” Kusin Jean , kusin Jean , se då dit bort ! ” ropade Blenda . ” Om ingenting annat kan uppväcka er ur denna oartiga tankfullhet , så måtte väl åsynen af detta ställe göra det – jag är viss att Adam och Eva icke hade vackrare i paradiset . ” ” Ni tycker då mycket om denna trakt , min lilla älskliga kusin ? ” ” Ja , jag tror väl det . . . se detta genomskinliga vatten med sina små tre fyra alnar långa skogsholmar , som just tyckas färdiga att segla , så snart vinden fattar i deras gröna segel . . . se . . ack , se den lilla båten i vassen der borta – och den mörka skogen och de stora ljusa ängarna . . . och der längst ute på udden det vackra perlgrå huset med en riktig klippmur , sådan som de hade i borgfröknarnas tid . . . Mamma , vakna då . . . Åh , låt oss stanna här , eftersom vi ändå äro ute på äfventyr och få uppehålla oss hvar vi finna det bäst ! ” ” Det var just meningen att stanna här ! ” svarade kusin Jean . ” Om kusin Blenda följer riktningen af min hand , så upptäckes lätt en liten paviljong der längst bortåt venster . . . den har jag på förhand lånat , och der väntar oss . vår middag , emedan detta ställe verkligen är ett af de mest poetiska bland Stockholms sköna omgifningar . ” Blenda klappade händerna af förtjusning öfver det präktiga förslaget . Och fru Emerentia gnuggade sömnen ur ögonen för att ändtligen i vakande tillstånd få skåda fortsättningen af drömmen . Vagnen stannade utanför inkörsporten till parken . ” Hvem rår om den här förtjusande egendomen ? ” frågade Blenda , under det hon vid sin åter lifvade riddares sida vandrade genom de doftande alléerna . ” Den tillhör eller har åtminstone nyss tillhört – jag vet ej rätt hvilketdera – en öfverste X. För närvarande bebos den blott af inspektoren , en bekant till mig . . . Men är ej denna lilla väg , som slingrar sig långs invid vattenbrynet , utmärkt herrlig ? ” ” Allt är herrligt . . Men paviljongen ligger undangömd liksom en förtrollad boning . ” ” Det är derföre att den nästan hänger emellan tvenne stora klippor , hvilka från den här sidan bortskymma den . ” . . . . . . . . . . . . . . . . . . Ändtligen var man framme vid dessa klippor , i hvilka trappsteg voro bildade upp till det luftiga och täcka lilla huset . Och hit inkommen , stod för Blendas minne lifslefvande den gamla sagan , af hvilken hon i sin barndom så mången gång hänryckts , nemligen sagan om den märkvärdiga bord-duken , som , hvarhelst den utbreddes , genast framställde en hel underverld af förledande rätter . Men hur förledande underverlds-bordet än syntes , fans dock något som mer hänryckte Blenda , och det var den oöfverskådliga karta till sjös och lands , som hon hade framför sig och hvilken utsträcktes nästan till oändlighet , då hon såg genom den vid ena fönstret uppställda tuben . Men stackars fru Emerentia hade nära nog svimmat , då hon icke upptäckte mer än tre kuverer . I dyster , men inom sig sluten förtviflan sjönk hon ned på den mjuka divan , som smög sig rundt om den runda kammaren , och endast genom en hjeltemodig ansträngning återhöll hon tårarna , då hon tänkte på all denna grymma hårdhet . Kanske blefve slutet af hela resan en förklaring , som innehöll valet att antingen bryta den mystiska bekantskapen eller gifta sig med familjens förbannelse . Hvilket rysligt val ! Middagen var förbi , kaffet intaget i parken – man började åter tala om afresa . Nu kände äfven Blenda inom sig en viss undran , en allt mer och mer bedragen väntan . Liksom modern förut , började hon kasta sina blickar än till höger , än till venster , an framåt , än tillbaka – ingen syntes , ingenting oväntadt eller , rättare , väntadt syntes : man skulle då verkligen resa ! Kusin Jean hemställde nu till sitt sällskap den frågan om de , förrän de stego i vagnen , hade lust att titta upp och bese sjelfva boningshuset . ” Det kommer väl an på hvad tiden medgifver ! ” svarade fru Emerentia , för första gången efter bekantskapen med grefven något ovilligt stämd . ” Tiden ? ” ” Ja , jag vet icke hvar min kusin utsett nattlägret . . . och jag får säga att jag nästan fruktar – så behaglig denna resa för öfrigt är – att . . att . . . ” ” Hvad fruktar min goda tant ? ” ” . . att Patrik och Henriette torde bli stötta på oss – hvad jag för ingen del skulle vilja – ifall vi icke i morgon återkomma till staden så tidigt , att vi hinna ut till deras landställe , såsom vi bestämdt lofvat dem . ” Nu kunde det visserligen anses litet besynnerligt att fru Emerentia så sent kom att erinra sig detta bestämda löfte , men ordspråket säger : ” bättre sent än aldrig ” . Och då vår fru starkt började misstänka , att det grefliga partiet icke torde kunna ingås på andra vilkor än sådana , som lemnade endast titeln i behåll , fann hon lämpligt att draga öronen åt sig . Salig farmor , som sett verlden , brukade alltid säga : ” det är bäst att stämma i bäcken , innan man kommer till ån ” . Och dessutom var baronen med sitt fideikommiss och sitt gamla namn nu ingen ” bäck ” heller ! Fru Emerentia , som i sina egna ögon stigit minst hundra procent i värde , sedan hon visste sig med visshet kunna få säga ” min dotter friherrinnan ” , ansåg sig ej behöfva krusa alltför mycket : man skulle se att hon icke trugade sig på någon – och det visade hon äfven genom sitt yttrande angående återresan till staden . Kusin Jean svarade helt obesväradt : ” Om så är , min tant , finnes ingenting som hindrar att vara hemma ännu i natt ! ” ” I natt – åh . . . ” ” Ja , med friska hästar går det ganska lätt . . . Jag är alltför mån om mina gästers trefnad och nöje , att vilja lägga ringaste band på deras önkningar . ” ” Huru , mamma ” – utbrast Blenda , och en mild , men förebrående och upprörd blick träffade hennes mor – ” skola vi redan vända tillbaka ? ” ” Ja , jag vet verkligen icke , du lilla , om det ej nära nog är en pligt mot våra slägtingar att afbryta den så glada . . så intressanta . . och – jag finner mig böra tilllägga – ärofulla lustfärd , som herr kusin behagat tillställa åt oss . ” Allt detta åtföljdes af en mängd hemlighetsfulla blinkningar och sakta skakningar på hufvudet samt en ojemförligt väl utförd pantomim med ena handen , hvilken bakom hennes nacke beskref åtskilliga cirklar och figurer , hvilka utom all fråga skulle bevisa att man nödvändigt borde vara på sin vakt . Blenda såg likväl hvarken det ena eller det andra , ty hennes ögon voro med ett frågande uttryck fästade på grefven . ” Nå ” , sade han , ” om vi då ta för afgjordt att ej resa längre , så kunna vi så mycket lättare uppoffra ännu en timma här . Natten tycks i alla fall bli så vacker , att man ej förlorar på att taga den till hjelp . ” ” Må vara då , min kusin – detta förslag har mitt odelade bifall , och det är mig ett nöje att kunna göra kusin till viljes ! ” ” Men hvad i guds namn har kommit åt mamma ? ” frågade Blenda , då kusin Jean aflägsnade sig något för att tala med betjentgossen . ” Mamma är ju alldeles förändrad ! ” ” Jag medger det , du lilla ! ” ” Men hvarför , hvarför ? ” ” Derför , min vän , att jag , utan att just vilja skryta af salig farmors vishet , likväl eger nog sådan att begripa , det hans familj vägrat att emottaga dig , och heldre än att du skall komma in i den som ett stackars nådehjon , lyssnar jag till min medfödda stolthet och grannlagenhet . ” ” Mammas grannlagenhet ? ” ” Alldeles det , ja – och i dessa ädla känslors namn uppmanar jag dig att nöja dig med baronen ! Uppriktigt taladt : jag är trött vid alla dessa bedragna förhoppningar . Hela denna resa är ju en parodi på allt sundt förnuft ! Jag trodde oss vara väntade af dina tillkommande svärföräldrar – och så , när allt kommer omkring , är det ingenting annat än ett riktigt nomad-lif , såsom han sade . ” ” Resan är förtjusande under hvad namn som helst ” , inföll Blenda , ” och mamma vet ganska väl att , som mitt hjerta tillhör grefven , jag ej kommer att välja baronen till man ! ” Detta sades i en ton , som tycktes vara temligen afgjord , och ändå sväljdes med detsamma en tår , den mammas oblida anmärkningar framkallat . Stackars Blenda – hon var mycket illa ute ! Fru Emerentia svarade ej , icke just af undseende med Blendas ångest , utan fastmer emedan hon djupt förebrådde sig att hon ej långt före detta tvungit grefven till en förklaring . Nå nå , på hemvägen skulle den väl komma : han hade ju lofvat en sådan , och den kunde ej uteblifva – men det var just det påkostande att ej en föregående gjort den nu väntade öfverflödig . Emellertid var det ganska bra att man under afvaktan på det vigtiga ögonblicket finge tillfälle att lugna sig genom ett besök i det vackra huset . Och som kusin Jean nu åter förenade sig med damerna , stod man snart vid målet för promenaden . Byggnaden var uppförd i en enkel , men intagande stil , och den vidsträckta trädgården , som bildade både dess fond och sidkulisser , visade sig helt vördnadsbjudande med sina djupa och långa lind-alléer . Sjön utgjorde förgrunden , och ned till den ledde en sluttande trappgång med hvälfdt tak , notabene ett ganska luftigt tak , sammanväft af hvita och violetta syrenträd , hvilkas utslagna blommor behagligt afstucko mot löfvens saftiga grönska . ” Ack ” – suckade Blenda , men denna suck förblef inom hennes hjerta – ” den som hade ett sådant hem ! ” Uppkomna i våningen – huset var ej så stort att man kunde tala om mera än en sådan , ehuru der visserligen fans både bottenrum och en täck vindslägenhet , innehållande gästkamrarne – således uppkomna i våningen , började våra damer att på resandes vanliga sätt granska hvartenda ting från golf till tak . Fru Emerentia , som helst sparat sin häpnad tills hon fått se något eget , kunde likväl icke hindra sig från att förklara det hon aldrig sett något enskilt hus så präktigt möbleradt . Och Blenda visste aldrig huru det var möjligt att få allting så smakfullt , ty det var icke prakten – der var icke så ovanligt praktfullt : lika granna saker funnos hos många – utan det var smaken som gjorde att allt passade tillsammans och tog sig så väl ut för ögat . ” Men hela denna våning består endast af 8 eller 9 rum ” , sade kusin Jean , ” och den här salongen , i hvilken vi nu befinna oss , kunde troligtvis , med begge sina kabinetter på sidorna , få rum inuti den salong , som baronen har på sin magnifika egendom ! ” ” Det må vara ” , svarade Blenda , i det hon med en liten kokett vårdslöshet kastade sig ned i en af de svällande hvilstolarna kring divansbordet , ” men jag trotsar honom att i valet af möblerna , färgen och sjelfva anordningen kunna täfla med denna . . . jag är betagen i hela detta gudomliga ställe , så betagen , att jag rikligt ryser för att lemna det ! ” ” Så blif då qvar , min lilla kusin , om det behagar er ” – inföll kusin Jean med en öm och strålande blick – ” ty detta ställe tillhör mig , och ni vet väl att jag icke hyser någon lifligare önskan än att göra er till dess herrskarinna . . . men skall ni väl vilja blifva det – derom har jag bittra tvifvel ! ” Denna förklaring kom så utan all förberedelse , så utan någon högtidlighet , att tvenne obestämda utrop , det ena liksom ett eko af det andra , undföllo moderns och dotterns läppar . Derefter inträdde en minuts häpen tystnad . ” Hvad ? ” stammade slutligen Blenda . ” Äro vi då hemma bos oss ? ” I dessa ord låg ett så obeskrifligt hänförande uttryck , att kusin Jean ovillkorligt utsträckte sina armar för att till sitt hjerta sluta den , som uttalat dem . Men i samma ögonblick sjönko armarne åter ned , utan att hafva ens vidrört den unga flickan , som darrande rest sig upp . ” Min bästa tant ” – med dessa ord vände sig den unge mannen till den nu fullkomligt borttappade fru Emerentia – ” får jag föra Blenda in i nästa rum ? Jag har behof af att ensam med henne få förklara mig . ” Vår nåd , som åter fick några ljufva hemsökelser af sin siarförmåga och trodde , tänkte , hoppades att allt kanske kunde ändas bättre än hon nyss förmodat , svarade endast genom nigningar . Och utan att afvakta någon bestämdare tillåtelse , öppnade husets egare dörren till ett litet hörnrum , hvars alla väggar voro beklädda med bokhyllor och hvars enda flyttbara möbel , utom ett bord med planschverk och gravyrer , bestod i en liten soffa för två personer . Om Blendas blickar kunnat fästa sig vid något , skulle utan tvifvel detta lilla rum – med sina långa gröna sidengardiner , mellan hvilka heliotroper och myrtnar i mängd framblickade , och med sin anda af lugn – hafva förtjust henne mer än något af de andra . . men hon såg ingenting utom det , att hennes älskares kind bleknat och att hans ögon voro långt ifrån att uttrycka de sälla känslor , som i denna stund borde finnas inom honom .