En lapphistoria . Nog kan det gå an att vara lapp och lefva i obygden den tid på året , när dagen räcker dygnet om . Det är för ljust då både för varg och andra rentjufvar , och godt om bete är det också där uppe kring träsk och vattendrag . Nere på hjortronmyren ligga ungarne och äta sig fyrkantiga , medan far och mor sitta utanför kåtan och rusta till redskapen . Emellanåt se de bort mot sluttningen , där renarne beta , om allt är som det skall , eller gå de in i kåtan ett slag och lätta på kaffepannan . Det är vidunderligt vackert att se ut öfver markerna en sådan där sen sommarkväll , när det brinner i rödaste guld efter fjällryggarne , och locklåten ekar långt bortifrån . Fjällsluttningen , där renhjorden ligger och idisslar , lyser i aftonglöden lik en jättetufva med stora flockar rödgråa kattfötter , och röken från kåtorna lägger sig som en blåviolett dimma öfver granskogen . Men nu är det så , att den där välsignade goddagstiden är nog så kort . Ännu innan höstmörkret riktigt börjar breda ut sig öfver vildmarken , kan det hända , att drifvande snöstorm flere gånger svept in den i hvitmörker . Får snön makten snart , så är också tiden inne för lapparne att börja flytta . Först drifva de omkring uppe i högfjällen så länge renmossan räcker där -- och så längre och längre nedåt landet . Det kunde väl vara en åtta veckor före jul , när de uppe i Willax ’ kåta började ordna sig för flyttning österut . En sådan där våldsam , förödande snöstorm hade just grasserat i fjällen , och dräng-Matto hade sedan tidigt på morgonen varit ute för att söka några bortkomna ungrenar . Mot kvällen slog det till med kylan -- branog stickande -- och ett par af de spetsnosiga och spetsörade renhundarne sökte sig in genom kåtöppningen . Där inne var det varmt och godt , och de kröpo ihop i ring på renhuden , klippande med öronen , lyssnande utåt äfven i sömnen för att vara till reds , om något misstänkt skulle höras från renstängslet . Soppkitteln hängde öfver elden , och ångan från kokande renköttspad blandade sig med röken från eldstaden . De små skinnklädda gestalterna , som på korslagda ben sutto rundt om därinne , skönjdes endast otydligt . De voro midt i berättande : Sanko och Kaira hade just kommit västfjälls ifrån för att göra upp följe under färden nedöfver ådalen , och de hade munnen full med händelser från sista ovädersdagarne . De korta järnpiporna hade blifvit stoppade och hunnit slockna många gånger om , men nu voro de alldeles bortglömda och hängde kallnade och svarta i mungiporna . Det gick kallt under pälsarne på dem allesammans , när Sanko förtalde , huru Anders Nilsa fått stå och se på , att ett fyrtiotal af renarne försvunno midt för ögonen på honom -- som uppslukade af jorden . Det var under ett af de första och värsta snöilen , då luften stod tjock som en grå vägg . De hade mistat spåret och kommit sig ut med djuren åt ett stup . En Guds lycka var det , att inte allesammans och han själf -- och drängen med -- gingo samma väg . Ja , Gud hjälpe fjällfolket ! De vaggade fram och åter under stönande suckan , och Willax tänkte med ängslan på de präktiga ungrenar , som dräng-Matto var ute på skall efter . Fastän tidigt på året hade vargen redan hörts af både här och där . Snöstorm och gråben göra oftast sällskap , och de arbeta bra tillsammans . Ja , hade inte Sanko själf kanske haft att göra med en af dem , dagen innan han gaf sig af hemifrån ? Och det alldeles invid kåtan . -- Gumman hade hållit på med mjölkningen , och Sanko fångade in renkorna , då hundarne med ens började morra och resa borst . Det var i mörkningen , och de sågo ej genast hvad som var å färde , men så fingo de syn på ett par glimmande ögon och en luden , smygande kropp , som strök tätt utmed stängslet . Det var en djärf , uthungrad rackare , och han hade nog tänkt sätta tänderna i den första orädda kalf , som kommit inom räckhåll . Men gumman var kvick i tankarne den gången , och skrek åt Sanko : fånga ’ n i tömmen du , innan han hinn ’ vända på sej , så ska ’ jag dänga ’ n. Och det hade de gjort . Sanko kastade tömmen precis som om det varit nästa mjölkko i tur -- fastän om halsen förstås -- och drog åt , ju värre besten stretade . Och mor med skidstafven i hugg var inte sen att dänga . Hon hade dängt , så att hårtofsarne röko om vargpälsen , tills han låg där stendöd -- både strypt och ihjälpiskad . Lite lustigheter hade de väl också att späda på med . » Hihihi , du Sanko » -- kom det som knipslugt från Kaira -- » du skulle kanske tala om storhoppet , du gjorde på vägen hit -- eller hva ’ ? Hihihi ! » -- Och Kaira storskrattade och slog sig på knäna -- skrattade så det kluckade i honom . Sanko var känd som en svårt djärf skidlöpare , den där vågade sig fram , när många andra stodo och menade -- och vände om igen . Piporna stoppades på nytt och tändes , och under skinnpälsarne kändes det nu en sådan där behaglig rysning som alltid inför ett äfventyr , hvilket man vet har slutat väl . Men Sanko satt och såg skamsen ut , medan Kaira gick på . -- De hade löpt på skidorna väl halfvägs , när de nådde fram till tvärstupan rätt väster härifrån . Den hade väl ingen klok lapp gifvit sig utför , om han inte haft en retad björn eller slikt i hälarne . Sanko hade ingen i hälarne , men han gaf sig utför ändå . Stupan hade legat där så ombäddad med hvita , mjuka snömassor , att den inte var att stå emot -- och så bar det af med Sanko . Till en början hade det väl gått lämpligt nog , men så -- på ett ställe , där snön låg lös och obärig , just innan satsen för hoppet skulle tagas -- hade det burit ned framtill med skidorna , och Sanko ... » Ja , hur gick det med dej ? » Kairas små sneda ögon voro ej att se -- så flinade han , och så gaf han kamraten en knuff i sidan . De hade glömt bort bedröfvelserna nu hvarenda en och voro riktigt uppiggade af Sankos färd -- utom han själf förstås . Han var arg . När det nu hade burit ned med skidorna , sågo de så väl , huru det sedan hade gått för sig -- nästan som om de varit med själfva -- eftersom skidlöparn satt där bland dem kry och oskadd . Jo , Sanko hade lämnat skidorna efter sig och på egen hand tagit fart utför stupan . Rundt , rundt , rundt hade han rullat som ett ludet nystan , och fort gick det , och ner hade han kommit -- och det på fötterna . Sanko kom för jämnan ned på fötterna . Hahahaha ! Skinnpälsarne skakade af skratt , och Sanko måste skratta med . Han var aldrig långarg . En af hundarne reste nu på sig och morrade , och så bar det af ut med dem bägge två under högt skall . » Hva ’ nu ! vargen ? » -- skrek en , och upp rusade de midt i bästa skrattet . Nej , så illa var det inte den här gången . Men in genom kåtöppningen kom en lapp , nästan som om han blifvit inkastad . Han var svettig och andfådd och kunde ej få fram ett ord i det första . Det var dräng-Matto , och alla skockade sig omkring honom . De förstodo att något var å färde . Willax behöfde inte höra det engång . Det var vargen förstås och renarne . Åhå ! Nu , sedan Matto fått en kosa smäldt snövatten i mun , kom målet tillbaks , och han berättade : Upp mot långfjället , där nedre jökelisen tar vid , hade han funnit två af renarne , och med dem hade han då vändt hemåt , men gjort en sväng västerut för att se om de andra voro till finnandes åt det hållet . Han kunde väl haft så pass långt hem , att röken från kåtan synts , om det inte varit skumt , när han med ens blef varse något mörkt , som låg halft under snön nedanför en hälla . Först trodde han det var bakdelen af någon ren , som blifvit jagad och på hufvudet kommit sig utför branten och så blifvit där med knäckt nacke . Men det var det inte . Utan , när han hade kommit närmare , fick han se , att det var en människa , som låg där -- och hon var inte död heller -- hon rörde på sig . » Attje almisne ! En människa , en lapp ! » -- De sågo förfärade på hvarandra , och Willax sprang upp . -- » Hvem , ... hvad gjorde du med honom ? » Matto tog sig en klunk vatten till ur kosan . Jo , det var en lapp , men Matto kände honom inte . Han var gammal och fattigt klädd och var visst af tiggarlapparne , som gå omkring nere i bygden . -- Han hade som sagdt rört på sig , när Matto gräfde fram honom ur snön , och , när han hade gnidit honom och bråkat länge för att få mer lif i honom , hade han slagit upp ögonen . Men i alla fall såg han ut som en död man -- och vänstra handen hade han haft fast hopknuten innanför kolten . Den var inte att få opp -- fingrarne voro nästan hopvuxna . Men så hade han rest sig till hälften och fattat tag i Mattos arm och hade mumlat -- mer för sig själf -- med en brusten , hes röst -- men så innerligt belåten -- » kättja tuoko -- porjas tuoddari ! -- Tat lä Inga -- son vuoja -- so pejis reinar ! » -- det är -- » se där -- på fjället ! Det är Inga -- hon kör -- sin hvita ren ! » Och så hade han fallit tillbaka i snön -- och var död . Matto hade släpat den döda kroppen med till kåtan , så att vargarne ej skulle ohelga den , och den låg nu där ute . Det rörde på sig längst inne i kåtan . Det var mor Kajsa , den gamla skumögda lappkäringen -- Willax ’ svärmor . Hon hade rest sig upp , och skrumpen och torr som ett affallet löf , krokig och stapplande makade hon sig fram mot kåtöppningen . Med ett svartbrunt finger pekade hon på Matto -- » tag du en lysesticka -- och visa på honom därute ! » -- Rösten gnällde och darrade . -- » Tat lä Inga -- tat lä Inga ? » -- sad ’ han . » Jaja -- hade också handen i knut , -- öppnade den aldrig -- aldrig . » Hon stod och såg rakt framför sig , och de små sura , halfblinda ögonen blinkade och runno . Hon var långt borta nu -- hän i de dagar , då hon också löpte på skidor utför fjällbranten och var med i lappmarkens händelser . -- » Ja -- och död såg han ut fastän lefvande . Vill nu se dig ! Kom Matto ! » Och de följdes ut , Matto före med lysestickorna . De andra kommo också för att se den döde fattiglappen . Den gamla stod lutad öfver liket och försökte i det flämtande skenet från stickorna få syn på anletsdragen . Det gick dåligt . Då förde hon handen öfver den dödes ansikte -- fram och åter . Hon blef ifrig och handen kom i skälfning , när den gled ned öfver skuldran , nedefter vänstra armen och så till slut stannade på hans fast knutna hand . Den var också underlig , hård och vriden som i kramp och mer liknande ett stycke vrilträ än en människolem . Men lappkäringen syntes nöjd . Hon knäppte ihop sina händer öfver den och mumlade -- » Guds vägar ä ’ underliga vägar -- sjaddes to situd ! Gud vare så din själ nådig , tok-Paava ! » Ingen af karlarne kände till den omkomne . De bredde ett hårtäcke öfver honom , innan de följde efter mor Kajsa , som hade gått in i kåtan igen . Hon satt längst därinne på sin renhud vaggade fram och tillbaka , mumlande halfhögt för sig själf och stirrade in i elden , så att ögonen blefvo ännu rödare och skummare . Dottern -- Willax ’ hustru -- hade lyft af soppkitteln och höll nu på att laga det svarta , doftande kaffet . De hade blifvit stillsamma och högtidliga allesammans , sedan Matto kommit hem . En blir nog det , när döden är i närheten . Och stillfärdigt slefvade de också i sig soppan . Köttet och ostbitarne , som simmade omkring i renfettet , voro nästan som segtuggade den här gången , och det fastän de kokat goda tiden . Bättre blef det , sedan det starka kaffet var drucket . Kaffe är någonting , som lapparna förstå sig på -- både att koka och dricka . Det är deras hjälp och tröst i alla väder . » Ja nu , hör I mor -- han därute » -- Willax drog sugen på pipan -- den ville inte tända . -- » Joo , han därute -- I känn ’ en visst ? » Kajsa satt som i ett dås , helt insvept i röken från sin korta pipsnugga . Hon hörde inte först , utan Willax fick säga om . Den tjocka , rökiga luften inne i kåtan var den kvällen mättad med hemlighetsfullhet och aning om händelser , och hvarenda en där brann af nyfikenhet och begär att få höra . Man hade för en stund glömt både renar och varg -- de egna olyckorna . -- » Ja visst , ja , -- han därute » -- det gamla surögda pyret stoppade och tände pipan på nytt -- » jaja , det ä ’ en historia det med . -- Känner honom nog -- håhå ja -- var en af Gud slagen -- det var han ! » Hon satt tyst en stund och runkade på hufvudet , så att de grå hårtestarne åkte fram under lufvan och hängde ned öfver panna och kinder . Hon var lik en gammal krokig martall med grå hängmossa . Vinden far genom grenarne och hängmossan vajar fram och åter , fram och åter . Så började hon berätta med många afbrott , suckar och ojande . -- Paava hette han , som nu låg därute -- tok-Paava sedan många herrans år . Han hade varit en rask och kvickfotad unglapp engång han med . Men så kom något , som gjorde slut på honom . Det var en dag på eftervintern , mot tiden för lillmarknaden nere på kyrkplatsen . Paava hade kommit styrande på skidorna längs efter fjällsluttningen . Var på bröllopsfärd och var storglad . Brudgummen det var han själf , och henne , som han fäst -- det var Nings Anders Inga -- henne skulle han nu hemta och draga i följe med ned till kyrkplatsen . Drängen hade han skickat före med smycken och en hvit ren som bröllopsgåfva . Men så mötte Paava en på vägen -- det var också en unglapp -- som kom emot honom öfver snöfältet med hvinande fart . De två hade just ingenting otaldt med hvarann ’ -- den andre hade en gång blifvit försmådd af Inga och det för Paavas skull -- men den här gången var han språksam ändå . Nila -- så hette han -- tyckte att Paava hade onödigt brådt med att komma fram . Han stötte ned skidstafven i snön och undrade , om de inte kunde språkas vid ett slag -- de komme nog ändå dit de skulle . Han , Nila , kom just från Nings Anders håll och kunde hälsa . Men visste Paava , hvad han hade hört där borta , skulle han kanske aldrig börjat resan sin . Paava blef otålig och ville fortsätta på skidorna . Han tyckte inte riktigt om mötet och anade ondt . Då hade den andre tagit ett fast grepp fram i pälskragen Paavas , för att han inte skulle komma undan ett enda ord af budskapet , och så förtalde han , hurusom Inga tagit sig annan vän och minst af allt tänkte på bröllop med honom . Och fortsatte han färden , skulle han mötas af spott och hån . Inte var det något att ta ’ sig af minsann -- jäntor fanns det godt om i lappmarken , både vackra och rika . Men Paava hade ändå tagit sig så nära , att den andre visst aldrig tänkt sig slikt . Han höjde den skarpskodda skidstafven mot Nila , och det hade visst blifvit ett dråpslag , om ej denne varit vig och snabb nog och i rätta ögonblicket kastat om skidorna . -- » Vik hädan , satan ! » -- skrek Paava med ögonen i gnistor och kastade stafven som spjut efter honom . Det hade ej varit en vettig människas blick i de ögonen , och om munnen stod hvit fradga . Nila fick brådt i sin tur nu och åkte undan för lifvet . Hade nog inte kunnat ana ett dylikt slut på mötet . Men när ondt sås , kommer ondt upp ! Hunnen ett stycke bortöfver hörde han som ett vrålande tjut , och när han saktade farten och vände sig om , hade Paava legat på snön , och han rullade och kastade sig som en dödskjuten varg . Sedan -- efter en stund -- satte han sig upp , men då hade han gråtit högt , stönat och vridit sig så illa , att Nila måste ge sig af igen . Det gick som kast af isvatten efter ryggen på honom , och han tordes inte se sig om längre . Om vanvettet toge åt honom där borta en gång till , hade inte Nilas lif varit mycket värdt , ensam som han var med en galning i ödemarken , och en galning , som var snabbare på skidorna än de flesta . Nila jagade därifrån , som om vildmarkens onda andar varit efter honom . Detta allt lär nu Nila tvungit sig förtälja många år efteråt , när han låg och drogs med döden . Han hade det svårt då , och någon ro fick han inte förrän det blef sagdt -- det och mera till . Gud hjälpe hans fattiga själ ! Men det budskapet , som han kommit med till Paava , det hade han gifvit honom af hat och svartsjuka . Det var en svart lögn . Inga hade väntat på Paava både den dagen och många dagar sedan . När han så aldrig kom , och hon sedan fick spörja , att han blifvit från vettet just under färden till henne , då tog hon det som en Guds straffdom öfver sig . Hon hade visst varit allt för glad i Paava . Sedan blef hon bröstsjuk och efter några år var hon död . Men Paava hade -- sedan den svåraste stunden där uppe på fjället var öfverstånden -- blifvit nog så lugn . Hade endast fått så brådt igen , men nu gällde det att komma nedöfver i stället . Bort från fjällmarken -- ville aldrig dit upp igen -- och nedåt bygden ! Han hade förskräckelse för hvarje lapp han såg , och höll sig undan långa tider , när de kommo nedöfver med renhjordarne och slogo läger i den by , där han höll till . Ingas ring hade han gömt i vänstra handen , och den öppnade han aldrig . Fast knuten höll han den , och under årens lopp hade den blifvit som hopvuxen och missformad . -- Den ringen skulle han gömma riktigt väl , så att Inga en gång , när de möttes inför vår Herre , kunde se , att han likväl inte hade svikit . Nere i bygden hade de blifvit vana att se tok-Paava år efter år . Han gick från by till by , från stuga till stuga , och när den stillsamme , tyste fattiglappen stod där innanför en dörr , fanns det alltid en bit bröd eller en skål välling för honom också . Det är nu så där nedöfver , att om en sådan där lite konstig en börjar vandra by emellan -- till om det är en lapp -- törs de just inte låta honom gå alldeles utan . Hvem vet , om han då inte för olycka med sig ! -- -- -- -- Och nu hade väl Herren låtit nåden lysa öfver honom till slut -- -- -- Gamla lapp-Kajsa nickade och knäppte ihop sina små skrumpna händer . -- Jaja , efter de många år i mörker , hade han väl fått känna längtan efter fjällen , när det närmade sig slutet , och så hade han börjat vandringen uppåt . Och här -- sedan snöstormen farit fram öfver honom och Herren kallade -- fick han också som en aning om sanningen . » Hur var det nu han sa ’ Matto , i dödsstunden ? -- Jo visst -- jo visst -- Tat lä Inga -- son vuoja so pejis reinar ! -- Ett under var det ! Herren har låtit Inga hämta honom härifrån jämmerdalen . Ett mäktigt Guds under . »