Den lilla romanen om fröken Blendas resa efter lyckan kunde här anses vara slutad , enär hon nu uppnått densamma ; men alldenstund hon träffades af en liten öfverraskning dagen efter den , på hvilken hon upphört att heta fröken Blenda , anhålla vi att som postskriptum få medsända ett kapitel ur hennes fru-lif . Klockan var omkring 9 på morgonen . Hvarken bruden eller någon af de få till bröllopet inbjudna gästerna hade ännu låtit se sig . Men brudgummen var uppe , ute och i full verksamhet med åtskilliga anordningar ; och allt emellanåt knackade han på , än hos sin svärmor , för att tala ett par ord med henne , och än hos gumman Gyllenhake , för att emottaga ett litet råd af denna värderade vän ( som , i parentes sagdt , skulle stanna några veckor hos de nygifta ) . Slutligen blef det rörelse i korridoren deruppe : gästerna började slå i dörrarna . Troligen fann den unge äkta mannen tiden nu vara inne att efterfråga om hans ” hustru ” vore klädd , ty han skyndade med klappande hjerta mot samma dörr som Blenda en gång så häftigt sprungit förbi . ” Får jag komma in ? ” Ett blygt ” kom ! ” besvarade frågan . Och icke sen att efterfölja tillåtelsen , stod han nästa ögonblick i den vackra sängkammaren vid sidan af sin rodnande och förföriska maka . Blenda , som ung-mor , var också beundransvärdt intagande och förförisk . Det var numera icke fråga om den stackars peignoiren , som under sista veckorna öfverlefvat sina bästa dagar : i den stora garderoben der bredvid funnos flera förtjusande morgonklädningar af den hamburgska sändningen , och Blenda hade ej sparat något för att bli skön . ” Tycker du om mig ? ” sade hon leende till sin man . . Hon hade just nu fästat sista knappnålen . ” Ja , så , att jag fruktar att jag aldrig törs släppa ut dig . . . ack , hvad du är tillbedjansvärd , och hvad jag är kär ! ” . . . . hans brännande blick öfverflög hela hennes gestalt . ” Och hvad du är sjelfvisk se ’ n , som vill låsa in mig ! Men vänta , du , jag skall nog finna utvägar att bli sedd ! ” ” Obarmhertiga , göm sådana förtroenden – eljest kunde det hända att jag behåller för mig sjelf det , som jag nu ärnade gifva dig . ” ” Aha , ett förtroende – det vill jag höra ! ” ” Vänta då . . vi skola först helsa godmorgon – nu lära vi väl få göra det opåtalt ! ” ” Nog , nog – du skrynklar min krage och spetsarna på min mössa . . . Ack , och se sådant spektakel : hela ena kinden som en vallmo . . fy ! ” ” Tyst tyst , beklaga dig ej så : vallmor äro vackra blommor . . . och nu . . . sedan den andra kinden blifvit likadan , har du den mest afundsvärda färg ! ” ” Seså – vackert afundsvärd . . . Nå , hur gick det med förtroendet ? ” ” Hvad säger du om att i dag bli värdinna vid en så kallad större middag ? ” ” Kommer det då så mycket främmande ? Och jag , som aldrig varit värdinna ! ” ” Oroar du dig deröfver ? ” ” Nej , bevars , det går nog syperbt . . Men hvem rangerar om den der middagen – jag förstår mig ej på det minsta jag ! ” ” Åh , vi ha nog dem , som rangera : din herr man i första rummet . Men det är också fråga om bal på aftonen . ” ” En bal – o , himmel , hvad den blir välkommen : jag mins nog när jag var på gymnasist-balen i Skara . . . Se på . . jag dansar ju hjelpligt nog . . . ” Och Blenda började genast en liten repetition , hvilken gaf hennes make tillfälle att försäkra det hon endast syntes ega alltför rika anlag för denna konst . ” Åh ja , jag gör ingen hemlighet af att jag tänkt på att unga fru Blücher nog kunde få dansa ibland , och derföre har jag tagit några lektioner . ” ” Förträffligt – ingenting återstår således , utom det att du bereder dig på att icke visa för mycket intresse , när du får höra ett visst namn ! ” ” Ett visst namn – hvem väntar du då ? ” ” Det är min hemlighet ! ” ” Huru – en hemlighet ? ” Jean nickade glädtigt . ” Och du tror att jag låter dig behålla den ? ” ” Jag hoppas det ! ” ” Aha , du hoppas bara . . . ett sådant svar , som förråder svaghet , beveker mig . Hade du deremot sagt : ’ Jag skall behålla den ’ . . . ” ” Nå , om jag varit så djerf ? ” ” . . jo , då skulle du fått se hur det gått ! ” ” Men du tvingar mig ju att säga : jag skall behålla den ! ” ” Och jag säger : behåll den nu , om du kan ” . . . Med en åtbörd af retande skalkaktighet kastade hon sig på knä , och så förledande voro de böner och smek-ord , som sedan följde , att hennes Jean snart utropade : ” Tyst , tyst – jag ber för min hemlighet ! ” ” Nå , det låter höra sig . . . då får du väl behålla den ! ” ” Och i utbyte ger jag dig ett råd , du lilla trollslända : gör dig icke alltför vacker till middagen ! ” Men tror väl någon att Blenda efterkom ett dylikt råd ! Hon hade knappt tid att äta frukost med de öfriga , att emottaga lyckönskningarna , ja , hon hade knappt tid att rodna vid svåger Patriks fin-korniga skämt – så upptagen var hon af tanken på sin toalett . Emellertid flög då och då en annan tanke genom hennes lilla hufvud , och då flögo äfven hennes små fötter ut i matsalen , skänkrummet och handkammaren , der mamma , gumman Gyllenhake och Henriette svassade fram och åter . ” Kan jag vara till någon tjenst ? Kan jag göra någonting ? Är det värdt att jag stannar här ? ” voro då hennes frågor , under det hon hoppade fram och åter mellan tallrikshögar , buteljkorgar och allehanda kringströdda saker . ” Gå in , du lilla ! ” ropade fru Emerentia från höjden af en trappa , uppställd framför ett skåp med glas-saker . ” I dag gör du ändå ingen lärspån . ” ” Ja , gå du , kära barn ! ” tillade fru Gyllenhake , der hon satt i en stor länstol och kommenderade manövrerna vid dukningen . ” Gå ! ” skrek Henriette . ” Du är ju färdig att slå omkull mina blomstervaser , som jag haft så stort besvär att ordna . ” Blenda funderade just om hon ej äfven borde göra en visit hos kokfrun och mamsell Debora i köket , då Jean kom och tog sin lilla hustru på armarna och bar henne tillbaka in . Men hon sprang snart ifrån honom , ty hon hade ännu icke pröfvat paryren för håret . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . Ändtligen var middagen inne . Fru Blenda i en lilasfärgad sidenklädning – ett mästerstycke af smak – och med en elegant hårklädsel af skära törnrosor , presiderade i salongen och vann alla gästernas odelade bifall , ty hon var icke blott vacker och okonstlad , utan hon intog äfven genom sin förekommande artighet och framför allt genom sitt milda väsen . Men bland alla de presenterades namn hade hon ännu icke hört något , hvarvid hon behöft anlita sin fattning . Hon satt i en krets af unga fruar och förde samtalet så obesväradt som om hon varit bland idel gamla bekanta , då hennes make inträdde åtföljd af en ung man , som med skäl skulle hafva förtjent att kallas vacker , såvida icke det ” passerade ” uttrycket i hans ansigte tillkännagifvit att den något gul-bleka hyn icke bar helsans färg . En ledig och ” distingverad ” hållning utmärkte för öfrigt denne man , som med en liflig blick kom emot den unga värdinnan . Blenda reste sig upp . Ej en enda aning genomflög henne , men hon kunde icke afhålla sig från att rodna ända upp öfver tinningarna , då Jean sade : ” Min lilla Blenda , låt mig presentera för dig grefve C-creutz ! Du har skäl att lyckönska dig öfver grefvens närvaro , ty för att få dansa en dans med dig i afton , uppsköt han en dag resan ned till sin egen bröllopsfest . ” ” Det vore en vinst för mig ” , inföll grefven , ” om jag kunde skryta med att hafva gjort någon uppoffring ! Men i händelse det ginge an att så här , vid första bekantskapen , bigta sig , så skulle jag säga att mitt eget intresse för herr Blüchers bjudning var alltför stort , att bifallet dertill kan gälla som någon försakelse . ” ” Jag antager det emellertid som en sådan , för att ha dess mera rättighet att tacka för herr grefvens artighet – men jag skulle bli otröstlig , ifall herr grefven icke under resan toge den försummade tiden igen . ” ” Huru så , min nådiga ? ” ” Kan man fråga det , då man skall stå brudgum – herr grefvens sköna fästmö torde svårligen ursäkta den , som fördröjt återseendet . ” ” Ah ” – sade grefven med en lätt rodnad och en oefterhärmlig rörelse på hufvudet . . . ” Vi ha varit förlofvade i åtta år . ” ” Åh , det var en förfärligt lång tid ! ” Denna gång svarade grefven endast med ett småleende . Men Blenda fick sedermera af sin man veta att han tyckt sig märka det grefven fruktade mer för den kommande tidens längd , än den förflutnas , ty den unga fröken , med hvilken han blifvit förlofvad , då han var tjuge och hon endast femton år , ansågs vara minst lika ful som hon var rik och hög-ättad . För att emellertid afleda allt direkt tal om fästmön , yttrade Johan : ” Vet du väl , min vän , att herr grefven , som varit uppe i Stockholm i och för sin bosättning , förer snart sagdt halfva mitt lager med sig – du får således äfven tacka honom för det jag dess fortare kan möta din önskan att nedlägga min handel . ” Dessa ord verkade besynnerligt , ja , starkt på den unga frun . Det blef således visserligen en grefvinna C-creutz som kom att taga alla sina grannlåtsvaror hos ” kusin Johan ” , men – hon hette ej grefvinnan Blenda . O , öde ! Ett godt öde var likväl nu , att nya gäster inträffade och att mycket buller och prat hördes der rundtom . Johan var förtjust öfver att Blenda så väl redt sig ur sitt lilla bryderi . Och Blenda sjelf var förtjust öfver att hafva fått visa huru väl hon – om det så burit till – skulle ha uppburit en förnäm dams obesvärade rol . Utom rodnaden hade ju ingenting förrådt att hon nära ett helt år betraktat sig som grefve C-creutz ’ s trolofvade . Om grefven sjelf vetat att han egt ett så intressant och ovanligt privilegium som det att vara förlofvad på två särskilta håll , hade det varit fara värdt att han glömt sin gamla flamma för den nya . Blenda trodde också ( för att tillstå sanningen ) något ditåt , ty såväl då han förde henne till middagsbordet som då han bjöd henne handen till första françaisen – naturligtvis öppnades balen af brudgummen med bruden – hade hans ögon en förvånande vältalighet , och hvar gång han lyckönskade sin värd , suckade han för värdinnan . Grefvens hyllning var ej så oförtäckt att den ej rätt väl märktes af alla , och framför allt af den stolta , lycksaliga fru Emerentia , hvilken – utstyrd så som hon aldrig i sin lifstid det varit , med en vajande plym i turbanen – satt i soffan och orerade . Den greflige ex-mågens instundande giftermål försonade henne mer än allt annat med den borgerlige måg , som hon erhållit ; och omätligt steg denne sednare ” i valör ” , då hon längre fram på aftonen hörde honom kalla grefven för du . Hon kråmade sig då på ett högst intagande vis och hviskade , än åt sin granne till höger , än åt den till venster , att hennes måg och grefve C-creutz voro ” förbåldt intima ” . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . När dagens fläng och stök var förbi – d. v. s. vid soluppgången följande morgonen , ty först då bortrullade den sista vagnen – frågade Jean sin unga maka angående det intryck hon haft af sin fantasi-inklination och om hon kände någon bitter saknad . ” Ack , min gud , jag måste väl trösta mig ” – svarade hon skrattande – ” han var ju redan förlofvad . Men ” , tillade hon , i det hon ömt smög hufvudet intill sin mans bröst , ” om han också tusen gånger varit o-förlofvad , så hade det ändå icke hjelpt , ty ehuru han är mörklagd liksom du , och äfven vacker , är han ändå icke på långt när sådan som du , och jag känner på mig att jag icke skulle blifvit kär i honom såsom jag blef i min riddare . ” ” Är det visst det ? ” ” Fullkomligt visst . . men nog var det roligt att jag fick se honom och öfvertyga mig lika väl om den saken som om den , att , ifall han fått se mig i Wennersborg , det ändå icke tjenat till något . ” ” Således , min ömma , min älskade Blenda , icke minsta skymt mer af saknad öfver de försvunna illusionerna ? ” ” Icke ens aningen af en skymt . . . jag skickar blott då och då en sorgsen tanke till den gode baronen – hans svar var så ädelt ! ” Jeans grannlagenhet tillät icke något vidare yttrande i detta ämne , men hans kärleksfulla blick sade henne att han ej var svartsjuk på denna resande tanke . Två år efter Blendas giftermål , och sedan hon dagligen haft allt mer och mer tillfälle att värdera sin husliga lycka , som ständigt blomstrade allt högre under ” kusin Jeans ” hägn , fullbordade tre vigtiga tilldragelser denna lycka , hvilken hon derefter ansåg otillbörligt att öka med en enda önskan . Hon fick en liten dotter , som förlänade henne den länge efterlängtade värdigheten att heta mamma . Hon fick i sitt eget hus emottaga baron T–svärd och hans täcka friherrinna , hvilken med den lilla fru Blücher knöt ett långvarigt vänskapsband . Och slutligen fick hon – till ersättning för det hennes Jean funnit en anledning att ännu bibehålla sin hattstofferarebod , och alltså ännu räknade sig till Stockholms borgerskap – den outsägliga glädjen att på en börsbal dansa med hans kongl . höghet kronprinsen . Och lyckligtvis öfverlefde fru Emerentia denna kolossala syn – utan att svimma .