Tvänne hus . Rundtom himmelen hvilar en svart , mullrande bank . Solen söker väl tränga genom hvalfvets silfverbleka skyar , men vid hvarje ansats skjuter synranden som ett vaksamt rofdjur ut söndertrasade mullgrå molnflak , lika gamklor eller vargtassar . De rifva häftigt till sig det kalla hvita fästet och borra sina sylskarpa spetsar af stridrägn ända ned i marken . Där nere ligga alla färger slagna till döds . Blåfruset klänger det en gång hvita huset upp mot bärget , svart af tallar . Utför de våta grå hällarna sipprar och sipprar vattnet . Husets små triangelformiga gafvelfönster blicka slött Men drager en vindpust skälfvande genom de tomma rummen och sätter tapettrasorna i hvisslande , prasslande rörelse , då knarrar den åldriga stommen missbelåtet . Ett ilsket sken lyser till hårdt ur gafvelögonen . Och den långsmala svarta fönstermunnen på väggen snörper på sig , som ville den hväsa fram klagovisor öfver all denna giktbrutenhet och öfvergifvenhet . Husets breda framsida har en trång farstukvist och en i härrskapsstil hållen stentrappa . Från denna vidga sig i halfmåneform två låga murar , i sirlig båglinie slutande sig till hvar sin husknut . Utefter murkanten växa syrenbuskar , så att det hela blir till två täta bersåer , hvilka fullständigt skyla den enda våningens långa fönsterrad . Rakt fram från farstubron , med den cirkelrunda gården som utgångspunkt , löper ned öfver den sakta sluttande ängden en snörrät allé af fordom tuktade lindar . Den , som sitter uppe på en af de smala bänkbräderna , där ryggstödet skär skarpt in mellan axelbladen , kan genom gångens mystiska dunkel åtminstone skåda ned öfver en bif af däldens sädesfält . Och öfver ån , lik en silfvertråd . Och öfver en liten del af skogshöjden på andra sidan . Men nedanför fönstren , där en halft multnad gungbrädesbock ännu ligger kullstjälpt , spärras utsikten af den evigt vajande häcken . Bakom huset upp mot bärgfotens kala vägg står en lång stenfot , öfvervuxen med maskrosor och tjärblomster . Det är hvad som finnes kvar af stallet , ladugården och gårdsfolkets boningar . Och här utgöres synkretsen af den fuktiga , mörka hällen , så nära , att den kan nås med handen . ... Hu , hvilken bitande västanil ! Det blänker argt till i det gröna gafvelögat , som skelar upp mellan träden mot den nya rymliga villan med sina koketta utbyggnader och torn och sin ofantliga glasveranda . Där inne surra unga människor likt flugor i en glaskupa . Lyser det icke rent af oanständigt varmt af purpur , azur , lila och rosa mot det kalla rusket här ute ! Riktiga ljusknippen kastas långt bort öfver byn som från en fyrbåk . På villans läsida stå breda solslukare till fönster vidöppna , och rägndropparna pärla fritt på persiennernas tunna , glappande skifvor . Då knakar det af retlighet i det gamla husets fogningar . En suck darrar genom de låga rummen , doftande af inbiten lavendel . Och plötsligt trängas skuggor vid alla små tillbommade rutor , glimmande eller gapande som natten i den oroliga julidagern . Ett spöktåg af gestalter ... de röra sig , upplösas och gripa in uti hvarandra likt ovädershimmelens svarta skepnader . Och genom den långsmala fönsteröppningen slår ut fuktig imma ... — — — I dag för femtio år sedan ... ! Så lindarna blommade och hvad himlen var blå , blå , blå . Ruften stod öfvermättad af kryddade dofter från ängens rödklöfver och ärtblommor , från härrgårdens jasminer och från skogens pyrola , linæa och smultron i knopp . Smörgul lyste rågen , och så godt som mellan hvartannat af de glesa , stripiga axen nickade leende blåklint och yfvig gulborst . Men där borta höjde lärkan sina vingar , kretsade som drucken af fröjd , högre och högre , tills hon med ens stod stilla och jublade nästan bristande . Likt kristalldroppar föll det ned öfver sankmark och gärden , slippriga af lera , och till svar blinkade vattnet solvarmt flere tum öfver det odikade fältet . En stor stillhet härskade . Någon gång dallrade den ljusmättade luften till af en byrackas hesa gläfsande eller af en väfstols dofva dunkande innanför ett tillsmetadt fönster eller af en plöjares säfliga rop . Men ingen maskin , ingen såg , ingen ångpipa hade ännu stört dalens frid . Intet timrande af hus förspordes . Vid skogsbrynet lutade smutsgrå torparkojor som till fall , och en och annan jordhytta med tak af torf stack upp . Nere i den skönt kuperade dälden lågo strödda bondgårdar , något större än torparstugorna och försedda med trånga utbyggen . Skyllerkurar liknade dessa , blåmålade invändigt , där ett ytterligt smalt bräde inbjöd till tvifvelaktig hvila . De små , små rutorna , skiftande som fotogen på vatten , lågo ett par tum från jorden , och envist klamrade sig fähusen intill stuguväggen . På böndernas vidsträckta ägor växte en tunn , mager skörd af hafre , gräs och här och där råg . Men ögat gladdes allestädes af smörblomster , stjärnblommor , hundkäx , blåklockor och käringtänder . Belåtet grymtande luffade grisen in och ut genom kökets låga dörr . Där inne var stinkande kvaft och luktade af dålig sprit . Öfverallt hade hönsen satt märken . De flögo upp på sofflock och brödspett , och deras närgångna flaxande skrämde husets ättling i furuvaggan till gallskrik , så att brödsudden fuktad af sprit , hotade att kväfva honom . Borta i fållbänken låg bondfar midt på Guds blanka dag och mumlade med näfvarna om flaskkruset . Där ungmor gick omkring i tunga manssysslor , var hon rätt belåten att hafva honom ur vägen . Han gjorde dock icke för ett grand nytta . Hvit var hon af det eviga nattvaket , ty far höll huset vid lif dygnet om . Hennes drag voro åldriga , och hon gick plattbröstad och böjd som en sjuttioåring . Men alltsammans var ju , som det skulle vara . Så långt bort i världen , hon kände till , gingo året om alla själfägande män döddruckna af hemmagjord finkel . Eller ock drogo de som vilda sällar fram på vägarna , körde foror och förstörde pänningarna på gästgifvaregården . Undantagen kunde man ju knapt räkna med . Drängen och kvinfolket fingo sköta landtbruket . Mer än en gång kväfde ogräset rågsmulan eller den fick ruttna bort eller bärgades så sent , att man vintern därpå nödgades äta enbart hafrebröd . Det enda , som passades på , var potatisen . Och mor menade , att det andra det fick nu så vara , till och med att far räckte barnen brännvinskoppen i stället för mjölk . Men att ryckas från bärgningen af linet till kläder eller från fårens klippning för att hacka och ansa den där dyrbara skatten , det var nästan besvärligt . Och drängen sedan ! Satt den göken icke beständigt uppklifven på gärdesgården eller stod stödd mot fähusväggen och tuggade strån ... Hans slöa , ljusa ögon stirrade ut i solskenet . Kanske spökade skrofmål och brännvinspluntor i hans hjärna , slapp af otillräcklig näring . Men där mor , tyngd af vattenok och skulämbar , traskade öfver gården , suckade hon : Jestanes , föder en inte den odågan för ro skull . På majorens trädesåker gick plogen makligt fram . I evigt samma lättjefulla takt trampade de utsvultna oxarna på , sträckte långsamt en klöf före den andra , och sent omsider lade torparn till de öfriga fårorna en smal rand . När spannet passerade den långa lindallén upp till härrgården , låtsade torparne och drängarne väsnas och hojta en smula . Men så fort de kommit ur sikte för det farliga farstubroögat , sjönko de åter samman öfver plogskaftet och vaggade med slöa ansikten och halföppna läppar , svarta och svällda af valkad snus . Vadmalet hängde i trasor , stela af orenlighet , på kroppar , magra som krakar , och träskorna klampade tunga af grus och dynga . Vid renen gick rättaren , ropande sitt reglementerade : Hej — ! rask ’ på . Och hans spö dammade flitigt af den försumliges ärm . Här uppe på härrgården rådde samma egendomligt tunga tystnad . Planen stod krattad med breda , liksom hyflade gångar , en till visthusboden och en rätt ned till allén . Alla husets fönster voro stängda och solen gassade på nerfällda gardiner med dimmiga konturer af Pan och hans flöjt , lika lång som guden själf . Borta vid uthusen lekte barnen stillsamt . Men nu hördes det knastrande ljudet af en doppskospade skrapande mot sanden . Genast upphörde de — smeto kvickt uppför skulltrappan och bakom knuten . Icke för att de gjort något särskildt ondt den dagen , och icke var det sagdt att ondt skulle vederfaras dem , därför att far nalkades . Det var bara ändå så där — — en allmän känsla af att aldrig vara säker och att det alltid var bäst att hålla sig ur vägen . Samma förhållande om morgonen , då de kammade , tvättade och väl snutna stodo utanför dörren till fars rum för att hälsa god morgon och afsynas . Det var ett blinkande och ett hviskande , och ingen ville lägga handen på låset . Icke fingo de handklapp då heller — icke alltid — ånej — det var bara den dumma rädslan . Majoren förstod alltsammans , där han skred fram , torr och mager , stödd på sin stora , bruna rörkäpp med dess hvassa udd . Det roade honom — sådant var riktigt och hälsosamt — och han log . Majorens leende var så besynnerligt . Man tyckte , att han i stället grät , näsvingarna flögo , ögonbrynen skötos i vinkel , de små bruna ögonen lyste på ett sätt , som mycket väl kunde tyda på förtviflan , och öfver de tjocka militärmustascherna stodo kindkotorna ut starkt , munnen såg man aldrig . Denna egendomlighet kände majoren till och ibland roade det honom att skrämma folket genom att gå och köra ut dessa kotor , medan han invärtes skrockade af skratt . Ut på trappan kommo nu mamsellerna Antoinette och Leontine , majorens döttrar i första giftet . De buro flata bleckbunkar och voro klädda i hemmasydda halfhandskar och stora stärkta kråkor , som skymde allt utom vägen rätt fram . Synbarligen var det flickornas afsikt att vika af åt gungbrädet till , men vid åsynen af majoren rodnade de och styrde kosan mot ärtlandet . Båda voro långa och kantiga som fadern och med utseenden , som man efteråt aldrig ihågkom . Deras ålder kunde man icke afgöra , och de liknade hvarandra som bär . Genom att icke en dag hafva varit åtskilda , hade de småningom börjat liksom öfvergå uti hvarandra , så att icke blott drag , rörelser och gester utan äfven tankar voro nästan enahanda . Deras långa ryggar i grårutigt bomullstyg böjde sig nu i precis samma vinkel öfver ärtpungarna . — Så otäckt med värmen , Leontine . — Ja , hettan är faslig . — Den som bodde i sta ’ n , alltid käns det svalare där . — Det tror jag det — den som bodde i stad . Nu vände Antoinette sin kråka och såg ur dess djup genomträngande in i Leontines gömda ansikte . — Såg Leontine minen i morse — vid kaffet ? Leontine blickade uppåt som för att taga himmelen till vittne på , att nog hade hon sett . Och hon nickade , så att kråkskörten lustigt vippade . När flickorna talade i dessa förtäckta ordalag , gälde det blott en — majorskan , deras styfmor sedan mer än femton år tillbaka . Men de händelselösa åren hade varit som en dag , och flickornas känslor voro oberörda af tiden . Styfdöttrarna hade alls icke något att beklaga sig öfver . Majorskan var ju den beskedligaste och ofarligaste lilla människa i världen . Det medgåfvo de också , mildt reserveradt , men sågo därvid på hvarandra med en blick af inbördes förståelse och suckade . Om kvällen på den gemensamma kammaren , när de löst valkarna ur håret och med lösflätornas tränsar i munnen hviskade och tasslade om dagens små upplefvelser — då kunde de plötsligt sjunka ned på en stol . Där blefvo de sittande och stirrade in i en stor , stor gåta : hur underligt detta underliga lif var , icke mycket att stå efter , ... o , nej ... Men efter hand höjde sig detta lif , samlade sig i något , som gaf det hållning , förlänade det betydelse , innehåll , mening — deras tillvaros stora tragik ! — Leontine , vi äga bara hvarandra i världen , du och jag . — Ja , sade Leontine dystert och hennes läppar darrade . Antoinette tog nu fram ur ett skrin med pomada och oljiga hårlockar ett papper , som låg väl gömdt på botten och doftade litet fett . Det var värser , hon diktat , under titeln : Till min verkliga moder i grafven ! ! — O Leontine , vore vi också där ! De omfamnade hvarandra hårdt och kände , att lifvet dock icke glidit förbi utan att tilldela dem en roll . Och blefve den rollen dem fråntagen , skulle den stora tomheten gapa . Men där inne bakom gardinerna med Pan och hans långa flöjt flög den lilla majorskan omkring från loft till källare . I hennes hufvud flaxade tankarna som yra höns . Allt hvilade på hennes axlar . Flickorna kunde så litet — eller ville så litet — hvilket redde hon aldrig ut , och det kunde också göra detsamma . Hemligen var hon en smula rädd för dem liksom för deras far , men sådant gick icke an att låtsas om . Hon visste icke riktigt huru , men ibland var det som om väggarna trängt inpå , och som om taket sänkt sig ned — gingo de icke alla tre och togo bort luft från hvarandra ? Gud vet , att hon unnade flickorna det bästa i världen , framförallt att aldrig , aldrig behöfva lämna sitt goda , skyddande hem . Det var bara på samma sätt som när tanken hur ut och in hon kände till husets föremål föll öfver henne likt maran . Då blef hon så konstig och yr . Att tänka sig hur hvart enda ett af förmaksstolarnas sirligt svängda ben ... och konsolbordets blå porslinsherdinna i styfkjolar — med stafven som evigt pekade ut på samma prick på väggens lampett ... och den fyrkantiga pallen framför soffan — — — hur allt detta stått där år efter år öfver precis samma golftilja ... åh , åh ... Och att hon skall kunna se intryckt på ögats näthinna hvilken af salstapeternas pelikaner det är , som skymmes af rosetten på stamfars bild ! En dag hade hon i sin ångest nödgats räkna alla dessa pelikaner . De voro 149 ... Åh , måtte ingen människa ana allt detta , då spärrade man väl in henne . Något fick en gång makt med henne så starkt , att det icke kunde kufvas . Hon längtade att se — Stockholm . Längtade så vildt , att saken värkligen drefs igenom och hon en dag befann sig , omgifven af askar och byttor , sittande i den stora berlinaren , på väg upp — till det underbara . Resan skulle taga åtta dagar . Men på tredje morgonen upphanns hon af ett ridande ilbud från hemmet . Majoren hade fått sin stora , våldsamma höstpodager , och döttrarna stodo rådlösa . Sedan blef det aldrig af . Nåja , nu var längtan och alltsammans öfver . Nu hade det samlats i en besynnerlig benägenhet för att — sofva . Hvarje dag så fort solen gick ned började hennes ögonlock falla ihop , och ingenting kunde häjda hennes gäspningar . Hon längtade efter sängkammaren som drinkaren efter ruset . Väl där uppe klädde hon brådskande af sig , knöt nattmössan i en bred , prydlig rosett under hakan och kröp under täcket . Ett stilla leende öfverfor hennes ansikte , och hon mumlade , redan halft i sömn : — Härren vare tack , att den dagen gått , sängen är vår bästa vän . ... Men ut öfver dalen ljöd nu plötsligt vällingsklockans första uppryckande di-hing , då-hång . Nere på åkern stoppade plogen , och torparen klampade längs tegens renar upp mot sin koja . Djupt fick han böja hufvudet för att träda in i det skumma kyffet . Solen sken in genom bjälkarna och genom små gluggar , som om natten täcktes med bräder , men kojans luft var tät af inbiten rök och fukt och allehanda dunster . Som han var , täckt af grus och smuts , slog mannen sig ned hälst på golfvet . Mor tog träskedarna , som lågo i spiseln , torkade af dem på sin mullgrå kjol och gaf en åt hvar familjemedlem . Därpå satte hon grytan , svart och skroflig , framför dem , och små och stora började äta , doppande sina skedar gemensamt i vattgröten , utspädd med spisöl . Endast någon gång bestods svagdricka , och först till kvällen kom potatisen , doppad i saltvatten . Tysta och allvarsamma spisade alla , så länge grytans innehåll varade , och intet leende hade någonsin kryddat den eländiga maten . Efteråt släpade mannen skorna efter sig ut på backen ... låg där på rygg och stirrade in i det gyllene soltöcknet och kände sig konstig af vallmons ångor och hörde som i en dröm hur fritt och lätt hon drillade , hon lärkan . Uppe i härrgårdssalen rådde kyligt skumrask och familjeporträtten bligade ned hemskt i svart och blodrödt . Vid bordets ena långsida satt majoren i stoppad skinnstol och midt emot husfrun på en pinntaburett . Sedan följde barnen efter ålder , de yngsta stående framför sina tenntallrikar med lungkorf och rofmos . Rak måste man stå , icke på ett ben , och den , som tappade skeden i golfvet , fick gå fram och utstå tre handplagg . Alla tego , då far icke tilltalade dem . Från den läckra , stekta skinkan och de rykande ärtskidorna framför majoren uppsteg en retande doft och spreds öfver bordet . Lilla Rutger började blifva orolig , där han stod , en rodnad steg högre och högre på hans ansikte , och redan suto tårarna i halsen . Detta undgick icke majorens skarpa blick . Han satte en bit af det doftande fläsket på sin gaffel , lyfte och höll den orörlig i luften . Vid bordet vågade man knapt andas . Hypnotiskt drogos Rutgers blickar till det uppfostrande lockbetet . Han stirrade på det som förhäxad — och nu inträffade något oerhördt . Gossen brast i hejdlös gråt , en gråt af vildt uppror , och mot bordets underskifva sparkade ursinniga fötter . Alla utstötte en suck af häpnad . Röd som blod ville majorskan resa sig , men hennes härre och man gaf ett befallande tecken . Därpå steg han själf upp , skred långsamt fram och grep sin vanartige sons arm — släpade honom ut , bort — långt bort . Men ett ohyggligt skrik , likt en tjurs bölande , trängde i nästa ögonblick som hälsosam varnagel till allas öron . — — — Efter måltiden , som afslutats under darrande ljudlöshet , slog majoren sig ned på farstubron och stödde händerna på käppkryckan . Ingen annan af husets invånare satt gärna här ute . Fruntimmernas plats var på gungbrädet bakom häcken . Majorens humör hade länge varit ur jämvikt . Hans egendom sträckte sig vida , men den vattensjuka maden växte i omfång och hotade att undergräfva den begagneliga jorden . Skörden räckte knapt till husets behof och drängar och torpare fordrade sin dryga kost . Mer än skäligt lata och sjukliga voro de också , de svinen . Han kastade en blick åt sidan och upptäckte ett gapande hål i syrenhäcken . Kvistar och löf lågo strödda på marken . Häradshöfdingen , doktorn och kronolänsmannen hade farit en smula hårdhändt fram i förrgår kväll , då man satt i bersån och pokulerade . Plötsligt hade häradshöfdingen kastat upp klackarna i häcken och sparkat , så att det rykit om bordet af grus och kvistar . Sedan hade han börjat skälla som en hund — på månen , som steg upp öfver logtaket ! Med hakan mot de korslagda händerna på käppen satt majoren med flygande näsvingar och förnöjde sig vid det roliga minnet . Men så kom han ihåg — tog ur fickan hvisselpipan och lät höra en gäll signal . Rättaren kom springande , strök af mössan och blef stående med den i fingerspetsarna vid knävecket . — Hvad i röda h — , hvarför har du inte snyggat upp här — ser du inte ? Rättaren mumlade underdånigt något om maden och hur mycken tid dämningen tagit . En torparyngling gick i detsamma med redskap öfver gården . Vid rättarens ord stannade han rodnande och villrådig . — Hvad vill du ? afbröt majoren barskt . Gossen gick närmare och stammade ifrigt : — Jag har liksom gått och tänkt — det har som legat för mig , att maden kunde en nog få bort , så det blef till åker att så sä ’ i stället . Majorens min mörknade . Pojkens föräldrar voro nyinflyftadt folk , fadern var klen , icke mycket arbetsduglig och för rästen rakare i ryggen , än majoren tyckte om . — Kom hit , sade nu majoren . — Fan tror jag inte du har va ’ malslapp i ändalykten — är inte skinn godt nog ? ... Och så vill du skapa om vår Härres jord , hva ? Blixtsnabbt for den bruna käppens doppsko öfver den unga kinden . Med ett doft rop ryckte ynglingen tillbaka . Hans ögon blickade förvildade . — Han slo ’ mej , mumlade han och höll handen tryckt mot kinden , där bloddroppar sipprade fram . — Går ingen nöd på dej , sade majoren och hötte litet med käppen . — Se så marsch och torka mamsellskinnet på sej och var inte högfärdig en annan gång , pojke . Men på vägen talade rättaren säfligt förnuft . — Så går det , sir du , när en ä ’ framfusen och vill undervisa lärdt folk . Men torparsonen vaggade långsamt fram och upprepade mekaniskt : — Han slo ’ mej . Då bannade rättaren : — Var inte jolmeter , pojkvask , vi ha la en milder herre . Nu för tia tör en knapt putta te en dräng med spö . Du skulle sett i forna tider ... han patron borta i Viken , han kunde slå drängakräken , så det skrällde som i bensäckar . Men folk vet inte , när de har ’ et godt . Nu vill torpare äta sill te sina potäter som härrskapera . Hvad middagsluften stod underligt stilla och brände , och så kväljande tungt med all lukten från örterna . Plötsligt föll gossen omkull och låg hvit och orörlig . En mager qvinna kom utrusande från en koja på backen . Hon jämrade sig och träskorna smälde mot småsten . — Jestanes Per — ä ’ du fallen — och på själfva din födselsdag — du kunne la ätit brökakan jag bjö dig i morse — nu ä ’ du la rent hongriger ... Men si jag och ungarna — det ska nu alltid gå först .. , Per , hör du ... » Följande dag var torpar Erikssons Per försvunnen . Vid mors skinnbibel satt fastsmetadt ett stycke papper . På detta var med kol ritad en klumpig hand , hvars rakt utsträckta pekfinger vidrörde ett fyrkantigt hus med fönster , två rader ofvanpå hvarandra ; en jättehög dörr och skorstenar , som röko af alla krafter . Under stod mödosamt präntadt efter bibelns bokstafstyper : » Per går te stan . » Det var i dag för femtio år sedan ! ... — — — Plötsligt upphör regnet . Himlens odjur sjunka nedom synranden . Det gamla husets spöken fly , och ur alla små rutor skjuta leende blixtrar . Den frigjorda solen lyser upp gafvelspetsen , drifver längre och längre ned de blågråkalla skuggorna och smeker den gamla stommen , tills dess urblekta färgtoner dallra i gult . I dälden springer lifvet åter upp på unga fötter . Från åfallet surra maskintegelbrukets remtrissor muntert och linorna hväsa , dansa och glimma som ormar i den våtvarma luften . Det ekar af timmermännens hammarslag genom den lyhörda dalen och djärft gnisslar brädsågen . Ett tåg kommer susande och hvisslande , det kröker sig som en svart slang om den frodiga betesåkern , där i går slåttermaskinen , körd af en enda man , gick fram , som en vind afmejande vida ytor . Trakten är länets bördigaste , så långt ögat ser täckes marken af täta rika sädesfält med en och annan tynande gulborst . På forvagnarna , som skramla fram , trona brukets torpare och drängar , gnolande känslosamma melodier och uppsträckta i klädesbyxor och stärkta kragar med vajande kravatter . Rundt hela nejden upptäcker man förgäfves en trasig man . Vid skogsbrynet lysa mellan grönskan brandröda torparstugor på stenfot , fönsterna , försedda med hvita gardiner , glindra , här och där öppna för sol och vind . Men nere bland de gula axen brösta sig bondens ljusmålade tvåvåningshus med en rad af markiser , som pösande skjutit från sig uthusen — långt bort öfver gården , skuggad af lönnar . Mor , välkammad och klädd i bluslif , röd veckad kjol och örhängen , går där med fatet rågadt af rödt fläskkött och bunken fyld af nysilad mjölk . Från bönlandet möter en snygg tjänstflicka med korgen lastad till brädden ... I bygden är stark omsättning af allehanda folk . De flytta in och ut , stanna eller gå , mångt och mycket sysselsätter tankarna , oro och glädje om hvartannat . Planer kastas upp , ögon börja se , öron fyllas af främmande ord och hjärnor af sällsamma begrepp . Och aldrig är årets sista dag lik dess första ... — — — Hu-uij ! Utför skogsvägen från nya härrgårdsvillan kommer bicyklande glasverandans brokigt klädda ungdomsskara . Glammet stiger mot skyn . I spetsen flyger fram en gubbe med hvitt hår och skarpa ögon . — Farfar på velociped — Gud så lifvadt ! — farfar som i dag fyller sjuttio år ! Svärmen slår ned öfver det gamla huset och surrar lustigt in och ut . — Å , det gamla stiliga huset — att det skall rifvas ... ohyggligt , barbariskt . — Så ’ samlad ’ man blir i små , låga rum ! — Ja , tänk så harmoniska människor voro förr , så stilla , behärskade — stiligt ! — Då lefde personligheter , äkta känslighet . — Att tänka på våra otäcka bondhärrskapshus ... — Nej , en dräng vill numera knapt äta vattgröt ... — Och bondfröknarna volma hö i handskar — rädda om händerna — borde ha ett kok stryk . Men ute på farstubrons trappsteg står han , sjuttioåringen , f. d. värkmästar Per Eriksson med blottadt hufvud . Det är första gången han gästar sin sons , ingeniörens nya egendom . Han står där rak , och hans genomträngande ögon blicka iakttagande ned genom lindallén — öfver fältet — uppåt skogsbacken . Han hör dem glamma och pladdra , dessa fria , glada , unga människor i purpur , azur och lila . Fönster och dörrar stå öppna . Det är hans sonson , skalden , som talar . — Ja , då förstod man att lefva . Nu för tiden ha vi allt — utom det enda som ger lifvet värde . Per Eriksson vänder sig stilla om . Den unge mannen , som i detsamma slår sig ned på en ålderdomlig stol med knapt tilltagen sits , reser sig genast åter och söker , med ryggen stödd mot rummets vägg , sträcka ut fötterna så godt sig göra låter . Bredvid står hans fästmö och ser på honom spefullt . — Du är trött , skall jag cykla upp och sända Stina hit med den långa hvilstolen ? Kanske du kunde inspireras till ett litet poem — i empire ? Skalden rycker på axlarna . — Kärleksgnabb , höres hans mor infalla , där hon i leende beundran stryker hans kind . — Ser du , mamma , fortfar skalden i matt , gäckande ton , jag tror att Laura på fullt allvar anser att oljetryck och oxstek — icke blott visa en högre kulturell ståndpunkt utan också förmå göra folk positivt lyckligare än bjälkväggar och hafrebröd . Då rätar sig den gamle Per Eriksson till hela sin höjd , och hans ögon blixtra till . Han ropar sin sonsons namn , möter honom på bron och lägger sin hand tungt på hans axel . Och han talar ljudligt med en gammal mans darrande patos : — Dina ord skrälla likt kons bjällror ! ... Ser du där borta — där den röda stugan nu står ? På den fläcken lefde en gång din farfars mor ... du vet det ? Godt . Men vet du också , att hon dog af en underlig sjuka , som folk sade ? Den tiden teg man , när kropp och själ värkte , ser du , och folket skref inga memoarer . Man teg , som djuren tiga ... Nå , till sist kallades läkaren ut . Och så skar man upp hennes mage , där var det man fann det underliga , du ! Det var gräs . Tyst , tyst har blifvit rundt om det gamla huset . Fram bakom syrenhäcken smyga stegen lätta och trippande , och hviskande susa frågorna genom luften . Den gamles hand hvilar fortfarande tung på den besvärade unge mannens axlar . — Hata på allvar , gosse , älska på allvar — så skall du förstå lifvet . Och du kommer att skrifva med blod då , inte med blekt vatten , och människorna skola minnas dina ord . Plötsligt läggas två armar om den gamles hals . Vid hans hvita hår snuddar ett svall af brunt burr öfver ett glödande flickansikte ... Men då aftonsolen kommer med sitt skimmer och skogshöjderna inväfvas i ett guldnät , där stammarna afteckna sig som blodstreck mot violetta skuggor , och barrbärget liknar en jättesvamp , doppad i ett färgbad — Då strålar det gamla huset i underbar , gullröd glans , sagolikt trolsk som framkallad genom romerska ljus . Och dess fönster blänka likt gula solar .