen . Han såg det så mycket hellre som , förutom kammarjunkarens och handelsexpeditens kikare , äfven en mängd andra kikare riktades på den sköna flickan . Men det skulle bli ännu bättre . Mot slutet af akten öppnades dörren till avantscenen midt emot , och tvenne herrar stego in . Så snart de satt sig och kastat ögonen kring salongen , fästades dessa , efter en flyktig blick inåt teatern , på logen gent öfver . Kusin Jean såg då den ene af dessa herrar hastigt spritta till , vända sig åt sin granne och derefter åter rikta ögonen rakt fram , hvarunder begge utbytte några lifliga ord , hvilkas föremål icke var särdeles svårt för den uppmärksamme älskaren att urskilja , ty de upphörde ej att betrakta Blenda . Och den , som först blef henne varse , hade i sina blickar en eld , en otålighet , som tycktes vilja tvinga henne att återgälda hans ihärdiga uppmärksamhet ; men så länge ridåen var uppe , hade Blenda , liksom förut , endast sinne för de spelande . Ja , ännu sedan den gått ned , stirrade hon åt samma håll efter den sköna Preciosa och kände i sjelfva själen återklangen af hennes sång : ” Mellan glädje , hopp och smärta , Hvart min oro drifver mig , Klappar blott för dig mitt hjerta , Hvilar tanken blott på dig ! ” Ändtligen sade hon till den otåligt väntande unge mannen , som stod der bakom henne liksom på brinnande kol : ” Hur kan man någonsin med likgiltighet eller ens med lugn sitta på spektaklet ? Ni ser icke ut att njuta mycket , kusin Jean ! ” ” Jag har ju icke heller – hvad jag vet – påstått att jag njuter ! ” Blenda såg på honom med förvåning . ” Hvad tänker ni på ? ” ” Jag tänkte på min resa i natt . ” ” I natt – far ni redan i natt ? ” Den lifliga glans , som nyss strålat ur Blendas öga , insveptes genast i ett töcken ; alla de intressen , hon nyss haft , voro glömda . Hvad fru Emerentia beträffar , var hennes uppmärksamhet under mellanakterna så oafbrutet riktad på de logerader , som hon kunde se , och de menniskor , hvilkas klädsel hon kunde granska , att de unga ansågo sig som nära nog ensamma : den kloka modern var på samma gång både närvarande och frånvarande , ty hon hörde rätt väl , ehuru hon låtsade icke höra det ringaste . ” Ja ” , återtog kusin Jean , ” jag skulle ändå icke kunna sofva i natt – derföre är det bättre att använda tiden på landsvägen . När jag återkommer . . . ” Han gjorde ett afbrott , men det språk , som hans ögon förde , fyllde pausen och kom Blenda att darrande vända sig bort . Hvad blef följden af denna blygsamma rörelse ? Jo den , att hon alldeles omedvetet såg öfver till den andra avantscenen , hvarifrån genast den förut nämde herrn , som så länge och otåligt betraktat henne , med utsökt artighet bringade henne sin helsning , den Blenda rodnande besvarade . ” Jag tror verkligen att ni känner hela teatersalongen , min fröken ? ” sade kusin Jean , och hans ton hade en märkbar kyla . En häftig host-attack , som i detsamma öfverföll fru Emerentia , hindrade Blenda från att svara . Den värda frun , som med ett halft öra följt samtalet emellan dottern och sin greflige måg , ansåg såsom ett mästerstycke af finhet att vid denna kinkiga punkt åstadkomma ett afbrott . Hon tillställde också ett sådant allarm – innan hon fick reda på bröst-kakorna i ridikylen , den hon förut behändigt tappat – att samtalet verkligen afstannade . Under sökandet fick hon tillfälle att hviska Blenda följande ord i örat : ” Nu har du åtminstone haft tid att sansa dig – akta på ditt svar . . . jag märker på grefven att han är svartsjuk som en spanjor ! ” Blenda blef helt förvånad : hon begrep icke det ringaste , och fattade ej heller hela innehållet af moderns hviskning . Vår nåd , som emellertid icke hade lust att förlora en enda smula mer af all sin ögonfägnad , och dessutom nu ansåg sig hafva uppfyllt sin moderliga pligt , återtog , med en ursäkt för grefven , sin plats och med detsamma sin döfhet .