” BURSTRÖMSKA MÅLET . ” Madam Jonson kände sig litet tung och nedslagen till lynnet , trots det härliga vårvädret , som kom skogarna att svälla af en saftig grönska och trots solskenet , som gassade öfver fält och ängar , så att det grodde och spirade i jorden . Madamen trodde fast på skrock och spådomar och sådant der ; det slog aldrig fel , menade hon , att om en skata skrattade åt henne eller en ekorre sprang öfver hennes väg , skulle någonting gå på tok före dagens slut . Och i dag på morgonen , då hon drog ned tvätten till sjön , hade en stor , rödhårig filur till ekorre sprungit tvärs öfver vägen , alldeles tätt framför kärran . Emellertid låg madamen nu på den smala , halfmurkna klappbryggan , doppade kläderna i det vårfriska vattnet , hvilket sakta sqvalpade kring stränderna , drog sedan upp dem , kramade ur dem och slog några slag på dem med klappträdet , – tunga , kraftiga , taktmessiga slag , som gåfvo eko mot klippan tvärs öfver viken . Uppe i skogsbacken hängde en del kläder för att torka . De lyste bjert hvita mot grönskan och svajade sakta af och an för den lätta morgonvinden . Det var ett härligt torkväder , just ett sådant som bör fröjda en tvätterskas hjerta . I flere timmar låg madam Jonson på bryggan och lät ekot upprepa de enformiga klappslagen . Ibland rätade hon på sig , drog ett par djupa , trötta suckar , torkade sig i ansigtet med förklädssnibben och såg sig omkring . Så böjde hon sig ned och fortsatte arbetet igen . Ibland hörde hon en ångbåt stampa på sjön utanför viken . Röken derifrån steg rakt upp i luften , vattenytan började gunga , svallvågorna slogo mot stranden , skummet fräste , vattnet steg öfver klappbryggan , så att madamen blef våt ända till knäna . Det var en liten vik af saltsjön . Från ångbåtsbryggan gick vägen uppåt , temligen brant och slingrande sig genom en vacker björkskog . Här på höjden , med utsigt öfver segelleden , lågo flere villor och sommarbostäder . Ett par af dessa voro uppförda af egarne sjelfva och bebodda endast af dem ; de öfriga uthyrdes åt sommargäster och egdes samt och synnerligen af en rik f. d. bryggare , som dock aldrig numera syntes till på stället . För flere år sedan , innan ännu öl och porter gjort honom till den storhet han nu var , hade han af en händelse för en spottstyfver kommit öfver litet gammalt timmer , och deraf lät han här uppföra en sommarbostad åt sig och sin familj . Men då hans ekonomiska ställning blef mera lysande , fann han denna bostad för simpel att sjelf bebo , hvarför han hyrde ut den och lät på samma gång i närheten uppföra flere nya lägenheter , hvilka i anseende till deras friska och vackra läge blefvo mycket eftersökta som sommarboningar . Det största huset , som låg ofvanför backen midt i björkhagen , såg ut att vara af en ovanligt solid beskaffenhet , med två våningar , balkonger och verandor , och här bodde bryggarens svåger , kryddkrämar Burström med sin familj , hustru , tre barn och informator . För öfrigt bodde här som sagdt flere familjer , och en af madam Jonsons och hennes mans största inkomster var att tvätta och köra ved och vatten åt dem . Dessutom voro Jonsons gårdsfolk åt grosshandlare Burström ; om vintrarne fingo de bo i köket , men om somrarne , då de ej riskerade att frysa , bodde de i en liten pinnstuga uppe i skogen . Makarne Jonson hade fem barn , fem friska , hungriga barn , så att de måste släpa från morgon till afton för att dra sig fram . Och det var ändå ofta svårt nog att skaffa mat åt den hungriga barnskaran . Framemot tolftiden var madam Jonson färdig med klappningen ; hon gick då upp i backen och tittade på kläderna och tog ned dem , som hunnit torka . Hennes näst äldsta son , en sjuårig , smutsig och trasig byting , vankade omkring i backen och roade henne med sitt sällskap . Modern hade ett par gånger uppmanat honom att gå hem och hjelpa brodern att rensa i grosshandlarens trädgård , men ännu hade han ej funnit lämpligt att lyda henne . Till slut tog madamen tag i honom , ruskade honom , gned honom kring munnen med sin förklädessnibb och knuffade honom temligen omildt upp mot vägen . » Se så , packa dig nu bara dit bort och arbeta ! Och Gud tröste dig , om du inte lyder ! » I det samma fick hon se fru Burström , som med långa steg kom gående ned för backen . » Hör nu , madam Jonson » , sade frun , då hon kommit ned till madamen , och lade sin ena hand på hennes axel , » jag reser in till staden med 2-båten och då tar jag lilla Mia med mig . Ludvig ska ’ också med , och då kan ju barnen leka tillsammans , medan jag går och uträttar mina ärenden . » Madamen såg förvånad upp . Det var någonting så besynnerligt hos frun . Hon var ifrig och nervös , ögonen blinkade oupphörligt och hon talade med låg , sjungande , nästan bedjande röst . Madam Jonson var just icke van att se henne så der mjuk och vänlig . » Ja , om frun ä ’ så god och vill ha flickungen med sig , så ... » svarade madamen tvekande , » men hon ä ’ så hankigt klädd , stackare . » » Det gör ingenting ! » utropade frun ifrigt . » Jag ska ’ låta snygga henne , – så det ska ’ madam inte tänka på ! » Madamen tackade ånyo . Det var ändå rätt beskedligt af fru Burström att så der taga lilla Mia med sig . Och kanske skulle hon också gifva henne något nytt klädesplagg , ett par skor , en halsduk eller kanske en hel klädning . Madam Jonson erfor en svag känsla af tillfredsställelse , och alldeles ofrivilligt kom hon att tänka , att det var roligt att herrskapets tvätt såg så hvit och vacker ut . Frun nickade nu åt madamen , vände sig om och gick uppför backen , alltjemt med brådskande steg . Men då hon kom så långt att madamen ej kunde se henne , förändrades alldeles hennes ansigtsuttryck ; det hala leendet , hvarmed hon nyss insockrat sig , försvann , ilskan , som lurade i hennes ögon , glindrade fram , hon knöt händerna och mumlade halfhögt : » ja , ja , vänta mig ni , ert tjufpack ! » På gården utanför Burströmska villan stod lilla Mia Jonson och väntade . Hon var den snällaste och fredligaste af Jonsönerna , ett blekt , melankoliskt barn , temligen enfaldig och trög att lära sig något . Hon var mycket lydig och gjorde i allmänhet allt hvad folk ville att hon skulle säga och göra . Då frun kom dit upp , knuffade hon flickan in i förstugan , ropade på en af tjensteflickorna och tillsade henne att tvätta och snygga ungen och sätta ett par af Ludvigs skor på henne . Sedan gick hon in för att sjelf göra toalett till stadsresan . Man hörde tydligt att hon var ond , ty hon smälde i dörrar och byrålådor , och genom det öppna sängkammarfönstret trängde hennes röst , skarp och hvass , ut på gården ända ned till herr Vigert , informatorn , som låg i en hängmatta och läste en af Kiellands romaner . För öfrigt tycktes det i dag vara en viss uppståndelse i hela huset . Tjenstefolket hviskade med hvarandra och herr och fröken Burström sutto inne i sängkammaren och höllo ett ifrigt , högröstadt familjeråd , medan frun kammade sina lösflätor och klädde sig till stadsresan . Hon såg mycket elegant ut , då hon efter en halftimmes förlopp kom ut färdigklädd , – högröda plymer i hatten , klädning af siden och sammet och franska handskar , hvilka hon ej kunde knäppa igen kring sina tjocka handleder . Af ansträngningen att få ihop handskarne var hon lika röd i ansigtet som plymerna , och det kom henne att se ännu ondare ut , då hon skrek på Ludvig och den lilla beskedliga Mia , som stod alldeles färdig bredvid henne . Vid afskedet från mannen och dottern nickade hon betydelsefullt och hviskade med ett listigt leende : » lita på mig , jag vet nog hur man ska ’ behandla sådana der » . Unga fröken Burström skrattade . » Ja , mamma ä ’ inte god att ta ’ s med » , svarade hon , med den upprigtigaste dotterliga beundran erinrande sig vissa scener från sin barndom , då moderns energi gjort sig gällande på ett oförgätligt sätt . Frun promenerade nu af med unge herr Ludvig bredvid sig och efter sig Mia , som dignade under bördan af en korg , två paketer och en regnkappa . Då hon kom ned till björkhagen , der herr Vigert låg och läste , kunde hon ej underlåta att göra en liten omväg och gå fram till hängmattan . » Om herr Vigert i dag har lust att helsa på någon af sina ’ bekantskaper ’ , så vill jag nämna , att Ludvig kommer att bli borta hela dagen » , sade hon med ett sötsurt leende . Herr Vigert småskrattade . Han visste att detta var ett af henne påhittadt , finkänsligt sätt att underrätta honom , att då hon var borta , serverades ingen ordentlig middag hemma , emedan herrn och fröken åto hos bekanta – der man helst var af med informatorn . » Jaså » , svarade herr Vigert , i det han gäspade och sträckte på sig , » tackar för upplysningen » . Frun gaf honom en ilsken blick . Så oförskämdt att gäspa ett fruntimmer midt upp i ansigtet , och dertill ett fruntimmer , hos hvilket man var en aflönad tjenare ! Hon önskade att hon fått ge herr Vigert en örfil , men som hon icke vågade det , knuffade hon i stället lilla Mia allt hvad hon förmådde , vände informatorn ryggen och gick med långa steg nedåt bryggan , der ångbåten strax derefter lade till och förde henne och barnen till staden . Herr Vigert återgäldade henne i fullaste mått de välvilliga känslor hon hyste för honom . Det enda hvarför han tyckte om Burströms var , att han kunde förakta dem så grundligt , att han ej behöfde ha några samvetsqval öfver hur vårdslöst han skötte sina pligter som informator . Han ansåg att gossen Ludvig var så förtappad , att man ingenting kunde göra af honom ; efter han åtagit sig hans uppfostran , gaf han honom dagligen ett par timmars lektion , men sedan lät han i allmänhet pojken sköta sig på egen hand och gick sjelf att lägga sig i hängmattan och läsa . Ibland kunde det visserligen hända , att han stördes häri af ett genomträngande gallskri och att han vid undersökningen om orsaken härtill fann t. ex . en af Jonsönerna liggande på marken och unge Burström lik en forntidens tyrann färdig att mylla ned honom , men sedan Jonson blifvit befriad och hans plågoande vederbörligen ruskad , återgick herr Vigert helt lugnt till sin backe och sin lektyr . Oaktadt denna beqväma uppfattning af informatorskallet vantrifdes han emellertid hos Burströms och hade det icke varit för den vackra björkhagen och det härliga sommarvädret och hofrättsrådet Hedenstams , som bodde på en af villorna , och med hvilka han trifdes utmärkt , skulle han för länge sedan packat in och farit sin väg . Då herr Vigert hade slutat berättelsen , stoppade han boken i bröstfickan , skakade och vände på hufvudkudden , tog af sig glasögonen , lade sig beqvämt till rätta och öfverlemnade sig för en stund åt ett angenämt mediterande , medan han med spetsen af sin käpp satte hängmattan i en sakta rörelse . Han hade nyss fylt tjugufem år , men oaktadt sin ungdom hade han en ganska stor erfarenhet af verlden , – en erfarenhet som han sjelf trodde omätlig . För omkring fem år sedan ansågs han vara arftagare till flere hundratusen , men genom olyckliga spekulationer och affärsförbindelser tog denna föräldrarnes rikedom ett plötsligt slut . Fadern ville nu att sonen skulle öfverge studierna och egna sig åt något praktiskt arbete , men härtill svarade denne ett bestämdt nej . Hvad han för öfrigt kände och tänkte om sina förändrade lefnadsförhållanden lät han ingen ana ; han behöll sina tankar för sig sjelf och arbetade blott med denna sega , outtröttliga energi , som alltid förr eller senare blir herre öfver de yttre omständigheterna . Om somrarne konditionerade han och om vintrarne gaf han lektioner i matematik , för att skaffa sig inkomster . Några bestämda framtidsplaner hade han ännu icke gjort upp , men han hade deremot fullt upp med framtidsfantasier . För en tid sedan lät han offentliggöra några literära uppsatser , och det bifall kritiken gaf dem hade betydligt vidgat hans vyer . Nu var han sysselsatt med att arbeta på en samling studier och kritiker , som han längre fram ämnade gifva ut . Då herr Vigert legat och gungat en halftimme i hängmattan , började han finna det litet enformigt att betrakta himmelen och träden och att jaga bort myggorna , som efterhängset surrade omkring honom . Han steg upp , drog ned sina pantalonger och sin rock , satte på sig glasögon och hatt , tog sin käpp och promenerade ned till Hedenstams . Klockan var half tre , han visste att fru Hedenstam och hennes båda kusinbarn , fröknarna Arnell , hvilka voro ute och helsade på , vid den tiden alltid sutto på verandan och sydde , och han räknade ut , att om han kom då , skulle han bli bjuden qvar till middag . Han småskrattade hela tiden för sig sjelf , medan han gick och slog med sin käpp mot gräskanten . Han tänkte på flickorna Arnell ; det var någonting så komiskt hos de der flickorna , någonting som i hög grad roade honom . Fastän de voro jemnåriga med honom , betraktade han dem likväl som två stora barn , utan den allra minsta erfarenhet . Hvad kunde ett par sådana der flickor , som icke gjort annat än dansat på baler och sjungit på supéer , och hvilka mamma och pappa och mostrar och fastrar hållit vakt omkring , – hvad i all verlden kunde de veta om lifvet ? På samma gång medgaf han att det var någonting att » göra » af flickorna Arnell ; de voro icke alldeles lika andra flickor , de kunde räsonera i hvarjehanda ämnen , och det var mycket roligt att disputera med dem , i synnerhet med Cecilia , den äldsta , som han alltid till sin stora förnöjelse fick att brusa upp af harm öfver hans gudlösa åsigter . Flickorna Arnell , hvilka hade varit med i stora verlden och haft en hel mängd vackra och idealistiska kärlekshistorier , ansågo å sin sida herr Vigert för ett rigtigt » grönkart » och de kallade honom alltid » pojken » sins emellan . Men han utöfvade likväl ett slags dragningskraft på dem ; de blefvo alltid glada och uppiggade , då de fingo se honom . Han var så helt olika mot hvad de voro vana vid . De unga herrar , hvilka umgingos i generaldirektör Arnells hus , voro alla så hyggliga och städade , förde en fin och vald konversation med damerna och voro allesammans idealister till trosbekännelsen . Herr Vigert deremot sade de allra förfärligaste saker om menniskor , saker som fröknarna icke alls satte tro till , men som de ändå icke kunde låta bli att med ett visst nyfiket intresse lyssna på . Herr Vigert hade beräknat alldeles rigtigt ; fru Hedenstam och flickorna Arnell sutto verkligen på verandan och sydde . De togo mycket vänligt emot honom ; han och Arnellerna småskrattade , då de helsade på hvarandra , – de brukade nästan alltid skratta så snart de träffades , liksom hade de haft någonting särskildt gemensamt roligt att skratta åt . » Nå » , började herr Vigert , sedan han på fru Hedenstams uppmaning slagit sig ned , » nå , ha fröknarna läst ? » Han tog upp Kiellands novell , som han haft liggande i bröstfickan , och sträckte fram den med en utmanande blick . Cecilia såg hastigt upp . » Ja ! » utropade hon ifrigt . » Det vill säga , jag har endast till hälften läst den , men Agnes har redan slutat . » Herr Vigert flyttade sig nu närmare Agnes . Alla fyra hade de ögonen fulla af leenden ; de visste hvilken dispyt som förestod . » Nå , hvad säger fröken ? Är det icke öfverdådigt , mästerligt ? » » Jo , bevars , den är alldeles utmärkt » , svarade Agnes , » men hvarken herr Kielland eller någon annan författare , hur snillrik han än är , skall kunna inbilla mig ... » » Hvarken herr Kielland eller någon annan författare ska ’ kunna inbilla mig att verlden består af bara dumma och usla menniskor » , ifylde Cecilia . Flickorna Arnell talade alltid på en gång ; Cecilia i synnerhet hade svårt att låta systern tala till punkt , och som de för det mesta tyckte det samma , gick det mycket bra att tala unisont . » Om vi nu först tänka på hjeltinnan » , fortsatte Agnes , sekunderad af systern , » så förlorar hon ju allt intresse , derigenom att hon är totalt slapp och viljelös . Det är icke alls naturligt , det der – det är säkert – det fins ingen qvinna , som inte skulle strida och kämpa och lida under liknande förhållanden ... » Herr Vigert gjorde en afvärjande rörelse med handen och skakade på hufvudet . » Ah , så ni pratar ! » utropade han , medlidsamt småleende . » Fröken tror att det der ä ’ någonting ovanligt , någonting att göra affär af ? Sådant der händer ju alla dagar , d ’ ä ’ det allra vanligaste under solen och d ’ ä ’ inte värdt att bråka så mycket för det . Om vi taga reda på saken , så finge vi se att mest hvarannan qvinna ... » » Nå , nå , herr Vigert ! » afbröt fru Hedenstam med en ogillande skakning på hufvudet . » Ja , jag ber er om ursäkt , mina damer » , svarade herr Vigert , » jag uttrycker mig kanske icke nog förfinadt . Men felet är icke mitt , utan vår Herres , som varit nog oridderlig att ställa så till här i verlden , att man icke kan tala derom i bättre fruntimmers sällskap . » » Fy , hvad ni är otäck ! » utropade begge fröknarna , till hälften skrattande , till hälften förargade . » Det är icke vår Herre , utan menniskorna som ställa så illa till » , sade fru Hedenstam allvarligt . » Ja , men efter er troslära är det ju ändå vår Herre , som har skapat menniskan . Hur ska ’ det gå ihop ? » » Gud har visserligen skapat menniskan , men han skapade henne god och lycklig , och det är hon sjelf som föll i synden ... » » Jaså . Ja , det der går inte rigtigt ihop med min logik – men vi ska ’ inte komma in på några teologiska dispyter . Menniskorna äro onda , sak samma om d ’ ä ’ vår Herre eller de sjelfva som gjort dem dertill – och som nu en författare måste hålla sig till sanningen ... » » Ja , men d ’ ä ’ just det författarne inte göra ! » föll Cecilia honom i talet . » De rigtigt plocka ihop all uselhet de kunna hitta på och hoppa öfver allt det sköna och ädla som finnes . Om jag vore författare » , fortfor hon och hennes ögon glänste , » skulle jag skildra någonting vackert – inte sådana der tarfliga kärleksförhållanden , utan en verklig , stark kärlek , en ädel qvinna , som höjer och förädlar den man hon älskar ... » » Det tror jag nog – det har alltid varit en älsklingsidé hos fruntimmer att skrifva om kärlek och omvändelse . Lyckligtvis börjar publiken nu att förlora smaken på sådana der historier . Om ni tänker bli författarinna , fröken , så ska ’ ni göra er qvitt de der mormorsidéerna ! Det luktar rigtigt mögel af dem ! » » Ja , se herr Vigert är bestämdt inte erotiskt anlagd ? » svarade Cecilia med en höjning på ögonbrynen och ett litet halft kokett , halft skälmaktigt plirande med ögonen . » Jag ! – Jag ! » utropade herr Vigert , i det han gjorde ett litet hopp på bänken och hans svartbruna ögon gnistrade till . » Ack , bästa fröken , erotiken har alltid varit min plåga ; se ’ n jag var en liten pys , har den suttit i kroppen på mig . Men sådant der gör en bara slapp och overksam , det ska ’ man jaga bort , så snart det vill komma öfver en – bara jaga bort och inte släppa på sig ... » » Men det händer att man inte kan jaga bort det » , invände Agnes och såg småleende upp . » Åhjo , det kan man visst » , svarade Vigert muntert , » bara man inte läst för mycket gamla fruntimmersromaner ! » » Ni talar som en oerfaren pojke » , sade Agnes med en liten axelryckning . Hon hade haft sin egen lifsroman , en lång vacker roman med mycket kärlek och tårar , och hon tyckte derför att hon hade rättighet att känna sig litet öfverlägsen . Herr Vigert började skratta sitt muntra , klingande , godmodiga skratt . » Åh ni ä ’ gudomlig ! alldeles gudomlig ! » utropade han och slog sina händer af och an mot knäna . » Ni kan inte tro hvad ni ä ’ komisk ! Hvad har ni egentligen för erfarenhet af verlden , fröken ? Hvad vet ni om lifvet ? Inte mer än den der fogeln » , han pekade på en bur som hängde i taket , » vet om skogen och det fulla , starka , rika naturlifvet der . Ibland släpper man en hona in till honom och då kuttrar och älskar han och sjunger om kärlek , och sedan inbillar han sig troligen , alldeles som ni , att han vet allt om lifvet . Nej , tro mig , fröken , ni känner inte mera deraf än han . D ’ ä ’ inte qvinnor sådana som ni , som ska ’ tala om erfarenhet . Låt er far bli fattig – låt er komma i de förhållanden att ni måste försörja er sjelf , att ni måste arbeta , se ’ n ska ’ ni gerna få skryta med er erfarenhet . Ser ni » , fortfor han och hans blick fick ett allvarligt , varmt uttryck , » jag känner till det der litet , jag . Jag har två systrar , begge liksom ni uppfostrade i välstånd , hvilka helt plötsligt blefvo tvungna att arbeta för sitt uppehälle . Tala med dem , ska ’ ni få höra ! De svärma inte för några fruntimmersromaner , de lefva inte för att älska och omvända en man , det kan jag försäkra er ! De arbeta , de veta att lifvet är en strid , för att skaffa sig plats att lefva , en strid , som ofta nog kan vara tung , men som härdar oss och gör vårt sinne modigt och trotsigt . Och i den striden , ser ni , lär man sig att känna verlden och menniskorna ! Det är icke drönarne och visen , som bygga kupan , det är arbetsbina – och det är också de som få se sig omkring i verlden och röra vid blommorna och röfva deras honung ! » Hans mörka ögon gnistrade ; det runda , rödblommiga ansigtet fick ett drag af barnsligt öfvermodig käckhet , medan han knöt sin lilla fasta hand och liksom utmanande skakade den korta , senfulla armen . Agnes och Cecilia betraktade honom hela tiden med spänd uppmärksamhet . Hvilken egendomlig , ursprunglig menniska han var ! Hela hans person , hans figur , hans ansigte , hans röst , hans rörelser voro så utpreglade , hade liksom skarpa , bestämda konturer , hvilka med eller mot ens vilja tryckte sig in i minnet . En lång stund sedan man skilts från honom , kunde hans bild skymta förbi , hans röst och skratt ringa i öronen , alldeles som vissa pikanta melodier ibland förfölja en , länge sedan de tystnat . » Men tror ni » , sade Agnes efter en stunds paus , under hvilken hvar och en suttit och funderat för sig sjelf , » att det blott är fattigdom och penningebekymmer och sådant , som lär oss att känna verlden ? Tror ni inte att det fins tysta , hemliga strider , som ingen ser , men som lika mycket , ja kanske mera än yttre sorger , afslöja lifvets hemligheter för oss ? » Hon satt och ritade på bordet med synålen , medan hon talade ; då hon slutat , såg hon upp och fäste på herr Vigert en lång , till hälften beslöjad blick . » Jo » , svarade han , » det tror jag nog , men det blir på ett temligen ensidigt sätt . Det blir små guerillastrider , ofta nog hetsiga och skarpa , men i de stora blodiga slagtningarne , der det vankas seger eller nederlag , dit kommer ni aldrig . Ser ni , jag ska ’ säga er , fröken , det fins nästan ingenting som på en gång ger oss en så stor portion menniskokännedom som så kallade näringsbekymmer . Hvad tror ni t. ex . man icke allt får lära genom att trassla in sig med procentare och affärskarlar och sådana der – och sedan göra konkurs ? Hur mycket snikenhet , slughet , tarflighet , dumhet får man inte se ? Åh , jag försäkrar er att de der sammankomsterna och öfverläggningarne , innan ovädret bryter löst , äro rigtiga expositioner af olika egenskaper ! Då gäller det att göra sina iakttagelser ! Och hvilka solida studier öfver den menskliga lumpenheten tror ni inte en ung flicka har tillfälle att göra , då hennes far helt plötsligen gör cession , och hennes forna umgängesvänner börja vända henne ryggen , och unga herrar , som för inte så längesedan krusade henne , helt oförmodadt ha blifvit närsynta , då de möta henne på gatan ? Åh , d ’ ä ’ ypperliga tillfällen , det der ! Då lär man att känna menniskorna , ser ni , fröken ! » Han gnuggade händerna och skrattade , utan den allra minsta skymt af bitterhet . Han tycktes upprigtigt road af alla de bedröfliga rön han gjort . » Nej , nej , herr Vigert ! » utropade fru Hedenstam , ifrigt understödd af båda flickorna , » jag försäkrar er att ni öfverdrifver ! Så hjertlösa , så lumpna äro inte menniskorna ! Ni målar med alldeles för starka färger . » » Gör jag ! Nej stopp ! » svarade Vigert , i det han satte sig högre upp på bänken och med en bekräftande rörelse tryckte mössan längre ned i pannan . » Hvad jag ä ’ för spak , inte brer jag för mycket på ! Ni ska ’ bara inte kalla det uselt och lumpet och smutsigt , med flere sådana der idealistuttryck , det är bara rätt och slätt menskligt och ingenting annat . För min del tycker jag det är rigtigt intressant att se hur menniskor krångla in sig i ruskigheter och tarfligheter . Min själ och Gud » , fortfor han , i det han lutade sig framåt , lade hufvudet på sned , slog händerna mot hvarandra och med sin lätta brytning sjungande tryckte på orden , som han brukade , då han skulle ge kraft åt sitt tal , » min själ och Gud , om någon enda af familjen Burström är en bit bättre än de figurer Kielland skildrar , och som på vissa håll väckt så mycket skrik om smutsliteratur ! Ni ha troligen aldrig kommit i beröring med sådana der halfbildade , rika borgarfamiljer , men jag har haft den förmånen , dels vid min fars cession , dels derigenom att jag varit ute och konditionerat – och jag känner dem . Tror ni inte att fru Burström t. ex . är en äkta Kiellandstyp , och dertill en af de allra hjertlösaste och småaktigaste ? » » Jo bevars » , svarade Cecilia , » det tror jag visst . Jag har ingen hög tanke om herrskapet Burströms » , och hon ryckte föraktfullt på axlarne . » Men tror ni verkligen att alla rika äro snåla , skrymtaktiga och hjertlösa och att alla fattiga äro förtryckta och bedragna och förderfvade af de rika ? Tror ni inte , att det också fins rika som hysa deltagande och verkligen vilja hjelpa ? » » Jo , det fins det visst – i synnerhet fins det en hel mängd som talar derom . Så fins det också många , som ställa till basarer och samla ihop till hem och asyler och dela ut penningsummor åt de fattiga på deras silfverbröllopsdag . Herr Burström t. ex . gaf 10,000 kronor åt de fattiga vid sitt silfverbröllop . » » Ja , men det var ju mycket vackert af honom ? » » Visst var det vackert – åtminstone stod det så i tidningarne . Ni kan dessutom föreställa er i hvilken uppsluppen , storslagen sinnesstämning han måtte ha varit den dagen , då han vanligtvis annars alltid kör bort tiggare och aldrig går ut med plånbok i fickan , för att ej riskera att behöfva hjelpa eller låna någon pengar . » Alla tre damerna skrattade . » Ni är bestämdt en rigtigt stygg menniska , herr Vigert ! » utbrast Cecilia . » Om ni kände mina föräldrar och mina morföräldrar , skulle ni få en annan tanke om de förmögnare klasserna » , invände Agnes allvarligt . » Det står aldrig något i tidningarne om hvad de göra , och mamma är aldrig med på några basarer , men jag tror , att om ni frågade deras fattiga , skulle de kunna säga er , att det fins rika som vilja dem väl . » Hon rodnade djupt , då hon uttalat dessa ord , och började litet nervöst att sy på sitt arbete : hon tyckte sjelf , att det lät som om hon velat skryta . Herr Vigert gjorde en för honom ovanligt chevaleresk bugning . » Derpå tviflar jag visst icke » , svarade han , » och jag begär ingenting hellre än att få lära känna edra föräldrar . » Det blef ett ögonblicks litet förlägen tystnad . Ingen af flickorna kom sig för att säga någonting . De sydde begge ifrigt och kastade en snabb , frågande blick på hvarandra . Hvad månne egentligen deras föräldrar , med sina stränga , fina , litet gammaldags åsigter skulle tycka om den här brushufvade unge herrn ? » Bevara mig väl , klockan är ju nära fyra ! » utbrast nu fru Hedenstam , i det hon reste sig upp och lade undan arbetet . » Nu få ni flickor och herr Vigert gå och möta farbror Conrad – så jag får göra i ordning litet här . Hvad tiden har gått fort – jag trodde klockan ej var mera än tu ! Aldrig går tiden så fort som i Arnellernas sällskap . » Hon tog Cecilia om hakan , såg henne in i ögonen med en skälmaktig , förtjust blick och kysste henne ett par gånger . Flickorna Arnell och fru Hedenstam hyste en stilla , djup , nästan förvånad beundran för hvarandra och hvarandras görande och låtande . I allmänhet beundrade fröknarna Arnell mycket sina vänner och tålde aldrig höra en anmärkning öfver dem . De hade också en hel svärm af felfria ideal i både norra och södra Sverige , med hvilka de förde en otroligt tät och liflig korrespondans . Cecilia och Agnes lade nu undan sina broderier , togo hattarne på sig och vandrade ned till ångbåtsbryggan , åtföljda af herr Vigert , som alltjemt underhöll dem på sitt skämtsamma , trefliga sätt . Under tiden ordnade fru Hedenstam i rummen , satte friska blommor i vaserna , lät duka på verandan och tog fram till smörgåsbordet , så att då hofrättsrådet och hans tre gäster en tjugu minuter derefter kommo gående , var allt färdigt och hon sjelf stod som vanligt väntande på förstugutrappan för att gifva sin man välkomstkyssen . Det blef en mycket treflig och munter sinnesstämning under middagen . Flickorna Arnell och farbror Conrad , som de kallade hofrättsrådet , voro mycket goda vänner , han skämtade med dem och brydde dem alltid for någon kurtisör , så det var ett oafbrutet skratt och gyckel , då de kommo tillsammans . » Ja , Cissan lilla , nu lär det väl snart smälla ! » sade hofrättsrådet , sedan han tömt sin lilla middagssup och satt ifrån sig glaset . » Jag mötte i dag en viss löjtnant och då bad jag honom helsa på oss om söndag . Jag berättade att du var här ute , och att det skulle glädja dig mycket att få se honom . » Cecilia blef alldeles ponsoröd . Det var särdeles tacksamt att retas med henne , ty hon var eldfängd och lättantändlig som krut . » Hur kan farbror säga någonting sådant ? » utropade hon . » Liksom jag skulle bry mig om en sådan der ... » » Ja , kära , lilla Cissan , jag trodde du var kär i honom » , svarade hofrättsrådet oskyldigt , » du rodnar alltid , om man blott nämner hans namn . » » Det vet farbror mycket väl att jag gör för ingenting » , svarade Cecilia , som blossade , så att det rigtigt brände i öronspetsarne . Herr Vigert betraktade henne halft satiriskt , medan han stod lutad mot väggen och åt en stor knäckebrödsmörgås med ost . Ja , det var märkvärdigt hvad en del flickor har lätt att rodna för ingenting – eller för herrar , som äro ungefär det samma som ingenting . Man satte sig nu till bords och fortfor att prata i samma stil . Vigert talade ej så mycket som för en stund sedan , han hörde mest på de andra , skrattade och gjorde sina iakttagelser . Efter middagen slog man sig ned på verandan och drack kaffe och likörer , och sedan sjöngo Cecilia och fru Hedenstam duetter och Agnes ackompagnerade . Herr Vigert var icke det minsta road af musik , fastän han var nog artig att försäkra motsatsen ; han var omusikalisk som en kråka , och medan de begge damerna sjöngo en duett ur Figaros bröllop , satte han sig i soffan midt emot pianot och roade sig med att granska deras figurer och ansigtsuttryck . Fröken Cecilia hade en lång , smärt , elegant figur och ett litet hufvud , som hon uppbar på ett mycket stolt , något högdraget sätt . Eljest såg hon just ingenting ut , men hennes ansigte var ovanligt uttrycksfullt och återspeglade den minsta skiftning i hennes själslif . Agnes var mindre än Cecilia , men mycket vackrare . Hon hade ett blekt , regelbundet ansigte och mörkgrå , ljufva , strålande ögon . Herr Vigert tyckte mera om Agnes , men Cecilia roade honom mera . » Fröken Agnes behöfver någonting som piggar upp henne » , tänkte han , » hon ser ibland så otäckt salig och gudsnådelig ut . Annars vore hon förtjusande . » Då sången var slut , gick man ut och promenerade och njöt af den härliga sommaraftonen , med den ljumma luften och det dämpade fogelqvittret bland träden . Vid hemkomsten intogs supé , och sedan fann sig herr Vigert befogad att säga godnatt och tacka för en angenäm dag . Vid afskedet qvarhöll han ett ögonblick Agnes ’ hand mellan sina och sade med ett småleende : » Vet ni hvad jag har tänkt på hela qvällen , fröken ? » » Nej » , svarade Agnes förvånad . » Jo , jag har hela tiden tänkt på ett litet poem af Heine . Om ni vill läsa det , står det i » Buch der Lieder » , i » Dichterliebe » och börjar så här : Im Rhein , im heiligen Strome , da spiegelt sich – – – Det lilla versstycket skulle jag vilja ha skrifvit och tillegnat er , – om jag vore kär i er nemligen ! » Han skrattade , släppte hennes hand , gjorde ett par korta bugningar för det öfriga sällskapet , och sprang derefter ned för trappan och uppåt gångstigen , som ledde till Burströmska villan , medan Agnes litet undrande blickade efter honom . Då han kom hem , fick han höra att fru Burström icke kommit ut till qvällen och att herrn och fröken redan gått och lagt sig . Som klockan var half elfva och han icke längre hade lust att gå omkring och filosofera i skogen , följde han deras exempel , men det dröjde en god stund , innan han somnade . Han tänkte på flickorna Arnell och den förflutna dagen . Hvad hade Cecilia egentligen menat med att säga , att han ej hade sinne för det erotiska ? Det var ett yttrande , som icke berörde honom angenämt . Ingen ung person , vare sig man eller qvinna , tycker om att höra att hon ej förstår sig på kärlek , i synnerhet om den som säger henne det är af motsatt kön . Han undrade hurudan qvinna Cecilia var . Utan tvifvel hade hon haft mycket kurtis för sig och var icke fri från koketteri , men han tviflade på att hon var i stånd att erfara en djupare känsla . Agnes deremot ... Längre hann han emellertid icke . Hans funderingar öfver Agnes upplöste sig i dessa orediga fantasier , som föregå insomnandet , och inom några ögonblick sof han djupt , hvarom han också gaf hela huset besked med sina jemna , hårda snarkningar , hvilka kommo herr Burström , som låg i rummet bredvid , att ursinnig sätta sig upp i sängen och bulta i väggen , för att få honom att tiga . Följande dag var lika strålande som de föregående . Himmelen hade fått denna djupblå , klara färg , som den får under försommaren , då vädret en lång tid varit oföränderligt vackert ; solen brände hetare och hetare för hvar dag och barren doftade uppe i granskogen . Vattnet sjönk ned från stränderna under den långvariga torkan ; i middagsstunden var det ljumt som i ett varmbadhus , men fram emot aftonen hade det ännu litet vårsvalka uti sig . Madam Jonson passade på och begagnade sig af det präktiga torkvädret . Hon hade en fintvätt åt ett af herrskapen och nu hängde hon upp den i backen ofvanför sjön , der solen gassade på och det blåste , så att kläderna fort torkade . Hennes förhoppningsfulle son afhöll sig äfven i dag från det ointressanta arbetet uppe i trädgården ; då vädret var så här vackert , tyckte han om att ha sin frihet och strök nu omkring i backen , kastade stenar i sjön , vek upp sina byxor och vadade ut i viken . » Jesus , den pojken » , tänkte madam Jonson . Men hon orkade icke mera käxa på honom . Medan hon stod der och sysslade med kläderna , kommo helt plötsligt två af de yngsta barnen rusande utför backen i vild fart , knuffande hvarandra , håret flygande och med ett uttryck af förfäran , nyfikenhet och intresse i ansigtet . Strax efter dem kom Jonson med långa steg . Äfven han såg häpen och bortkommen ut ; han grinade , tog af sig mössan och ref sig i nacken . » Hvad i fridens dar ä ’ det ? » frågade madamen , förskräckt öfver detta plötsliga uppträdande . » Frun ä ’ der » , ropade barnen om hvarandra , flämtande och hviskande , liksom trodde de att frun stod bakom dem , » hon säger att vi har stulit hennes örringar ... » Madamen stirrade frågande och tvekande på sin man . » Ja , hon ä ’ alldeles galen » , sade Jonson , alltjemt rifvande sig i nacken , » hon står der uppe och väsnas och dundrar . Hon säger att Mia stulit hennes juvelringar och hon rifver i byrålådan , så att sakerna stå omkring henne som stickor och strån . » Madam Jonson blef alldeles blek och knäna veko sig inunder henne . Men hon sade ingenting , hon kastade blott ifrån sig kläderna , knuffade undan barnen , som stodo der med munnar och ögon vidöppna , och skyndade uppför backen , åtföljd af Jonson , som fortfor att mumla : » hon ä ’ ju alldeles galen ! » Då madamen kom upp till sin lilla pinnstuga och trädde in i rummet , visade sig en bedröflig syn . Sängen var upprifven och kuddarne kringvräkta , alla byrålådorna voro utdragna och sakerna kastade huller om buller på golfvet och stolarne . Vid byrån stod frun och ref och slet ; hon tycktes vara i fullt raseri , hennes ansigte och hennes plymer voro lika eldröda , händerna darrade och allt emellanåt drog hon med en konvulsivisk rörelse upp öfverläppen ; bredvid henne stod herrn , ifrigt följande alla hennes rörelser . Då herr och fru Burström fingo se Jonsons , foro de genast emot dem och öfverföllo dem med anklagelser och hotelser . Frun var i synnerhet vältalig ; det tycktes bereda henne en behöflig lättnad att få ge luft åt sin vrede . » Ja , vänta mig ni , ert tjufpack ! » utbrast hon och hötte med handen åt madam Jonson . » Bortkörda ska ’ ni bli , det lofvar jag , och på fästning ska ’ ni också komma ! Tag nu på minuten fram örhängena , madam , om hon inte vill att jag ska ’ släppa hela polisen på henne ! Ja , det är inte värdt hon står och ser dum ut , hon vet lika väl som jag att ungen stulit dem – kom derföre fram med dem , det råder jag henne ! » Madam Jonson knäpte ihop händerna och vred dem hårdt mot hvarandra . » Så sant Gud lefver » , sade hon , och sinnesrörelsen kom orden att stocka sig i hennes hals , » hvarken jag eller mina barn ha sett fruns örhängen , än mindre tagit dem ! » Fru Burström gaf till ett hånskratt , ett skarpt , rått hånskratt , som klingade ut genom dörren och väckte upp de små foglarne , som sutto och halfslumrade i middagshettan . » Antingen madam eller hennes unge förstår sig bra på att ljuga ! » utropade hon . » Mia har sjelf erkänt , att hon tagit örhängena och gömt dem i byrålådan . » Madam Jonson ryckte till . Hennes ögon vidgades och hon for med handen öfver pannan för att torka bort ångestsvetten , som perlade fram der . » Har Mia sagt att hon tagit örringarna och gömt dem i byrålådan ? » upprepade hon med låg röst . » Har du blifvit döf , din tjufkäring ? » hånskrattade herr Burström . » Hör du inte hvad frun säger ? » Madamens ansigtsuttryck förändrades plötsligt . Det ångestfulla draget försvann , der kom i stället någonting hårdt och hämndgirigt . » Då har frun också skrämt Mia att ljuga ! » utropade hon trotsigt , med en hvass blick på sina anklagare . Herr och fru Burström blefvo alldeles utom sig öfver dessa djerfva ord och började på nytt sina hotelser om fästning och polis , och unga fröken Burström , som var af en ovanligt finkänslig natur , och derför på litet afstånd åskådat scenen , vände nu plötsligen ryggen åt alltihop och gick hem , med den förklaringen , att man omöjligt kunde höra på folk , som så der skälde ner en . Äfven hennes föräldrar lemnade nu stugan . Då frun kom ut , stod hon ett ögonblick tyst och såg sig omkring med en ilsken blick ; derefter grep hon en af de små Jonsönerna i axeln , sköt honom framför sig och förklarade att han skulle få hålla Mia sällskap tills en af dem hade bekänt sanningen hvar ringarne lågo . Madam Jonson rodnade häftigt och ville springa fram för att rycka gossen ifrån henne ; men Jonson höll henne tillbaka . » Låt bli , Kristin » , hviskade han och tog hennes arm , » vi vet ’ ju ändå inte säkert , om flickan tagit örhängena . » Hustrun svarade ej ; hon gjorde sig blott lös och gaf mannen en föraktfull blick . Men hon lät fru Burström gå uppför gångstigen och taga gossen med sig . Hon qvarstod orörlig och stirrade efter fru Burström ; då hon ej längre kunde se henne , gick hon tillbaka in i stugan och började ordna litet der . Hon var hela tiden alldeles tyst ; då och då skälfde hennes bröst till , som af en qväfd , snyftande suck . Mannen kom sig icke heller för att säga någonting , han såg bortkommen och förvirrad ut , ref sig i hufvudet och kastade allt emellanåt en skygg , frågande blick på sin hustru , medan hon lade täcket öfver sängen . » Hör du , hvad tänker du , Kristin ? » frågade han slutligen tvekande . Madam Jonson vände sig om ifrån byrån , der hon stod och sysslade , och såg på mannen . Derefter stängde hon igen byrålådan med en hård smäll , knöt till halsduken under hakan och sade tvärt : » Hvad jag tänker ? Jo , att du ä ’ ett nöt , som inte en gång kan försvara ditt eget barn , och att frun der borta ä ’ en sate – men att Gud ä ’ rättvis , och att han nog skall låta sanningen komma fram ! » Med dessa ord lemnade hon stugan och gick ned till sjön för att taga reda på kläderna . Då hon kom ned i backen , började hon raskt att hänga upp kläderna och taga ned de torra . Men efter ett par minuter mattades arbetet af ; tårarne bröto fram i hennes ögon och förblindade henne , hon skakade på hufvudet och sammanpressade dem , men slutligen kommo de i sådan mängd att hon ej kunde se . Hon satte sig ned på en sten , gömde ansigtet i händerna och grät häftigt . Sedan kände hon sig mycket lättare ; det der bundna , qväfvande i hennes bröst upplöste sig , hon andades friare och kunde tänka mera redigt . Fram emot middagen gick hon upp till stugan , lade några risknippor på spiseln och tände eld för att koka potatis till middagsmåltiden . Jonson var ännu ej hemkommen och mattimmen förgick utan att han hördes af . Två af gossarne voro inne i köket och de berättade , att de sett frun och herrn fara till staden och att frun varit så arg , så arg – så – – Madamen kände en obehaglig aning uppstiga , då mannen dröjde så här . Det var alltid Jonsons vana , att så snart någonting ledsamt hände , eller hustrun snäste honom , gå och berusa sig . » Herre du milde , att ha ett sådant kräk till man , som inte kunde reda sig med någonting ... » Emellertid hade hon gjort mannen orätt den gången ; efter en stunds förlopp kom han hem och var alldeles nykter . Han hade varit och sågat ved och hållit på dermed ända tills nu . Hustrun satte nu fram potatisen och han åt med god aptit ; men han såg mycket ynklig ut , skakade allt emellanåt på hufvudet och drog djupa , pustande suckar . » Hvad tror du , Kristin ? » frågade han slutligen . » Tror du att Mia tagit örringarne ? » Madam Jonson skrattade föraktfullt . » Inte mera än du eller jag ! » svarade hon . Jonson såg litet fundersam ut . Han hade tydligen icke så fast tillit till sina afkomlingars dygd . Han erinrade sig att för ett par år sedan Nils , den äldste , blifvit öfverbevisad om ett litet snatteri , och han påminde nu hustrun derom . » Ja Nils , d ’ ä ’ någonting helt annat » , svarade madamen upprigtigt . » Men Mia , den lilla enfaldiga stackarn ! Man ska ’ vara regelt enfaldig sjelf för att tro något sådant ! » » Ja , det kan väl så vara » , svarade mannen , » om jag bara kunde begripa hvad man skall taga sig till för att få saken klar ! » Madamen svarade ej genast . Hon stod och stirrade in i askan och strök med sin ena hand upp och ned öfver den nakna armen . » Om frun inte i afton har barnen med sig ut » , sade hon derefter med bestämd , entonig röst , » så ska ’ jag i morgon bittida fara in till sta ’ n och sjelf tala med dem och ta ’ dem ut med mig . Och om hon hindrar mig , så ska ’ jag söka upp länsman , eller också vet jag , att i sta ’ n fins en sådan der som skrifver åt folk , han lär ha kommit i gurgel med lagen , så han kan inte sätta ut sitt namn , men han brukar hjelpa fattigt folk , och honom ska ’ jag söka upp . Anderssons ha reda på honom , så de kan nog hjelpa mig att få rätt på honom . » Jonson hörde uppmärksamt på sin hustrus tal . Han nickade flere gånger med hufvudet , och då han hade slutat äta , satt han en lång stund vid fönstret och tittade ut åt backen , tyst och tankfull . Slutligen reste han sig upp , suckade och tog sin mössa för att gå . » Hör nu , mor » , sade han , i det han tryckte mössan ned i pannan , » du ska ’ inte behöfva fara in till sta ’ n. Jag far sjelf dit i afton och tar reda på barnen . Och får jag dem inte med mig , så reser jag och hemtar länsman . Jag lånar roddbåten der nere , så det ingenting kostar . » Madam Jonson såg förvånad ut . » Ja , kära Jonson » , sade hon tvekande , » bara du inte går och ställer till något spektakel . Rör inte vid bränvinet , det säger jag dig , för då går alltihop på tok ! » Jonson ryckte på axlarne , mumlade någonting som ingen hörde , nickade åt hustrun och gick ut ur stugan . Då Jonson gått , satte madamen sig ned att lappa Nils ’ byxor , hvilka hade ett stort fyrkantigt hål på ena benet . Hon kände sig icke alls säker på Jonson ; hon ville våga hvad som helst på , att han skulle komma hem med oförrättadt ärende . Emellertid kunde man nu ingenting göra åt saken och det var alltid en hvilande tanke . Hon sydde och snörpte , barnen kommo hem och väsnades omkring henne , aftonen förgick och hon kom så småningom in i en behagligt likgiltig sinnesstämning . Ett minne från hennes barndom gled förbi henne , ett formlöst otydligt minne , mera likt en saga . Hon såg en gammal , blek man , som hon kallade far , och hon hörde honom säga med en underligt skarp och hård röst , som tryckte sig in i hennes minne : » den fattige har alltid orätt » . Hon lade nu undan sysakerna och byxorna , bredde spisbrödsmörgåsar åt barnen , stökade litet i stugan och gick derefter till hvila . Hon och flickorna sofvo i sängen i yttersta rummet , i skrubben derinnanför lågo de andra barnen . Natten började nu falla på der ute , foglarne tystnade , svala flägtar drogo öfver skogsbacken . Der inne i stugan sofvo snart alla , deras andetag hördes ojemna och dofva i det qvafva rummet , der luften allt mera tätnade till , mättad af de sofvandes andedrägt och den våtvarma fuktlukt , som slog in i rummet vid nattens annalkande . Fru Burström hade , för att få Mia att bekänna stölden , användt ett lika enkelt som listigt sätt . Så snart hon saknade sina juvelörhängen , föll genast hennes misstanke på Jonsönerna , som hon flere gånger sett snatta jordgubbar i trädgården , och märkvärdigt nog utsåg hon Mia , den beskedligaste och dummaste af barnen , till sitt offer . Då hon kommit in till staden och hem till sin våning , skickade hon genast ned i boden efter russin , mandel och sviskon , lade fram dessa läckerheter för Mia , bifogade en krona , och sade derefter , att om Mia bekände sanningen och sade , hvar hon gjort af örhängena , skulle hon få allt detta . Mia var icke sen att gå i fällan ; den blanka kronan i synnerhet öfverväldigade henne , och hon svarade genast att hon tagit de omtalda örhängena . Mia hade emellertid en mycket klen uppfinningsförmåga , och kunde omöjligt hitta på hvar hon gömt tjufgodset ; men frun var desto qvickare , hon proponerade Mia att ringarne skulle ligga i hennes mammas byrålåda , och härtill svarade Mia genast ja . Då frun kom in till staden på aftonen efter sin misslyckade undersökning af madam Jonsons byrålådor , der hon icke kunnat finna någonting , som på minsta sätt liknade juveler , företog hon samma manöver med ynglingen Jonson , som hon för detta ändamål tagit med sig till staden . Denne unge herre var betydligt mera förslagen än systern ; han lät frun duka upp minst dubbelt så mycket russin och mandel och två hela kronor , innan han bekände sitt brott . Sedan släpte han helt och hållet lös sin rika inbillning , och berättade att han lagt örhängena under en planka uppe på vindskullen på taket , en liten fantasiutflygt , som fru Burström var nog öfverretad att sätta tro till . Hon begaf sig således följande morgon ut till landet för att revidera på Jonsonska taket och lemnade barnen qvar , inlästa i tamburen till våningen , der de fingo roa sig med sina russin , mandlar och sviskon . I stugan träffade fru Burström madamen , som bad och tiggde henne att få igen barnen , hon kunde svära på att de ej tagit juvelringarne , hur skulle de kunna ha gjort det , de voro ju aldrig inne i herrskapets rum etc. Men hvarken frun eller herrn , som kom strax efter , hörde på henne ; de svarade blott att barnen sjelfva bekänt att de tagit örhängena , och att om så icke vore , hade madam Jonson icke lärt sina barn att tala sanning . Derefter drog herrn fram en stege och frun klängde upp , medan herrn stod och höll i stegen . Hon drog ut en mängd saker , gamla trasor , ett par rostiga verktyg , hötappar , men några juveler funnos der naturligtvis icke . Fru Burström var emellertid i dag mycket värdigare än i går , hon sade ingenting , gräfde tyst i trasorna der uppe och bet blott allt emellanåt hårdt ihop tänderna . Herrn deremot var alldeles som besatt ; han skrek och väsnades hela tiden och lät madam Jonson icke få fram ett enda ord till försvar . » Var lugn , Burström » , sade frun slutligen högtidligt och steg ned ifrån stegen . » Vi skola icke spilla ord på dessa menniskor , det är blott att förnedra sig . Sanningen kommer nog ändå fram . » Och med den värdighet , som medvetandet om hennes rättvisa sak förlänade , grep frun sin man i armen , kastade en hotande blick på madam Jonson och gick derefter sin väg , med ett löfte om att snart komma igen , och att då vara åtföljd af kraftigare hjelp . Madam Jonson kände sig alldeles förtviflad . Hon knäpte ihop händerna och vred dem emot hvarandra , så att det knakade i de seniga fingrarne . Hon hörde hur frun der borta skrek åt sina pigor , att hon förbjöd dem att tala till någon af Jonsons , och hur fröken Burström ropade med så hög röst att madam Jonson skulle höra det : » stackars min lilla mamma , som skulle behöfva ge sig i lag med sådant patrask ! » Hvad i all verlden skulle hon taga sig till ? Hvad hade frun gjort af barnen ? Hade Jonson icke fått träffa dem , eller hade han kanske aldrig kommit till staden , utan stannat på någon krog under vägen ? I sin förtviflan gick hon ned till hofrättsrådets kök och utgöt sina bekymmer för kokerskan och husjungfrun , hvilka med det spändaste intresse åhörde henne . Det dröjde icke heller länge innan hennes nåd och fröknarna Arnell blefvo underrättade om saken , och alla tre kommo då genast ut i köket , der madam Jonson om igen fick berätta sin historia från början till slut . Det var tre mycket intresserade åhörare . Cecilia rigtigt brann af ifver och nyfikenhet , hon ackompanjerade madamens berättelse med gester och utrop och rodnader om hvarandra . » Ser tant ! » ropade hon nästan triumferande , med en blick på fru Hedenstam , » hvad har jag alltid sagt om herrskapet Burström ! Mins tant hur jag varnade för att komma i umgänge med dem ... » Nu blef det en liflig rådplägning om hvad som borde företagas . Cecilia var mycket hämndgirig af sig och röstade ifrigt för att man skulle vidtaga kraftiga åtgärder , skicka efter ett par polisbetjenter , stämma herrskapet Burström eller något dylikt . Agnes förhöll sig mera lugn , hon kände mest ett innerligt medlidande och hon försökte att trösta madamen , som då hon märkte hvilket intresse hon väckte , blef ännu mera klagande och bedröflig , och bittert snyftade medan hon talade . Fru Hedenstam var litet mera betänksam än Cecilia . Det for igenom henne den tanken att Jonsönerna möjligen kunde ha begått stölden ; icke att hon trodde det , men man var ju icke fullkomligt säker , och derför var det bäst att gå sansadt till väga . » Nu skall jag säga madam hvad hon ska ’ göra » , sade hon efter några ögonblicks begrundande , med den trygga , säkra ton hon brukade använda då hon gaf råd , och som verkade så obegripligt lugnande , äfven om hon rådde till de allra vanligaste saker , som att gå och lägga sig , om man var sömnig , eller draga ur en tand , då man hade tandvärk . » Madam ska ’ vänta tills i afton och se om Jonson kommer ut och om han har uträttat någonting . Har han inte det , då ska ’ madam sjelf fara in i morgon bittida , tvinga sig till att få träffa barnen , och i fru Burströms närvaro fråga dem , om de tagit juvelörhängena , och om de ljugit på sig sjelfva , förmå dem att erkänna det . Bäst hade varit , om madam sjelf ifrån början farit in i stället för Jonson . Männen , både de » bättre » och de » sämre » , äro icke nog fintliga , när det gäller sådana der saker , ska ’ jag säga madam ! » Madam Jonson torkade sina tårar , suckade och skakade på hufvudet . Jesus ja , hvad hennes nåd hade rätt . En drummel var Jonson och det hade han alltid varit och någonting annat kunde han aldrig bli . Men om han inte kom ut i qväll , skulle hon som hennes nåd sagt , fara in i morgon bittida , och på Guds magt försöka att befria barnen . Hennes nåd gick nu efter ett glas vin , som madam Jonson skulle dricka och styrka sig med , och tillsade kokerskan att ge henne litet frukost . Den stackars lilla qvinnan såg så blek och förstörd ut ; under de stora ögonen voro mörka , djupa gropar och det der bittra draget , som framträdde då hon log , hade blifvit ännu skarpare än vanligt . Madamen drack vinet och tackade herrskapet så mycket för deras vänlighet . Sedan åt hon frukosten , som kokerskan satte fram för henne . Ett visst välbehag började smyga sig igenom henne ; vinet värmde så underligt skönt , det kändes så lätt under bröstet , och någonting susande och smekande kring hufvudet . Hon tyckte icke att lifvet var så outhärdligt som nyss , hon var alldeles öfvertygad om att i morgon skulle hon få igen barnen , och hon satt en lång stund och pratade med jungfrurna , och lättade sitt hjerta med att berätta historier ur familjen Burströms familjelif , historier , hvilka just icke voro egnade att förskaffa herr och fru Burström några beundrare i Hedenstamska tjenstefolket . Cecilia och Agnes voro i fullt uppror hela dagen . » Gud , ett sådant patrask ! » utropade Cecilia , det första hon kom ut ur köket , i det hon knäpte i hop sina händer och derefter sträckte dem ifrån sig med en patetisk gest . » Att det bara skall få finnas en sådan elakhet ! Att menniskor skola tillåtas att bära sig åt på det sättet ! Fy ! Jag skulle icke vilja taga en sådan menniska som fru Burström i hand ! Jag kan icke säga hur djupt och innerligt jag föraktar och afskyr henne ! Jag önskar af hela min själ ... » » Tyst , söta Cecilia ! » afbröt Agnes henne . » Inte blir saken bättre , derför att du faller i sådana der exklamationer . Om pappa vore här , skulle du säkert ’ afsky ’ och ’ hata ’ mindre . » Cecilia tystnade . Ja , Agnes hade nog mycket rätt häri . Generaldirektör Arnell tålde aldrig att man fördömde menniskor , hur felaktiga de än voro , och som Cecilia afgudade sin far , lade hon alltid i hans närvaro band på sina utbrott , hvilka voro lika häftiga , antingen de härledde sig från sympati eller antipati . Emellertid kunde man den dagen icke tala om annat än Burströmska affären . Cecilia hade tusen förslag . Hon proponerade att man genast skulle fara in till staden för att få tala med hofrättsrådet , eller också sjelf gå upp i poliskammaren och anklaga herrskapet Burström . Agnes tyckte det vara klokare att personligen uppsöka frun och tala med henne och förehålla henne det hårda och brutala i hennes sätt att gå till väga . Fru Hedenstam tyckte söm Agnes , och de tre damerna gjorde alldeles bestämdt upp , att om madam Jonson icke i morgon återfick sina barn , skulle en af dem tala med fru Burström . Då hofrättsrådet kom ut till middagen , gåfvo de honom knappast tid att helsa och taga af sig hatten , förr än de alla tre på en gång öfverföllo honom med berättelsen om den timade händelsen . De talade så ifrigt och så om hvarandra , att det stackars hofrättsrådet blef alldeles yr i hufvudet . » Nej , nej , kära barn ! » utropade han och höll händerna för öronen . » Icke alla tre på en gång ! En i sender ! Jag begriper icke ett ord af hvad ni sagt . Hur var det nu ? » fortfor han , i det han tog en stol och slog sig ned på verandan , » har fru Burström blifvit anklagad för att ha stulit ett par juvelringar ? » » Nej » , ropade Cecilia storskrattande , » så var det inte ! Det var tvärtom hon ... Se farbror , så här förhåller sig saken ... » Och som Cecilia hade den snabbaste och qvickaste tungan , nappade hon genast åt sig ordet , och , understödd af fru Hedenstam och Agnes med blickar , mimik och då och då inflickade ord , fick hon berätta hela historien och dessutom göra sina egna vältaliga reflexioner och kommentarier . Hofrättsrådet skakade på hufvudet . » Det der var en ruskig historia » , sade han allvarligt . » Om barnen verkligen äro oskyldiga , ha Burströms gjort sig skyldiga till ett fullkomligt lagstridigt förfarande . » Cecilia jublade . » Hvad säger farbror ! » utropade hon . » Så ypperligt ! Ja , jag kunde väl tro det . Nå , men snälla farbror , hvad skall man nu allra först göra ? Stämma dem ... eller ... » » Göra ? » upprepade hofrättsrådet och ryckte på axlarne . » Jag fruktar att man för närvarande inte kan göra någonting . Det enda skulle vara att personligen tala med fru Burström , och på så sätt ställa saken till rätta ... » » Ser du ! » utropade Agnes med en triumferande blick på systern , » farbror tycker alldeles det samma som jag ... » » Ja , men när farbror säger att deras beteende är lagstridigt , vore det väl mycket bättre att genast vända sig till de lagliga myndigheterna » , svarade Cecilia ifrigt ; » ett sådant der tilltag ska ’ väl ej få passera utan straff . Jag hoppas att herrskapet Burström bli dömda till fängelse – ja , kanske till och med fästning ? » tilllade hon med en frågande blick på hofrättsrådet . » Jag hoppas de bli dömda att ge Jonsons en hederlig ersättning – det tycker jag är hufvudsaken » , sade fru Hedenstam energiskt . Hofrättsrådet skrattade . » Kära barn , troligen bli de inte dömda till någonting alls ! Hvad vill ni vi skola anklaga dem för ? Vi veta ju icke ens om Jonsönerna äro oskyldiga . Tills vidare är det bäst att låta saken ha sin gång , så vida man icke vill försöka med goda ord . » » Ja , låt oss då försöka med goda ord ! » utropade Cecilia ifrigt . » Men någonting måste vi väl göra – inte sant , snälla farbror – man kan ju inte låta de stackars menniskorna misshandlas så der – låt oss tala vid frun – – » » Ja , vi skola tänka på saken » , sade hofrättsrådet , i det han reste sig upp , » men allra först ska ’ vi äta middag – jag är rasande hungrig , och med en tom mage hittar man inte på goda råd . » Man åt nu middag och afhandlade hela tiden den vigtiga frågan , utan att dock komma till något resultat . Fram på eftermiddagen kom herr Vigert på besök ; han hade naturligtvis reda på hela affären , och han var nyfiken att höra hvad flickorna Arnell skulle säga derom . » Nå , har ni hört hur fru Burström burit sig åt med Jonsons ? » frågade Cecilia , så snart herr Vigert helsat och tackat för senast . » Jo , det har jag » , svarade Vigert småleende , i det han lade ifrån sig hatt och käpp och slog sig ned . » Jag hade till och med det nöjet att se fru Burström , då hon stod på stegen och rafsade på Jonsons tak . Ni kan inte tro , hvad hon hade för granna , broderade silkesstrumpor ! » » Ja , det är en liten vacker historia ! » fortfor Cecilia utan att ge akt på herr Vigerts sista ord . » Har ni någonsin hört talas om en menniska , som burit sig så brutalt åt ? » » Ja , jag får då bekänna , att jag för min del inte är så öfverraskad » , svarade herr Vigert , » jag har aldrig på minsta sätt idealiserat fru Burström . Men fru Hedenstam och fröknarna , som häromdagen voro så beredvilliga att bryta en lans både för fru Burströms och hela den öfriga mensklighetens goda hjerta , tycker jag skulle känna sig litet obehagligt öfverraskade ... » » Ja , jag medger att jag är mycket förvånad » , svarade Cecilia energiskt . » Jag medger villigt , att jag aldrig trott att någonting dylikt kunde existera . Men nu ska ’ vi också visa att det fins de som vilja och kunna hjelpa ! O , mitt hjerta rigtigt värker , när jag tänker på dessa stackars Jonsons ! Inte sant , vi ska ’ inte lägga armarne i kors , utan försöka att verka någonting för dem . » » Verka för dem ? Nej tack , det ska ’ jag be att genast få reservera mig för ! » sade herr Vigert och gjorde en afvärjande rörelse med handen . » Hvad i all ’ da ’ r skulle jag verka ? Nej , jag ämnar just som ni säger lägga armarne i kors och se hur saken utvecklar sig . Sådant der ska ’ man aldrig blanda sig i , då trasslar man bara värre till det ; man ska ’ behandla det som en böld , låta det mogna och läkas af sig sjelf – se ’ n blir det nog bra igen . » » Fy , herr Vigert ! » utropade Agnes förtrytsamt . » Det der var icke vackert sagdt ! Kan det verkligen vara er mening att ni inte skulle vilja hjelpa de här stackars Jonsons ? » » Jag begagnar mig aldrig af sådana der verb och verbformer som ’ skulle vilja ’ , ’ önskar ’ , ’ hoppas ’ , ’ tror ’ . Då en föresats uppstår inom mig , sätter jag tvärt hufvudverbet i indikativus presens och rättar mig sedan derefter . Alltsedan min barndom , då jag läste franska grammatikan , har jag inte tålt de der verben , som fordra subjonctif . » » Det der var mycket kraftigt sagdt , herr Vigert » , svarade Agnes , » men icke så litet öfvermodigt och – egoistiskt . Den som inte kan använda orden hoppas och tro , förstår icke hellre ordet ’ älska ’ , och utan det blir ändå allt hvad ni verkar och genomdrifver ingenting . » » Det är möjligt , fröken . Få se i alla fall om Jonsons egentligen få mera godt af er tro och kärlek , än af min egoism . » » Ja , det skall jag visa er ! » utbrast Cecilia med blixtrande ögon . » Om Jonsönerna äro oskyldiga , lofvar jag att herrskapet Burström ska ’ få plikta för sin elakhet . Farbror Conrad har sjelf sagt att de gått lagstridigt till väga . Således behöfver man blott stämma dem . Det är vår pligt att icke låta detta passera oanmärkt . Dessa rika , högmodiga menniskor skola få se , att de inte ha rättighet att så behandla de fattiga , bryta in i deras hem , gömma undan deras barn , och utan bevis kalla dem för tjufvar ! » » Jag önskar er upprigtigt lycka till i ert polisförehafvande , fröken » , svarade herr Vigert , » jag varnar er blott , var försigtig ! Ni kan inte tro hvad sådana der mål äro krångliga , det händer så lätt att man gör mera skada än gagn åt dem man vill hjelpa . » » Ja , det kan nog herr Vigert ha rätt i » , svarade fru Hedenstam . » Det är bäst att vara försigtig . Men jag har ett annat förslag . Jag vet att herr Vigert är publicist – skulle ni icke möjligen vilja skrifva någonting om den här saken i tidningarne ? » » Jag ? Nej tack , det är inte min affär . Om jag vore romanförfattare , kunde jag möjligen skrifva en novell deröfver , fast då skulle naturligtvis alla väl uppfostrade fruntimmer och recensenter skrika att den var onaturlig och öfverdrifven – att det inte går till så der , att bättre fruntimmer inte stå på stegar och leta efter juvelörhängen och skälla på folk , etc. Nej , då vet jag någonting bättre , och det är att fröken Cecilia skrifver i stället ! Hon har en mycket mera rörande och ideell penna än jag och skulle bestämdt kunna skrifva en liten vacker berättelse om en förtryckt tvätterska t. ex .... Eller hur ? » Cecilia blef alldeles blossande röd . Hon såg så rolig ut , när hon rodnade så der , hela ansigtet flammade och hon öppnade munnen , så att hon fick det mest barnsliga och häpna uttryck . » Jag förstår inte hvad herr Vigert menar » , sade hon , med ett misslyckadt försök att se ut som om hon ej begrep . » Åhjo , det förstår fröken nog . Det är inte värdt att göra sig till . Jag läste nyligen i Familjejournalen en liten mycket vacker berättelse af fröken . Det var någonting om en ståndaktig sömmerska , tror jag . Jag kommer i håg , att jag undrade hvar fröken hade träffat sådana der sömmerskor . Har fröken i allmänhet gjort den iakttagelsen , att sömmerskor utmärka sig för en så ovanligt sträng dygd ? » » Jag vet icke hvarför en sömmerska icke skulle kunna älska dygden och motstå frestelsen såväl som andra qvinnor » , svarade Cecilia stolt . » Nej , gud bevars – jag vet icke heller något särskildt skäl derför – derom får ni fråga dem , som ä ’ mera hemma i fysiologien än jag . Men det låter så öfverspändt . Då är det mycket stilfullare att skrifva om ståndaktiga tennsoldater , det försäkrar jag er . Mig särskildt föreföll er sömmerska så seraflik ; jag hade i samma hus , som jag bor i , öfver mitt rum fyra små klädessömmerskor , rätt söta flickor för resten , och deras väsen och skrål om nätterna ingåfvo mig just icke höga tankar om deras ståndaktighet ... » » Nej , vet ni flickor , nu måste vi ha litet musik ! » utropade hofrättsrådet , som tyckte att samtalet fått en obehaglig vändning . » Nu ha vi hört så mycket tråkiga saker , att man kan behöfva någonting uppfriskande . » Cecilia och Agnes gingo och öppnade pianot och fru Hedenstam letade ut noter , men herr Vigert skyndade sig genast , innan duetterna började , att säga godnatt . Han var så ledsen att han ej fick höra på den vackra sången , men han hade flere angelägna saker att skrifva och måste derför genast begifva sig hem . Madam Jonson gick hela qvällen nere vid stranden och väntade sin man . Men ingen båt syntes till ; klockan blef 9 , 10 , 11 och Jonson kom ej ut . Trött och missmodig gick hon upp och lade sig och då hon följande morgon vaknade , kände hon sig så betryckt , så ängslig , att om hon vågat , skulle hon gått ned till hennes nåd och bedt henne om ett glas vin – det der glaset hon fick i går hade gjort henne så förunderligt styrkt och lättad . Emellertid ordnade hon i stugan , snyggade sig så godt hon kunde , tillsade barnen att hålla sig i styr , medan hon var borta , och for med 9-båten in till staden för att , som hennes nåd rådt henne , sjelf uppsöka fru Burström och försöka att få tala med barnen . Hon hade flere gånger varit inne i ärenden i staden åt herrskapet Burström , så hon visste hvar de bodde och hon begaf sig nu direkte dit från ångbåten . Då hon ringde på klocksträngen , darrade hennes hand och benen kändes matta och slappa ; hon var rädd att möta fru Burströms morska ansigte , och hade hon följt sitt hjertas böjelse , skulle hon vändt ryggen åt dörren och skyndat utför trappan det fortaste hon kunde . Återigen for genom hennes tankar faderns ord : » den fattige har alltid orätt » . Ja , kanske hade hon orätt , när allt kom omkring ... Frun öppnade sjelf dörren . Hon blef så förvånad öfver att se madam Jonson , att hon i häpenheten icke kom sig för att genast visa bort henne och skjuta till dörren , – och madamen passade på och begagnade sig af hennes tvekan att tränga sig in i tamburen . » Ja , det är icke värdt madam kommer och bråkar » , började fru Burström , men madamen hade redan fått sigte på barnen , som kommit ut i tamburen för att gapa , och hon lät icke det gynsamma tillfället gå sig ur händerna . Hon gick fram till Mia , tog henne i armen och såg henne innerligt bevekande in i ögonen . » Flicka » , sade hon med denna patetiska , sjungande ton , som qvinnor ur folket pläga använda vid högtidliga tillfällen , » tala sanning och svara mig inför Gud och ditt samvete : har du tagit fruns juvelörhängen ? » Fru Burström hade kommit fram och stält sig bredvid madamen . Hon såg Mia in i ögonen , hon också , och hennes hvassa blick tjusade barnet , som ormen tjusar småfoglarne ; den lilla flickan såg fru Burström stint tillbaka i ögonen , hennes pupiller vidgades och hon drog ihop ögonlocken , axlarna voro höjda och munnen öppen . Madam Jonson upprepade sin fråga med ännu mera högtrafvande patos . » Ja » , svarade Mia alldeles uttryckslöst och med sina blickar alltjemt inne i fru Burströms . Modern släpte sitt tag om flickans arm . » Jesus i himmelen » , mumlade hon och strök håret slätt öfver pannan med en nervös , ångestfull rörelse . » Bekänn då sanningen , pojke » , fortfor hon , i det hon grep sin gosse i rocken och halft omedvetet skakade honom , » hvar har du gjort af fruns örhängen ? » Unge herr Jonson såg sig omkring i rummet , under det han med händerna gräfde i fickan , der de två kronorna förvarades . Hans rika fantasi spelade den gången hans minne ett spratt . » På öfversta kökshyllan » , svarade han med oförskämd tvärsäkerhet . Madam Jonson drog ett djupt , lättadt andedrag . » Der hör frun » , ropade hon . » Tror frun att det kan vara sanning , då de ena gången säga att ringarne ligga på taket , andra gången på kökshyllan . » » Ja , det är rätt illa för madam , det » , svarade frun med ett elakt grin , » det bevisar att hon inte lärt sina barn att tala sanning . » » Åhja , – jag tänker det fins väl flera än de här stackarne , som kunna ljuga » , svarade madamen trotsigt . » Det fins det nog , madam lilla ! Der ute på landet fins det tre syskon till de här båda , som nog kunna ljuga lika friskt som de ! » » De ha inte ljugit af sig sjelfva ! » utropade madam Jonson nästan vildt . » Det är frun , som narrat dem dertill , – jag vet inte på hvad sätt , men frun har tvingat och skrämt dem att ljuga ! » » Akta sig , madam ! » hväste fru Burström . » Bli inte otidig ! Kom ihåg hur hon har stäldt för sig ! Och inbilla sig inte att d ’ ä ’ slut ännu ! Det skall nog komma en högre magt , som tvingar henne att hjelpa sina barn med att ta reda på örhängena ... » » Det kan ingen magt göra ! » ropade madam Jonson . » Om fruns juvelringar sutte uppe på himlahvalfvet , skulle jag förr kunna ta dem derifrån än från mitt hem ! » Hon knöt upp och igen sin halsduk , svepte nervöst schalen kring halsen och fäste ihop den med en knappnål . Hon var så upprörd , att hufvudet och händerna skakade och stora svettdroppar perlade i pannan . » Kom » , sade hon i det hon gick fram till barnen och ville draga dem med sig , » nu ska ’ ni följa mig och lyda er mor , barn ! Frun har tubbat er länge nog nu , tycker jag . » Fru Burström gaf henne en hånfull blick . » Tag dem med sig , ifall madam så vill » , sade hon , » men kom ihåg , att i så fall skickar jag i middag ut två poliser att häkta er ! » Madam Jonson ryckte till . Det fans ingenting som så skrämde henne som ordet » polis » . Om fru Burström hade talt om » domare » , » advokat » , » länsman » , skulle det icke alls ha bekommit henne , men ordet » polis » uppjagade hennes fantasi och gjorde henne totalt modlös . Hon släpte barnen och gick skrämd och dröjande ut genom dörren , som frun sjelf öppnade och med ett bårdt slag smälde igen . Ett kaos af fega och upproriska känslor brusade igenom henne . Detta obegripliga , hjertlösa förtryck förvirrade henne . Var det verkligen så , att frun kunde ha rättighet att skicka en » polis » på dem och häkta dem , då de voro alldeles oskyldiga ? Hon hade en obestämd förnimmelse af , att hon nu borde uppresa sig och trotsa , och att det nog skulle gå bra , men årslång vana att alltid böja sig , alltid krypa och gå slingervägar satt i henne och gjorde henne feg och dum . Klockan ett kom hon ut till landet . Jonson hade ej ännu hörts af . Hon frågade folket i trakten , men det var ingen som sett till honom se ’ n torsdags afton , då han lånade båten och rodde in till staden . Hon tog af sin silkesschalett och sin schal , vek omsorgsfullt ihop dem och lade in dem i byrålådan . Sedan tog hon på sig skurdrägten och gick ned till ett af herrskapen för att rengöra köket och trapporna . Fram på aftonen begaf hon sig ned till stranden , och här satt hon i ett par timmar och spejade efter Jonson . En känsla af ångest smög sig öfver henne . Den började inunder bröstet , doft , obestämdt , steg allt högre , klämde sig kring hennes hjerta , stockade sig i strupen och kom det att susa och pingla för öronen . Hon hade gripits af en förfärlig aning , att Jonson drunknat och att hon nu var enka med fem barn . Gång på gång upprepade hon dessa ord , gång på gång tog hennes ångest liksom en ny , qväfvande ansats uppåts hufvudet , men så småningom mattades den af , och till slut blef hon alldeles slö och likgiltig . Hon satt med hufvudet i handen och stirrade på vattnet ; dess enformiga rörelse upprepades inom henne , någonting lamt , innehållslöst , vaggande gled oupphörligt af och an genom hennes sjal . Natten hade brutit in , men hon satt alltjemt qvar och väntade . Slutligen fick hon se båten med Jonson uti , som svängde omkring udden och kom in i viken . » Gud vare lof ! » utropade hon med en suck af lättnad , i det hon steg upp och gick ut på bryggan . Båten slingrade af och an och årorna plaskade ojemnt ; hennes vanda öga upptäckte genast , att mannen var berusad . Han hade mycket svårt att lägga till , han slog båten emot bryggan , så att det knakade i bjelkarne , tappade ena åran och snafvade , då han skulle stiga upp . Hon måste hjelpa honom , för att han ej skulle falla , och sedan måste hon taga reda på åran och göra fast båten . Jonson var starkt öfverlastad . Han raglade så han knappast kunde komma uppför backen och han var våt ända upp till medjan , liksom hade han legat i sjön . Han slängde fram och tillbaka med armarne , och allt emellanåt gaf han till en kraftig ed och mumlade : » d ’ ä ’ så man kan bli galen ... jag bryr mig inte ett dugg om alltsammans ... inte ett dugg om alltsammans ... » Hans hustru frågade honom ett par gånger , om han ej träffat barnen eller fått tag i länsman , men han slängde blott ännu värre med armarne och upprepade sitt : » jag bryr mig inte om alltsammans ! » Då de kommo in i stugan , steg hettan der inne honom åt hufvudet , och han blef vild och oregerlig . Detta begär att tyrannisera qvinnan , denna qvarlefva af forntidens djuriska styrka , som ännu blott är halfdöd hos den obildade klassen , och som under ruset vaknar till nytt lif , grep honom . Han for ut emot sin hustru , hötte med handen åt henne , kallade henne ett kräk till mor , som lärt sina barn att stjäla och ljuga m . m . Madam Jonson svarade ingenting ; det var en princip hos henne , att hon aldrig talade till mannen , då han hade öfverlastat sig . Han fick säga hvad han ville ; hon gjorde hvarken förebråelser eller invändningar , gick blott ur vägen för honom och försökte att få honom att gå och lägga sig . Men dagen derpå , då han sofvit ruset af sig , då vankades straffpredikningar , och det sådana att de smattrade om öronen på Jonson , hvilken då var djupt ångerfull och spak som ett lam . Så snart Jonson kommit i säng , blef han efter vanligheten genast lugnare ; hans otidigheter öfvergingo så småningom till enstaka eder och oartikulerade ljud , ända tills alltsamman upplöste sig i djupa , rosslande andetag , med hvilka han så småningom andades ifrån sig de rusgifvande bränvinsångorna . – Men då madam Jonson hörde att hennes man somnat , satte hon sig vid fönstret och grät , – grät som hon blott en gång förr i sitt lif gjort . Det var för många , många år sedan , då hennes första fästman , en vacker sergeant vid artilleriet , hade varit trolös emot henne och öfvergifvit henne för en annan flickas skull . Då Jonson vaknade följande morgon , var han ännu spakare och mjukare än han brukade vara vid dylika tillfällen , Han såg ytterst bedröflig ut , hostade och pustade , drog allt emellanåt djupa suckar och kastade skygga , väntande blickar på sin hustru , medan han klädde sig och försökte att släta ut pantalongerna , som blifvit alldeles hopkrympta af vattnet . Men till hans stora häpnad uteblefvo i dag straffpredikningarna ; hustrun var till och med rigtigt vänlig emot honom , hon hjelpte honom att snygga kläderna , sydde ihop en stor remna i vesten , kokade potates och satte fram frukosten åt honom . Under tiden fick han på det noggrannaste göra reda för sin misslyckade stadsresa . I början gick det litet trögt att berätta , och hvad han sade hade en viss anstrykning af komposition , men då han såg att hustrun icke ämnade gräla på honom , blef han frimodigare och började slutligen att inlägga rigtig vältalighet i skildringen af sina missöden . Han omtalade då , att han i förgår afton vid sin ankomst till staden genast gått till fru Burström för att få träffa barnen , men att han tvärt blifvit utvisad af frun . Frun hade rigtigt skält ned honom , sade han , och hotat honom med polis och fängelse , och inte en skymt hade han sett af barnen . Under natten sof han i båten och följande morgon försökte han att ringa på hos Burströms , men dörren öppnades endast på glänt och smäldes strax igen midt för hans näsa . Då blef han ursinnig och begaf sig ut till landet igen för att söka länsman . Men länsman var inte hemma . I två timmar gick han der och väntade ; han var så trött och utpinad af förargelse och dertill hungrig och törstig , han kunde inte låta bli att gå in på krogen och få sig en smörgås och ... Ja , madam Jonson begrep hur det sedan gått . Det behöfde han inte tala om ; den gamla trallen kunde hon utantill . Hon ville blott ha reda på , hur det kom sig att Jonson var lungvåt öfver halfva kroppen , då han kom hem i går qväll , om han ramlat i sjön eller hvad det nu var ? Jonson gjorde åtskilliga små slingringar , han tycktes icke rigtigt hågad att bekänna kort . Men slutligen kröp det fram , att han hade velat dränka sig , så pinande led var han på alltsammans , men att han i fyllan icke kom sig för att göra det mer än till hälften . Madam Jonson svarade ej . Det blef en stund tyst i stugan . Man hörde endast skramlet af skedarna mot tallrikarne och barnens smackande med läpparne , då de åto sin frukost . » Hvad hade du sagt , Kristin » , sporde slutligen Jonson med en sidoblick på hustrun , » om jag inte mera kommit igen ? » Madam Jonson log – sitt bittra , skarpa leende och höjde litet på ena axeln . » Gud vet om jag harte sagt någonting alls » , svarade hon , » jag var så hjertans bedröfvad , att jag inte kunde bli det stort värre . » Just som hon yttrade dessa ord öppnades stugudörren , och till hennes gränslösa förvåning visade sig fru Burström , åtföljd af en tjenarinna och begge Jonsönerna . Men det var en annan fru Burström än den madam Jonson sist såg här i stugan . Visserligen voro de röda plymerna ännu qvar i hatten , men de hade bestämdt blifvit mycket plattare , och i ansigtet var hon alldeles blek , utom på kinderna , der hon hade sådana der rödgridelina strimmor , som rödbrusiga ansigten alltid bibehålla , då de blekna . Hon såg ytterst tafatt och bortkommen ut – rigtigt » stukad » , som unge herr Nils , den äldste af Jonsönerna , yttrade sig . » Ja , kära madam , det är nu för ledsamt det här ... men ingen menniska går ju fri från misstag » , började hon , och hennes dumma , orediga svada ökade ännu mera det hållningslösa i uppträdandet . » Madams barn ha för resten inte alltid varit så fläckfria , och man kan som sagdt misstaga sig ... Ledsamt är det i alla fall ... det kan madam förstå , att en person af den bättre klassen ska ’ tycka ... Madam kunde nu förstås göra mig lite ’ förargelse med det här ... men jag hoppas madam ska ’ glömma bort saken ... den är nu slut , och inte blir det bättre för att man bråkar och talar derom ? » Madam Jonson såg frun stint in i ögonen . » Hvad menar frun med allt det här ? » frågade hon hvasst . » Har frun hittat örhängena ? » » Ja visst har jag hittat dem ! » svarade frun med ett nervöst skratt . » I min byrålåda , kära madam ! Men man ä ’ som sagdt icke fri från misstag ... Ledsamt är det i alla fall ... Madam kan naturligtvis icke förstå hur det käns för en ’ bättre ’ menniska att ha handlat så här ... Nåja , saken är nu slut ... vi ska ’ försöka att glömma den , käraste madam , d ’ ä ’ bäst för oss båda . Se här ä ’ litet vin » , och hon satte en butelj på bordet , » det ska ’ göra madam godt ... Och här ä ’ litet kläder ... ett par stöflar åt Nils ... som sagdt , låt oss nu glömma bort saken , madam ... Inte menade jag något ondt , det kan hon väl begripa ... Mia är en liten rätt snäll flicka ... Hon kan få komma upp och hjelpa till litet i köket och få äta sin middag der ... hon har dessutom inte farit illa de här dagarne , det kan jag försäkra ... en krona har hon fått och gossen två , och dem få de behålla , det kan väl madam begripa ... » Medan hon talade klappade hon Mia på hufvudet med en jemn , medvetslös rörelse , och det der nervösa skrattet afbröt oupphörligt hennes meningar , ända tills det slutligen blef rigtigt hysteriskt . Madam Jonson svarade ingenting , men då frun satte buteljen på bordet , lyfte hon häftigt sin högra hand , och ögonen gnistrade elakt och hämndgirigt . Om hon ämnade slå till frun eller buteljen visste hon icke sjelf , ty hon gjorde intetdera ; hennes hand sjönk ned , och buteljen fick stå der och frun tala slut och gå sin väg , utan att hon rörde på sig eller sade ett ord . Men då for hon plötsligt opp , skakade på sig och spottade efter den bortgångna . » Tvi en sådan en ! » utropade hon . » Och en tocken der kallar sig bättre folk ! ... » Den arma fru Burström var alldeles upplöst efter denna scen . Det hysteriska skrattet öfvergick i likadana snyftningar , och då hon fick se sin man och sina barn , kastade hon sig i deras famn , den ena efter den andra och mumlade mellan snyftningarna att hon önskade sig många mil under jorden . Men hennes man och barn tröstade henne så kärleksfullt och bevisade henne så logiskt och öfvertalande , att mot ett sådant patrask som Jonsons har man inga förpligtelser , att hon inom kort blef alldeles återstäld . Fram emot middagen var hon lika sjelfbelåten och lefnadsfrisk som vanligt , och då på aftonen ett par unga handelsbokhållare kommo ut , skämtade och skrattade hon så högljudt på verandan , att Jonsons , ifall de möjligen haft någon annan föreställning om henne , kunde öfvertyga sig om , att hon behandlade hela saken som ett lappri , allt för lumpet och obetydligt för att länge kunna upptaga hennes tankar . Då flickorna Arnell kommo från badhuset , som låg bredvid tvättstugan , mötte de madam Jonson , och nu fick hon utförligt redogöra både för mannens hemkomst och fru Burströms uppträdande i dag på morgonen . De blefvo begge två alldeles uppbragta ; Agnes ’ ögon gnistrade och Cecilia såg ut som om hon höll på att krevera af vrede och häpnad . » Det var det simplaste , råaste jag någonsin hört ! » utbrast hon . » Jag börjar verkligen tro , att herr Vigert har rätt ! Men nu ska ’ madam ändtligen stå på sig » , fortfor hon ifrigt , » jag skall säga madam att hofrättsrådet sagt , att hon har lagen på sin sida . Gå bara derför upp till fru Burström och tvinga henne att ge sig en skadeersättning – minst 100 kronor – och om hon nekar , så far till länsman och låt stämma henne . Jag lofvar madam att vi skola hjelpa er ... jag skall tala vid hofrättsrådet ... och vid min bror också , han är jurist och förstår sådant ... » Agnes understödde ifrigt systerns uppmaningar , men madam Jonson skakade på hufvudet med ett skeptiskt leende . » Gud vet om det lönar mödan att bråka » , sade hon betänksamt , » den fattige får ändå aldrig rätt ... » » Madam ska ’ ha rätt ! » utropade Cecilia energiskt . » Allt hvad i min förmåga står skall jag hjelpa ! Ett sådant förtryck skall icke ostraffadt få ega rum , så länge det fins hederliga och rättänkande menniskor i verlden ! » Men madam Jonson fortfor att känna sig misstrogen och att tvifla på att det lönade mödan att » bråka » . Det enda hon hade håg för var att vända sig till den der Andersonska advokaten och bedja honom om hjelp . Han utöfvade ett slags dragningskraft på henne , men lagen och polisen och hederliga och rättänkande menniskor , dem hyste hon just ingen tillit till . Hon tackade emellertid fröknarna Arnell för deras råd och sade att hon skulle försöka tala vid frun . På hemvägen mötte flickorna herr Vigert , som just nu kom tillbaka från en segeltur och icke visste hvilket slut historien fått . » Nå , har ni hört ! » utropade begge flickorna , då de kommo så nära , att herr Vigert kunde höra deras röster . » Har ni hört att frun sjelf förlagt sina örhängen och nu hittat dem ? « » Nej verkligen ? » svarade herr Vigert , i det han tog af sin hatt och tryckte handen på begge fröknarna . » Ja , och kan ni gissa hvar hon hittat dem ? » » Åh – kanske i sina öron ? » Flickorna skrattade . » Nej , men i sin byrålåda ! Har ni någonsin tänkt er ett mera hufvudlöst , på samma gång dumt och elakt beteende ? » » Ja , bästa fröken – mig öfverraskar det icke mycket . Emellertid är jag nu särdeles nyfiken att få höra , hvad fröknarna ämna företaga sig – ni ämna naturligtvis ’ verka ’ någonting för saken ; ’ den förtryckta tvätterskan ’ är väl redan börjad ... » » Ja , det ämna vi visst ! » afbröt Agnes lifligt . » Såvida fru Burström ej ger Jonsons ersättning ... » » Så skola vi af alla krafter arbeta på att få herrskapet Burström stämda » , ifylde Cecilia . » Om inte farbror Conrad vill hjelpa oss , skall jag tala vid min bror , häradshöfding Arnell – känner ni något till min bror , herr Vigert ? » » Nej tyvärr , det gör jag icke . » » O , då känner ni icke heller den ädlaste , renaste , bäste man som finnes ! » utropade Cecilia med blossande kinder . » Ni skulle verkligen se honom , herr Vigert , jag har aldrig sett någonting så vackert och manligt ! Han är jurist , ser ni , och han skall nog hjelpa Jonsons , det är jag säker på . Jag vet ingen som så ömmar för de fattiga som han , – han säger att de rika icke ens förstå hvilka förpligtelser försynen pålagt dem gent emot de lidande . » » Nåja , jag gratulerar fröken , med en sådan bundsförvandt som er bror har ni ju all utsigt att vinna det tillämnade Burströmska målet . Och ni behöfver nog all hjelp ni kan få – ty känner jag herrskapet Burström rätt , så ge de icke så mycket som fem kronor åt Jonsons , utan gnida nog i det längsta på fyrkarna och låta hellre i värsta fall stämma sig . – God middag » , tillade han , i det han lyfte på mössan och vek af åt skogsvägen , » tillåta fröknarna att jag kommer och hemtar herrskapet till den vanliga aftonpromenaden ? » Flickorna böjde på hufvudet och smålogo jakande , hvarefter de begåfvo sig hem för att meddela tant och farbror dagens händelse och framställa sina förslag om rättvisans skipande . Hofrättsrådet nedstämde dem emellertid alldeles härvidlag . Han försäkrade dem att en stämning mot Burströms skulle vara en ren galenskap . Visserligen kunde de enligt strafflagen bötfällas – men härmed gjorde man Jonsons föga godt , – ja i värsta fall kunde det ju hända att Burström af hämnd öfvertalade sin svåger , bryggaren , att köra bort Jonsons , och då hade man icke uträttat mycket prisvärdt med sin menniskokärlek och sitt nit för rättvisan . Cecilia var emellertid omöjlig att öfverbevisa ; med en mer än vanligt stor talförhet utbredde hon sig öfver det upprörande i att en dylik sak skulle få passera oanmärkt ; att man , om inte för annat , så för den allmänna rättvisans skull borde stämma Burströms , att hofrättsrådet åtminstone borde gå upp till Burström och förehålla honom , att det var hans skyldighet att gifva Jonsons en hederlig ersättning . Hon bråkade så med farbrodern , att denne , som vanligen var sjelfva tålamodet , slutligen blef förargad och svarade , att han icke såg någonting som hindrade att Cecilia , efter hon var så full af menniskokärlek och rättskänsla , sjelf vände sig till fru Burström och förehöll henne hennes okristliga beteende . Det vore bättre än att prata och utbreda sig öfver saker , som man ej förstod . Cecilia kände sig något träffad af detta svar och tystnade så småningom af . Men då hon blef ensam med Agnes , öfverlade de begge systrarna tillsammans och kommo öfverens om att Cecilia , såsom den äldsta och modigaste af dem , dagen derpå skulle aflägga ett besök hos fru Burström och försöka förmå henne att godtgöra sin oförrätt mot Jonsons . Hela natten låg Cecilia vaken och grubblade på detta besök . Hon satte ihop långa , vackra , rörande tal , som hon skulle hålla för frun , gick igenom hela dialoger , i hvilka hon sjelf alltid uttryckte sig väl och vårdadt , och fru Burström simpelt och rått , och hvilka dialoger än slutade med att fröken Arnell gick sin väg , stolt och med högburet hufvud , och under ett tyst löfte att aldrig mer närma sig dylika personer , än med att fru Burström , kufvad af bildningens och förfiningens öfverlägsenhet , gråtande fattade hennes hand och erkände sitt orätta handlingssätt . Men dagen derpå , då Cecilia skulle utföra denna manöver , saknade hon alldeles mod dertill . Och hvad värre var , allt som dagen gick , hetsade hennes fantasi upp henne till en sådan förskräckelse , att blotta tanken på att stå framför fru Burström med hennes hvassa ögon och skarpa tunga kom henne att rodna och stamma . Be följande dagarne var det likadant . Om nätterna gjorde hon alltid , både i fantasin och drömmen , besök hos fru Burström , höll vackra tal och beherskade henne med sin hållning och bildning , men så snart dagen kom , blef hon rädd som en hare och kunde springa långa vägar , så snart hon fick se någon af Burströms . Hon var så ond på sig sjelf härför , att hon kunde stampa med foten , men det hjelpte icke det allra minsta ; saken stod i alla fall fast : hon vågade icke tala med fru Burström . Och hvarken Agnes eller fru Hedenstam kunde hjelpa henne , så uppbragta de än voro öfver herrskapet Burströms beteende . Fru Hedenstam ville ej blanda sig i saken af fruktan att komma i spändt förhållande till sina grannar , hvaraf man ju alltid hade obehag , och Agnes var allt för blyg för att kunna uträtta någonting . Flere gånger träffade de madam Jonson , och då försökte de alltid att sätta upp henne och talade fortfarande om skadeersättning , rättvisa o. s. v. Men längre än till tal kommo de icke . På så sätt förgingo de dagar flickorna Arnell ännu hade qvar att tillbringa hos hofrättsrådet , och då de torsdagsmorgon stodo på ångbåtsdäcket , färdiga att resa till staden och vinkande ett farväl åt fru Hedenstam , som stod på bryggan och viftade med näsduken , var allt hvad de uträttat för Jonsons en tyst öfverenskommelse med fru Hedenstam att icke bry sig om hvad farbror Conrad sade , utan vända sig till bror Edward , som var yngre och mera företagsam , och sedan med hans tillhjelp skaffa de förtryckta rätt . – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – Ungefär en vecka efter sedan flickorna Arnell lemnade landet var herr Vigert en förmiddag inne i Stockholm i och för åtskilliga uträttningar . Då han svängde om hörnet vid Gustaf Adolfs torg för att gå upp Regeringsgatan , fick han ett stycke framför sig se Cecilia ; han skyndade på sina steg , så att han inom några ögonblick hann upp henne och hejdade henne med ett : god middag , fröken Cecilia ! Hon spratt till och såg sig förvånad om . Hon tyckte i allmänhet icke om att herrar så der på gatan tilltalade henne ; det hade icke brukats i hennes mors och mostrars tid , och flickorna Arnell höllo ännu på gamla bruk . Men då hon fick se hvem det var , böjde hon vänligt på hufvudet och helsade honom med sin vanliga rodnad och sitt strålande småleende , som skulle varit mycket intagande , om hon ej på samma gång omedvetet rätat på sig och sett så spotsk ut i ögonen . De fortsatte nu tillsammans gatan upp . Han gick till höger , och om det varit en annan ung herre , skulle Cecilia alldeles bragts ur humör härigenom , men nu brydde hon sig ej derom . Det var någonting » särskildt » med herr Vigert , så olikt alla andra hon kände . » Nå , fröken Cecilia » , sade herr Vigert , sedan han tackat henne för sist och helsat henne från familjen Hedenstam , » hur är det med Burströmska målet ? Har ni avancerat långt deri ? » Han vände sig emot henne och hans ögon glindrade , medan små skälmska linier började spela kring mungiporna . Cecilias ansigte mulnade och hon höjde otåligt på axlarna . » Ack , tala icke med mig härom , ni vet ej hur det förargar och plågar mig . Ingenting kan ju göras dervid , hur man än försöker ! Jag har talat vid min bror , och han säger precist som farbror Conrad , att det vore en dårskap att stämma Burströms , att man kanske bara skulle åstadkomma ledsamheter dermed ! » Herr Vigert skrattade . » Nå , man kan då säga att ni blifvit rigtigt stukad , fröken Cecilia ! Nu kan ni förstå hur ohjelplig saken är , när till och med er bror , den renaste , ädlaste , vackraste och bästa jurist som finnes , icke kunnat uträtta ... » » Nej , skämta icke ! » afbröt honom Cecilia häftigt . » Denna sak har gjort mig mera smärta än ni kan förstå . Jag känner mig så hätsk , så upprorisk , derför att ingenting kan göras för det rätta , jag vill anklaga någon , men jag vet inte hvem eller hvad . Jag känner att det fins en slapphet någonstädes , men jag vet icke om det är i lagen eller hos mig sjelf eller hos bror Edward , eller kanske hos alla rika gent emot de lidande . Förstår ni hvad jag menar ? Den är så obeskrifligt pinande , den der känslan af någonting disharmoniskt , ofullkomligt , som man känner , men inte kan definiera ! Edward tröstade mig med att sådana der små orättvisor icke alltid kunna beifras , att de ligga i sakens natur , i förhållandet mellan de olika klasserna , att det fins åtskilligt här i verlden som är omöjligt att hjelpa etc. Men sådant der tal tillfredsställer mig icke . » Herr Vigert svarade ej genast . De gingo en stund tysta med nedslagna ögon . Så småningom lade sig ett djupt allvar öfver hans nyss så skälmaktiga drag . » Ja ser ni fröken » , sade han slutligen med sin kraftiga , litet råa accent , » det är just de der små orättvisorna , dem ’ ingen beifrar ’ , de der fina missljuden , som för mängden inte stör ’ harmonien , och som derför ingen bryr sig om att rätta , som ä ’ samhällets svåraste gift . D ’ ä ’ med dem som med bakterier och miasma , de ligga i luften , man andas dem dagligen , utan att märka dem eller känna hur mycket ondt de göra . Men ser ni , liksom läkarevetenskapen nu börjat sysselsätta sig med grunden till sjukdomarne och inte föraktar att söka dem i de minsta , längst in liggande detaljer , – liksom den börjar på att rensa luften och vattnet och födan , för att förekomma sjukdomar , så skall det äfven komma en annan vetenskap som rensar samhällskroppen , lita på det ! Har ni läst Herbert Spencer ? Der har ni mannen ! Han och hans efterföljare ska ’ nog taga i tu med allt sådant der unket otyg , som ståndsskilnad och folkförtryck och dylikt . Men till dess menskligheten ä ’ mogen att förstå detta , ä ’ det icke värdt att skrika och bråka och jemra sig öfver orättvisor , utan låta dem ha sin gång . De falla nog ändå bort , som ruttna äpplen ! » Cecilia svarade ej . Hon såg på honom litet tvekande . Ovilkorligen undrade hon hvad hennes far skulle säga om den der tiraden ? Hennes far hade nog mycket frisinnade åsigter , men han brukade alltid uttala sitt ogillande öfver unga vildhjernor , som rifva ned det gamla , utan att ha något nytt att sätta i dess ställe . Sådana kallade han » projektmakare » , och dem var han icke bevågen . Månne han icke äfven skulle kalla herr Vigert en » projektmakare ? » » Har ni läst Spencer , fröken ? » fortsatte herr Vigert . » Nej , det har jag icke . » » Nå , då kanske jag får låna er hans ’ Samhällslära ’ ? » » Ja tack » , svarade hon ifrigt , » det skall bli mycket roligt att läsa hans arbeten . » De gingo en liten stund tysta . Herr Vigert balanserade sin käpp af och an i handen , och följde med blicken dess rörelse . Så småningom försvann det allvarliga draget ur hans ansigte , och det der godmodigt ironiska leendet började spela i ögonen . » Ja , eftersom fröken nu blifvit så nedstämd genom lifvets orättvisor och menniskornas hjelplöshet , ska ’ jag väl försöka att krya upp er litet » , sade han slutligen med en sidoblick på Cecilia . » När allt kommer omkring , hade ändå ni och fröken Agnes rätt i att menskligheten i allmänhet , och herrskapet Burström i synnerhet , inte ä ’ så lumpen , som jag kände mig böjd att tro . Herr Burström har i förgår med egen hand gifvit Jonson en penningesumma som ersättning för den orätt , som blifvit honom och hans hustru tillfogad . » Cecilia gjorde ett utrop af häpnad och slog ihop händerna , så midt på Regeringsgatan hon än befann sig . » Hvad säger ni ? Det trodde jag knappast , – det var verkligen både öfverraskande och roligt att höra . Ja , ser ni , herr Vigert , man bör icke vara för hastig i att döma folk ... » » Nej fröken , det bör man icke vara , det har ni nog rätt i . Men om nu ni fick rätt i det här fallet , så fick jag rätt i någonting annat , jag ! Mins ni att jag sade att jag icke trodde herr Burström skulle ge så mycket som fem kronor en gång ? Tänk er så förutseende jag var ! Till fem kronor kom han icke upp , det hade varit en allt för känbar utgift – men fyra kronor gaf han Jonsons att trösta sig med . Närmare kunde man ju icke förutsäga , eller hur ? » Cecilias ansigte förlängdes betydligt . » Fyra kronor ! » upprepade hon häpen . » Ja , det var icke någon stor summa , det medger jag . Men kryddkrämar Burström är en klok ekonom , derför har han också bragt sig upp till en ansedd ställning . » » Fyra kronor ! » Cecilia kunde icke komma ifrån sin förvåning , på samma gång hon kände sig litet förargad öfver herr Vigerts gyckel . » Nå , hvad sade Jonsons om denna frikostiga gåfva ? » » Hvad de sade ? Ja , det ska ’ jag berätta er , ty det är verkligen karakteristiskt . Jonson blef mycket förtjust och belåten , tackade allra ödmjukast och stoppade penningarne i sin ficka . Troligen räknade han genast ut , att för fyra kronor kan man få en hel mängd supar . Men då madam Jonson fick höra talas om saken , sade hon , att om herr Burström lemnat pengarne till henne , skulle hon ej emottagit dem . Hon hade hittills redt sig utan herrskapet Burströms fyra kronor , och med Guds hjelp skulle hon hädanefter också göra det . Det var ju betecknande för mannens och hustruns olika karakterer , eller hur ? » » Ja , verkligen . » De voro nu framme vid generaldirektör Arnells hus . Cecilia spände ned sin parasoll , lutade den mot axeln och ringde på portklockan . » Bor ni här ? » frågade herr Vigert . » Ja , en trappa upp . Det är pappas hus . » » Det måtte vara utmärkt trefliga våningar » , fortsatte han , i det han såg uppåt huset . » Mycket , i synnerhet vintertiden . På sommaren är det icke trefligt att bo i staden , men mamma och pappa tycka ej om sommarnöjen , och dessutom ha vi i år reparationer på huset . » Hon hade stigit upp på nedersta trappsteget och räckte till hälften ut handen mot honom medan hon talade . » Det der är bestämdt ert eller fröken Agnes ’ rum » , fortsatte herr Vigert småleende , och pekade upp mot ett öppet fönster i första våningen . » Det ser så ’ poetiskt ’ och ’ svärmiskt ’ ut med blommorna och fogelburen i midten ! » » Ja , det är vårt rum » , svarade Cecilia skrattande . Hon stod ett ögonblick tyst , och betraktade litet fundersamt sin fotspets , derefter såg hon upp och sade hastigt : » Har ni icke lust att i höst komma och helsa på oss , och sjelf öfvertyga er om att vårt hem är trefligt ? » Herr Vigert bockade sig och det glindrade till i hans ögon , så att hela ansigtet upplystes deraf . » Tack » , svarade han ifrigt , » det har jag visst , – den allra största lust , det försäkrar jag er , fröken Cecilia . Får jag be er framföra min vördnadsfulla , fastän obekanta helsning till er far och mor , och min hjertliga till fröken Agnes ? » » Tack . Men då ni kommer tillsammans med pappa , får ni inte vara så sträng i edra omdömen om menniskor , – pappa blir så missnöjd och ledsen , då han hör sådana der stränga domar , han tror alltid så godt om menskligheten . » Herr Vigert småskrattade . » Jag lofvar er att jag skall bli mycket tam » , sade han , i det han fattade den hand hon räckte honom . » Ja , det var snällt . Adjö då ! Au revoir tills nästa söndag , då vi väl komma ut till farbror Hedenstams . Helsa dem hjertligt ! » Han tryckte hennes hand och bugade sig med hatten aftagen , och hon böjde småleende på hufvudet , hvarefter de skildes åt . Han gick småhvisslande ned till ångbåten , nöjd med sig sjelf och sitt sätt att taga lifvet , och Cecilia sprang uppför trappan , brinnande af ifver att få berätta sina föräldrar och Agnes slutet på » Burströmska målet » .