Trenne veckor hade förflutit . Dagligen hade Blenda besökt sin gamla fru , icke blott om aftnarna , utan äfven ett par timmar hvarje förmiddag för musik- och sånglektionerna . Och vår unga hjeltinna gjorde så stora framsteg man kunde vänta af en brinnande håg och ett för musiken så känsligt sinne . Men med allt detta , hur angenämt det än var att spela , sjunga , läsa och slutligen språka om hvad man läst – ( den älskvärda gumman syntes i allt som rörde lifvets förhållanden vilja vara en moderlig lärarinna för Blenda ) – med allt detta , upprepa vi , hördes dock ingenting af om grefven : den gamla frun nämde honom ej , och hvar afton var det endast vaktmästaren som stod på sin post . På det viset , medan hjertat är fullt af längtan och hufvudet fullt af planer , som aldrig hinna att förverkligas innan andra uppstå , blir slutligen sjelfva lyckan enformig . Blenda fann att hon gjorde orätt i att hoppas något vidare . Hon var ju nu på väg att förvärfva sig de angenäma talanger , som erfordrades för en guvernant-plats , i händelse hon skulle behöfva söka en sådan – på väg att genom en förnuftig läsning kunna bedömma sig sjelf , på väg att blifva ett mönster af förstånd , ja , att blifva sjelfva ” Elise eller Qvinnan i sin fullkomlighet ” ( någon smula romantik måste nödvändigt vara med ) . . . Men ehuru hon stod på väg till så mycket godt , gret hon dock sina ” modiga ” tårar i tysthet , ty nu var hennes greflige älskare hårdare än Leicester – det hade visst aldrig varit så lång tid emellan de tillfällen , då han lät Amy Robsart höra af sig – och äfven en engels , ja , till och med en erke-engels tålamod kunde under ett sådant prof slutligen brista . Blenda hade glömt att hon förut fått vänta vida längre på hans återseende . Ändtligen hade vår hjeltinnas goda stjerna barmhertighet med henne och skickade henne en liten stråle , tillräcklig att öfvertyga henne det hon haft orätt i att anse sig helt och hållet öfvergifven . Det var en afton , då hon som vanligt lemnade sin goda fru . Hon hade kommit till slutet af Enkhusgränden och skulle just passera Packartorget , då en person , som här syntes afvakta hennes ankomst , försigtigt nalkades , välförståendes på behörigt roman-maner insvept i en vid och mörk kappa , med hvilken nämde figur fullständigt draperat sig . ” Nå ” , var Blenda på väg att utbrista , ” till slut händer ändå något ! Det är han – det är afgjordt . . . han ser sig omkring . . . . jag förstår : han vill låta vaktmästaren gå förbi med lyktan . . Ack , så häftigt mitt hjerta klappar – blott på det skulle jag känna igen honom . ” Den hemlighetsfulle vandraren syntes verkligen hafva väntat vaktmästarens aflägsnande , ty så snart denne fått lagom försteg , kom han Blenda helt nära och bjöd henne armen , likväl utan att säga ett enda ord . Öfverrumplad och lycksalig , men ändå förvånad öfver att grefven uppenbarade sig på detta tysta sätt , ansåg hon det vara opassande att förolämpa honom genom ett afslag eller en fråga . Hon lade således sin arm i hans och stammade blott : ” Hvad det var längesedan jag såg er ! ” ” Himmelska engel , om jag kunnat ana att ert hjerta ändtligen blifvit rördt af min smärta , hade ni ock längesedan sett mig vid era fötter – men jag var himmelsvidt skild från den saliga drömmen om en så oväntad sällhet . Likväl kunde jag ej längre styra min längtan . Jag har sökt era spår öfverallt , och först i afton har jag lyckats hitta er . ” I början hade förskräckelsen förstummat Blenda , men nu stötte hon med afsky och fasa ifrån sig den person , hvars arm hon frivilligt tagit . ” Lemna mig , lemna mig genast , herr kammarjunkare ! Det är rätt dåligt att så spionera på en ensam stackars flicka . . . Ser ni icke dessutom att jag har beskydd ! ” ” Men , min lilla gudomliga , hvarför göra så mycket väsen nu , när jag emottagit ett så förtjusande prof på ert verkliga tänkesätt ? ” ” Nå , min gud , så ytterligt oblyg och enfaldig ni är ! ” ” Huru ? ” ” Men ni låtsade bara tro att jag kände igen er . Kammarjunkaren är en högst afskyvärd menniska ! ” ” Ja ja , jag går in på att vara allt hvad ni behagar , blott ni vill visa någon smula rättvisa ! Om ni kan taga den ene tillbedjarens arm , må ni icke förundra er att den andre gör sig samma förhoppning . ” ” Vaktmästare , ” ropade Blenda med sväfvande röst , ” lys på den der herrn , så få vi se hur en riktigt nedrig menniska ser ut . . . Ah , om jag hade krafter som jag har mod – ty ni skall veta att jag alls icke är rädd för er . . . . Hon tystnade flämtande , ty en flod af qvinliga tårar var nära att göra slut på det mod , som harmen uppdrifvit . Men på en gång kom icke blott vaktmästaren tillbaka , utan äfven andra steg hördes – och ingen lärer väl betvifla att vår romanhjeltinna fick den tillfredsställelsen att befrias af sin egen hjelte . Då denne person helt oförmodadt uppträdde på scenen , tog kammarjunkaren , som icke var någon vän af oordningar och opassande uppträden , genast ett par skutt åt sidan för att kunna aflägsna sig utan att blottställa sitt inkognito . Men Blendas riddare fattade ett kraftigt tag om hans arm , förde honom några steg afsides och sade med upprörd ton : ” Akta er att ännu en gång förfölja detta unga fruntimmer , såvida ni sätter något värde på ert utseende , ty jag lofvar att , om jag åter träffar er i ett sådant ärende , så stämpla om er , att ingen skall känna igen er ! ” ” Aha ” , svarade kammarjunkaren , som ansåg sig lika litet vara känd som han sjelf kände den , hvilken så djerft tilltalade honom , ” ni tar ton af en lycklig älskare – det var då på er hon väntade , när hon af misstag tog min arm ! Jag visste väl att den lilla förtrollerskan icke va . . . ” ” Håll inne , min herre ! Fröken v. Kühlen är min kusin – och nu hoppas jag att ni anser mig ega rättighet att beskydda henne . ” ” Obestridt – för sådana rättigheter drager jag mig baklänges , och tillägger den välvilliga önskan , att kusinskapet måtte befria er lika lätt från alla de rivaler , som ni möjligen eger och bestämdt framdeles får ! ” ” Fördömde väderhane ! ” Dessa ord frammumlades i vredgad ton af den , hvilken , enligt Blendas egen tillåtelse , ännu en gång utgifvit sig för hennes kusin , allt under det han skyndade tillbaka till den unga flickan , som orörlig stod qvar och väntade . ” Ack , så lyckligt , så lagom ni kom ! ” utbrast hon med en röst , som fullkomligt förrådde hela den glada hänryckning hon erfor . Och utan all ceremoni fattade hon denna gång den rätta armen . De började gå framåt . ” Ja , i sanning lyckligt ! ” svarade grefven . ” Men min gud , så ni darrar ! ” ” Nu efteråt , ja . . . Men hörde ni icke , min kusin , att jag var tapper ? ” ” Jag följde er på icke längre afstånd än att jag verkligen uppsnappade några ord . ” ” Tyckte ni om dem ? ” ” Visserligen – men nog vet jag hvad jag skulle tyckt bättre om . ” ” Hvad då ? ” ” Ni torde misstycka ! ” ” Icke det ringaste ! ” ” Är det visst det ? ” ” Säg hvad ni behagar ! ” ” Nåväl , jag skulle tyckt bättre om att ha visat någon liten försigtighet , min lilla kusin ! Då ni tog emot den der mannens arm , kunde han ej gerna tro annat än att han var igenkänd . ” ” Men jag trodde ju . . . jag tänkte . . . begriper ni då icke hvad jag tänkte , kusin Jean ? ” frågade hon med en viss förtrytelse . ” Jo , ganska väl ! ” ” Nå ? ” ” Men huru kunde ni föreställa er att jag skulle visa en sådan brist på grannlagenhet , eller rättare ha den djerfheten att presentera mig under tystnad ? ” ” Åh ? ” ” Jag är dessutom ej nog inbilsk att förmoda det sympatien skulle ha ersatt dagsljuset , och hvad som händt bevisade äfven att jag blifvit ganska strängt straffad , om jag vågat förlita mig på en dylik inbilskhet . ” Detta sista sades i en ton , som uppenbart röjde den svartsjuke älskarens djupa förtrytelse öfver att , om blott för några sekunder , ha blifvit förvexlad med en annan . Språket var begripligt för Blenda , men det kunde ej ersätta henne den smärta , som hon erfor vid att ha ådragit sig sin beskyddares missnöje – och ändå gjorde detta missnöje henne lycklig . Hon teg således . ” Min uppriktighet har sårat er – var det ej det jag gissade ! ” ” Nej nej , men jag är ledsen för det ni har skäl att klandra mig . Jag borde icke alls hafva tänkt på . . . på min kusin Jean . ” ” Det förebrår jag er icke ” , återtog han glädtigt : ” endast det att . . . ” ” . . att ? ” ” . . ni ej bättre kände igen honom ! ” ” Och ändå , tro mig , var äfven det på visst sätt ursäktligt . ” Älskaren inskränkte sitt svar till ett tviflande , något utdraget ” hm ! ” ” Hör på – i detsamma jag händelsevis yttrade till mig sjelf : ’ jag vill påminna mig att kusin Jean sade : först om ett par veckor få vi återse hvarandra ; nå , dessa veckor äro nu förflutna , och han kan komma i öfvermorgon , ja kanske i morgon , eller kanske redan i aft . . . ’ Jag vet icke hvad jag vidare kommit att tänka , ty det var just då som jag blef afbruten och fick se liksom ett lefvande svar på min förmodan framkomma i skepnaden af en artigt framsträckt arm . . Tycker ni ännu att det var så oförlåtligt att jag i förvirringen icke kom att besinna det man äfven kan misstaga sig om en kusins arm ? ” ” Nej , nej , efter ett sådant försvar tar jag min anklagelse tillbaka . ” ” Nå , det var då väl det . . . Men låt höra , hvad säger ni vidare ? ” ” . . att , till förekommande af flera misstag , jag hädanefter – om min älskvärda kusin så tillåter – icke skall hålla mig på afstånd , utan ta mig friheten att personligen ledsaga henne hem . ” ” Är detta sant ? ” ” Skulle det kunna vara annat ! Denna händelse förekommer mig i sanning alltför obehaglig att få hända en gång till ! ” ” Men vet ni , kusin Jean , hvad jag kunde sluta af det ni sagt mig ? ” ” Nej , hvad ? ” ” Att ni följt mig flere aftnar förut . Är det så ? Svara uppriktigt ! ” ” Jag tillstår att jag ibland gjort det : jag fruktade alltid att något litet äfventyr kunde möta . ” ” Och fastän ni var så nära , kom ni ej fram till mig och pratade – hvarföre gjorde ni ej det ? ” ” Derföre att jag är rädd att gifva andra anledning att prata . ” ” Skall man ej göra det nu då ? ” frågade Blenda , under en rodnad så hög , att till och med december-aftonens skymning icke kunde dölja den . Kusin Jean gaf nu , liksom någon gång förut , ett undvikande svar . ” Jag måste vidtala fru Gyllenhake att timmarna efter jul-dagarna förändras så , att ni under vintern besöker henne endast på förmiddagarna . ” ” Men tills jul ? ” invände Blenda . ” Vi ha ännu fem dagar dit . . ” ” Under dessa få aftnar skall , som sagdt , er kusin ha äran att uppvakta er . En slägting bör i alla fall opåtalt få vara beskyddare . . . A propos , har ni ännu träffat er kusin , hattstofferarn ? ” ” Nej , men jag har haft ganska svårt att undvika det . ” ” Och hvarföre undvika honom ? ” ” Hvarföre – det frågar ni ! ” ” Ack ja , och jag ville gerna veta skälet , om det ej besvärar er . ” ” Har jag icke berättat er det ! ” svarade hon med en oförklarlig känsla af missnöje . . . ” Dessutom tål jag honom ej , ty för hans skull har jag lidit den smärtfullaste tanke jag någonsin haft , den tanken att min tant , som jag så innerligt höll af , icke mera höll af mig , då hon gick bort . . Och ändtligen ett sista skäl : kusin Johan älskade henne också högt , han kände hennes lifligaste önskan och kunde derföre vilja uppfylla den . ” ” Men sjelfva billigheten både mot honom och er sjelf , tycker jag , bjuder er att icke afstyra bekantskapen . Ni vet ju icke , då ni icke sett honom , hvilka känslor han kan ingifva er . ” ” Aldrig ” – utbrast Blenda häftigt , och på samma gång sårad af grefvens besynnerliga skämt , eller pröfning . , hon visste ej rätt huru hon skulle klassificera hans yttrande – ” aldrig kan det bli annat än likgiltighet . . . För öfrigt ” , tillade hon under samma rörelse , ” ärnar jag icke gifta mig med någon borgare ! ” Vid den tonvigt , som hon lade på det sista ordet , såg kusin Jean hastigt upp . ” Behåller kusin Blenda ännu sina små romantiska idéer – och jag som hoppades att de redan blifvit drifna på flykten ! ” ” Hvad romantiskt är deri , att jag ej kan älska en borgare ? ” ” Är ni alldeles säker på att ni ej kan det , eller bättre sagdt , är ni säker på att instinkten bestämdt skall upplysa er , om ert val händelsevis faller på en sådan ? ” ” Händelsevis – tror ni att jag kunde det ringaste fästa mig vid en person händelsevis , utan att veta hvem han vore ? ” ” Nå men , min fröken , ni förbryllar mig alldeles ! ” ” Hur så ? ” ” Jag hoppades att ni åtminstone med en känsla af välvilja erinrade er den vän , som ni förvärfvade i Wennersborg , och nu behagar ni försäkra att ni icke det ringaste fäster afseende vid mig ! ” ” Vid er ? ” ” Ja , vid mig ! ” ” Känner jag då icke er ? ” sade Blenda med ett hjertligt skratt . ” Icke , så mycket jag vet ! ” ” Men så är det ändå ! Ni tror er ha bevarat ert inkognito så väl , och vet ni hvad – redan innan jag talat ett ord med er i Wennersborg , visste jag hvem ni var . ” ” Verkligen ? ” ” Jaha ! ” ” Jag tar mig likväl friheten att betvifla riktigheten af er kunskap . . . Men tillfredsställ min nyfikenhet och säg hvem ni tager mig för – det är alldeles nödvändigt att jag får veta det ? ” ” Förlåt mig , min herr kusin , det är alls icke nödvändigt , och jag ärnar icke mer tillfredsställa er nyfikenhet , än ni under hela långa tiden funnit nödvändigt att tillfredsställa min. Ni är för mig kusin Jean , jag är för er kusin Blenda , och dermed är saken uppgjord ! ” ” Tills vi komma öfverens om någon ny uppgörelse – är det så ? ” ” Just så ! ” ” Och emellertid lofvar ni ju att tro min försäkran – den jag gifver er vid min heder – att ni alldeles icke vet dens namn , som ni , genom kännedomen af hans handlingar , tillåtit att söka förvärfva er gunst ! ” ” Hvad säger ni , kusin : min gunst – nej , dertill har jag visst icke gifvit någon tillåtelse ! ” ” Jag missade mig – er vänskap , ville jag säga . Och ni skall alltid finna i mig en vördnadsfull vän . Tro mig : jag är så lycklig af att kunna beskydda er och vara er till gagn , att jag icke ville äfventyra denna lycka mot en , som jag ej vore fullt viss om ! ” ” Vi äro hemma ! ” anmärkte Blenda , i det hon , nu helt och hållet lugnad , drog armen ur sin ledsagares . ” Jag får önska er en god natt , min kusin , och på samma gång tacka för era omsorger . ” ” I morgon ! ” sade den unge mannen med en bugning , men utan att ens visa den förtroligheten att framräcka sin hand . ” I morgon ! ” De skiljdes . ” Ack , så syperbt , att jag fick säga honom att jag ganska väl vet hvem han är – det kom fram rätt lyckligt och behändigt . Och nu må han tro hvad han vill . . . Åh , min herr grefve , det var också alltför djerft att inbilla er det jag skulle så intressera mig för en person , hvars namn och titel jag icke kände – nej , en sådan romanhjeltinna är jag visst icke , att jag fäster mig vid bara handlingar . . . låt se , hvilka äro i alla fall dessa handlingar ? ” Det var under det Blenda , föregången af vaktmästaren och lyktan , gick uppför de skäligen långa trapporna till sin bostad , som hon i hast hopsummerade sin riddares konto . ” Först och främst blef han kär i mig – det var en ofrivillig handling , hvilken således ej förtjenar att nämnas . Dernäst förstod han att finna ett passande tillfälle att tilltala mig och att intressera mig – det var en handling , som instinkten lärde honom . Den var således icke heller värd så mycket . Men i alla fall är jag tacksam för den , ty den förutan hade hela denna lilla roman icke funnits till . . . Låt oss nu ta i begrundande de förtjenstfulla handlingarna : Pro primo gaf han mig goda och kloka råd , i stället för att såsom de öfrige prata mig full med tok och smicker . För det andra , skaffade han mig sådana böcker , som på ett grannlaga sätt visade att han ville afhjelpa min värsta okunnighet . För det tredje , rekommenderade han mig i kaptenens beskydd , hvarförutan jag skulle ha funnit mig rätt illa blottställd . För det fjerde – mycket berömvärdt – skyndade han vid återseendet att ställa sig sjelf i skuggan , emedan han var för ung att som beskyddare öppet kunna gagna oss i vår fattigdom , och sände mig i stället denna gamla förträffliga och aktningsvärda fru , som gör allt hvad i hennes förmåga står att skapa mig till en hygglig och förståndig qvinna . För det femte , skaffade han mig lektioner , utan att jag behöfver ana hvem jag har att tacka derför . För det sjette visar han sig aldrig – mycket tråkigt , men ganska klokt – för att icke blottställa mig . Och ändtligen och slutligen följer han mig ändå på afstånd , på det att han må vara till hands , ifall , såsom i afton , något äfventyr skulle inträffa . ” Här var Blenda under sina ifriga bevisningar nära att falla omkull på tröskeln till sin egen förstuga . ” Det är nog ” , sade hon : ” sju goda handlingar berättiga honom verkligen att anses som en utmärkt hederlig karl . Men han har orätt i att tro , det de skulle ha varit tillräckliga att tillåta honom den ton , som han antagit , om han ej förut varit fullkomligt bekant för mig . ” Helt nöjd med det vunna resultatet , hastade hon nu in .