Tvenne månader voro förflutna . Under en kall och ruskig afton i slutet af november återfinna vi vår hjeltinna sittande framför den sparsamma brasan i det nya hemmet . Med en blandning af glädje och öm oro betraktade hon sin mors bleka , infallna kinder , hvilka , efter en flera veckor långvarig frossa , åter började få färg och en anstrykning af hull . Fru Emerentia half-låg i en länstol , men i sjelfva sitt medtagna tillstånd hvilade hon dock icke från arbetet : hon stickade på barnstrumpor . ” Ack , mamma , hur kunna vi nog prisa Gud att denna så mörka och sorgliga tid ändtligen börjar ljusna – ty blott mamma blir frisk , ljusnar allting . ” ” Tack , mitt älskade stackars barn , du har lidit mer än jag . . . ” ” . . . af smärtan att kunna göra så oändligt lite – ja , det tror jag nästan . ” ” Och hvarken Henriette eller Patrik ha varit här på hela långa tiden . I början kom ändå han någon gång . . nånå , de karlarna ha mycket att tänka på – och se ’ n , då han icke hört af oss , har han förmodligen trott att vi mådde bra . ” ” Förmodligen ! ” ” Om du besökt honom , hade han kommit straxt , derom är jag fullt säker . ” ” Jag har icke kunnat förmå mig att gå dit . . . och se ’ n så var jag rädd att träffa kusin Johan – troligtvis är han nu hemkommen . ” ” Ack ” , suckade fru Emerentia , ” tänk om vi ej handlat så alldeles klokt – tänk , om den der skånske grefven aldrig låter se sig mer ? ” Sjukdomen hade , som man ser , gjort vår fru en smula förnuftig . Blenda svarade ej – hon vände sig hastigt bort för att dölja en tår , frampressad af hennes nu så länge gäckade förhoppningar . ” Och den här dyra välsignade chinan , kära du . . ja ja , den skall till – men så är det också ingen drygsel i de styfrar vi förtjena . ” ” Och ändå hade vi rätt stor förtjenst under första månaden , då den snälle vänlige kongl . sektern med sin rekommendation gick oss till handa . ” ” Men , gudnås , nu är han borta ; och fastän fruarna lofvade att ej ta sin hand ifrån oss , fruktar jag att den här krångliga sjukdomen gjort dem uppledsna : det sista täcket gick allt bra långsamt ! ” ” I går , när jag var hos fru C. , sade hon mig också något rätt ledsamt . ” ” Hvad då , barn ? ” ” Att hon var tvungen dela på de arbeten , som hon och hennes vänner hade att bortlemna , emedan det fins så många behöfvande , som hon ej har hjerta att neka . ” ” Det har hon visst rätt i , du lilla , och ehuru det blir en förlust för oss , är det så mycket bättre för andra stackare att hon tänker så . . . Men låt se – vi ha ännu i behåll min stora fantasi . ” ” Hvilken då , mamma ? ” ” Kors , smörbakelsen , vet jag ! Så snart jag blir frisk , sätter jag den planen i verket , och det är något inom mig , som säger att den skall lyckas . ” ” Åh , det blir mycket långt tills mamma kan gå ut i köket , och emellertid . . . ” ” Jag förstår väl ditt emellertid , barn , men min salig farmor , som sett verlden , brukade alltid säga att efter sju bedröfvelser . . . ” ” Ack , jag vet , jag vet , mamma ! ” ” Om du vet , så bör du också lita på att äfven vår sol går upp igen . . . Låt se , hur mycket pengar ha vi nu in alles ? ” ” In alles ” , svarade Blenda med ett leende , som bekymret icke kunde undertrycka , ” äro vi i besittning af 3 en-riksdalrar och 12 sk . i löspengar ! ” ” Nånå , kära du , sämre kunde det vara , helst som vi ännu ha qvar af vår proviant – skinkan är ju icke halftagen . . . ” ” Men sista osten är borta – jag hade inga kontanter åt madam för förra veckan . Och dessutom är sådan mat nu icke passande för mamma : doktorn talar om buljong , och portvinet är slut ! ” ” Trösta dig , min engel ! Jag skall ta ännu en butelj af de pengarna vi ha , och några marker kött köpa vi oss också till en kraftig buljong – men blir jag icke sedan menniska , så må katten kosta på sig sådana dyra saker ! Kanske är det aldra bäst att jag återgår till min gamla diet . ” ” Men till allt slags diet fordras ju ändå något , och för detta något måste vi på ett eller annat sätt finna utvägar . Jag tror . . . ” ” Hvad ? ” ” . . att det enda möjliga är , att jag annonserar om att gå bort och sy i husen . ” Detta förslag stridde ganska starkt emot fru Emerentias lilla högmod , och det kostade henne ej ringa ansträngning att komma till en öfverenskommelse dermed . Slutligen gaf hon dock med sig , likväl blott på det villkor att Blenda , som helt och hållet förkastat ritlektionerna , i stället skulle på samma gång med sömnaden annonsera om ett ungt fruntimmer , som för billigt pris önskade undervisa mindre barn på fortepiano . ” Ja , vet mamma , det tror jag att jag vågar göra ! Noterna känner jag fullkomligt , och nog kan jag tillräckligt för att hjelpa dem tillrätta , som icke kunna något . ” ” Nå , ser du nu hvad en förnuftig öfverläggning medför ! Redan i morgon skall du lemna in annonserna . ” Ett par dagar sednare voro verkligen båda annonserna att läsa i Dagbladet . ” Vi få aldra minst tjuge svar på hvardera ! ” spådde fru Emerentia . Men oaktadt denna lysande förhoppning blef hon icke särdeles modfälld , då de fyrtio svaren reducerade sig till två , d. v. s. en biljett för hvardera annonsen . Den angående sömnaden tillkännagaf att det unga fruntimret , som önskade gå från och till , kunde för muntlig öfverenskommelse infinna sig i det uppgifna huset på Österlånggatan , hvaremot svaret åt ” den billiga musiklärarinnan ” hänvisade till Glasbruksgatan , n :o . . ” O , min gud , hur skall jag ens hitta dit en så förfärligt lång väg ! ” ” Det värsta är , ” anmärkte vår fru , en smula nedstämd , ” att du troligen kommer att slita ut dina skoplagg , kanske innan någon betalning utfaller ! Vore det ändå sommar , så kunde du för tre styfver komma öfver på roddarbåtarna . ” ” Det blefve i alla fall – då jag måste öfver på två ställen – 3 sk . fram och åter . . . Men jag skall gå så nätt , att mina nya kängor nog hålla ut den här vintern . Och madam är visst beskedlig och följer mig . ” . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . Andra förmiddagen , sedan hon omsorgsfullt klädt sig – det var alldeles nödvändigt att göra ett behagligt intryck – och sedan hon erhållit sin mors varmaste lyckönskan , begaf sig Blenda å väg för att söka lyckan . På första stället emottogs hon af ett par gamla mamseller , mycket surmulna och mycket prutande , som ville ha en person att sitta hos sig och sy hela dagen för 8 skillingar . ” Ack nej , det är mig icke möjligt – då förtjenar jag alltför lite ! ” svarade Blenda ödmjukt , men fast . ” För lite . . huru för litet – då hon får maten till , min lilla mamsell ! ” ” Jag går ej ut dermed . ” ” Men vi kunna säga henne , att det fins öfver hundra fattiga flickor , som anse det anbudet öfverdrifvet hederligt , och att , om vi vore småaktiga , vi kunde få så många vi ville för 6 skillingar . . för 4 . . ja , för bara maten , och ändå erhålla välsignelser dertill – gudskelof , vi hafva de fattigas välsignelser : de veta hvilka vi äro ! ” ” Men jag måste nödvändigt ha 16 skillingar ! Jag syr så flitigt , och min mor , som nyss legat sjuk , är i stort behof af det lilla jag kan förtjena . ” ” Åh , sådant der känner man mycket väl till : den historien är gammal , min lilla vän . . . Hvad heter annars hennes mor ? ” ” v. Kühlen . ” ” Hvad för slag – är hon fröken ? Gudbevars , bjud då ut sin tjenst hvar hon behagar , min fina nåd ! Vi vilja visst icke ha så förnäma sömmerskor . . . Fröken . . kantänka ! Förmodligen från landsorten ? Till Stockholm skola de då alla , antingen det bär eller brister : der skär man guld med täljknifvar . Men det är nog annat slag ! ” Blendas hjerta svällde af harm : hon kände tårarna stiga sig i ögonen , men var likväl nog lycklig att kunna återhålla dem . Skyndsamt vände hon ryggen till de gamla mamsellerna , som hade så godt om de fattigas välsignelser , och ställde kosan till det hus , dit hon blifvit anvisad för musiklektionerna . Då hon kom upp för första trappan i det ståtliga huset och fick syn på den eleganta klocksträngen , visitlådan och det blankpolerade låset , bad hon i hast en varm bön att den , som bodde inom en så lysande utsida , måtte vara mildare stämd än mamsellerna , till hvilka hon kommit genom en portgång lika dyster och otreflig som de sjelfva . Med en rörelse af obeskriflig fruktan att åter blifva tillbakavisad , ringde hon på klockan . Efter en stunds väntan , väl behöflig att stilla Blendas oroliga hjertklappning , öppnades dörren af en jungfru , hvilken , innan vår fröken hunnit säga ett ord , helt obesvärad yttrade : ” Är det mamsell , som emottagit nådig fruns biljett ? ” Blenda bejakade frågan . ” Var god och stig in i salen så länge – nådig frun kommer straxt ut . ” Blenda satte sig att vänta . Under tiden besåg hon med intresserad uppmärksamhet de många taflor , som prydde väggarna , ett nöje som likväl icke hindrade henne att höra ljudet af ett par lifliga röster , som då och då trängde sig från ett annat rum in i salen . . Ändtligen öppnades dörren , och ett ungt fruntimmer af ett lika behagligt som vänligt utseende inträdde . ” Jaså , det är lilla mamsell som önskar ge undervisning ? ” Den unga damen , hvars utsökta morgonklädsel föll Blenda bjert i ögonen , såg på den sökande med en uppmuntrande blick . . . ” Hvilka lärare har mamsell sjelf haft här ? ” ” Ack , jag har icke haft någon lärare i Stockholm ! Det obetydliga jag kan , men som jag dock tror skall vara tillräckligt för nybörjare , har jag lärt dels af min mor och dels af organisten i församlingen , der vi bodde . Men han hade fått grundlig undervisning af en musikdirektör vid Vestgöta regemente . ” Dessa oskyldiga underrättelser om musiklärarinnans egen musikaliska bildning , hvilka man skulle tro icke kunde ha varit särdeles rekommenderande , tycktes tvertom just slå an på frun i huset : en blixt af tillfredsställelse lyste i hennes ögon , och med ännu mera godhet sade hon : ” Det är alldeles tillräckligt för mina pretentioner , ty min lilla flicka är blott fem år gammal . Men jag vill att hon börjar i tid . Dessutom skall jag sjelf vara närvarande vid lektionerna . ” Blenda ärnade uttrycka sin tacksamhet , då den unga damen tillade : ” Jag hoppas att mamsell icke hörer till dessa försagda och ledsamma personer , som icke kunna fortsätta sitt arbete , om de höra pratas omkring sig ? Som lektions-timman , hvilken jag önskar mellan 11 och 12 , är min första visittimma , kan det väl hända att någon då och då kommer hit under den tiden . ” Vid de sista orden fästades den vackra fruns blick med ett forskande och genomträngande uttryck på Blenda . Men Blenda hvarken rodnade eller blinkade , utan svarade helt okonstladt , att hon visst icke var så blyg att hon ej kunde fortsätta med sin elev , fastän andra personer voro i rummet . ” Godt – men nu måste jag för ordningens skull höra något litet af mamsell . . . sätt sig vid pianot , och var för all del icke rädd ! ” ” Jag fruktar dock att jag icke kan utföra något , som är värdt att höra ! ” ” Åh jo , försök , försök ! ” ” Egentligen har jag blott spelat för att ackompanjera mig till sång . ” ” Syperbt , mamsell sjunger – då ålägger jag mamsell att genast börja sin befattning med att sjunga en stump för mig ! Och blir jag nöjd – jag är visst icke svår att tillfredsställa – kan mamsell påräkna ett vida högre arfvode än hvad jag är viss att hon sjelf skulle begära . ” Förtjust öfver så mycken godhet , satte sig Blenda helt lycklig till instrumentet . Men hvad skulle hon spela – hvad ? Sade henne icke det tusen röster i hennes själ ! Kunde det väl bli något annat än den stolta Berthas sång på Agnes ’ borg ! Och inspirerad af sitt skönaste minne , minnet af saligt klaveret och riddar Egbert Montabor , uppstämde Blenda : ” Af tapperhet och mannamod upplifvas tyska riddarns blod ; från haf till haf , från strand till strand han flyger ut i alla land . Men riddar Egbert Montabor , en stjerna lik , dock främst bland Tysklands hjeltar står . ” Men innan hon hann börja andra versen , och just då hennes själ på sångens och fantasiens vingar sväfvade bort från jorden , med glömska af både ärendet och befattningen , afbröts hon af ett så bjert , klingande gapskratt , att hon , ryckt ur sin himmel , hastigt vände sig om . Och se , hvad såg hon då i dörren till det inre rummet , om ej den älskvärda damen och bakom henne kammarjunkaren – Blendas egen försmådde tillbedjare – hvilken troligen i sin personlighet ensam innefattade de visiter , som skulle emottagas under ” första visit-timman . ” Med ett obeskrifligt uttryck af sårad värdighet steg Blenda upp . Den unga frun , som förefallit henne så innerligt god , hade då på detta hjertlösa sätt kunnat gapskratta åt hennes , vare sig , röst eller föredrag : och intetdera – om den saken var vår hjeltinna fullt öfvertygad – förtjente åtlöje . Och den infame kammarjunkaren se ’ n , han , hvilken hon nu af särskilt orsak ej kunde fördraga . . äfven han , åh , det var för mycket , för mycket ! ” Min lilla bästa mamsell , blif för guds skull icke ond , jag ber ! ” sade den muntra frun , men fortfor härunder att skratta så häftigt att hon måste kasta sig ned på soffan . ” Blif icke ledsen – jag försäkrar att det icke är min afsigt att förolämpa , ty rösten är verkligen vacker , men lilla mamsell sjunger denna gamla riddar-romans med en sådan oförlikneligt heroisk sentimentalitet och en så inspirerad känsla , att jag aldrig i mitt lif haft roligare . ” Kammarjunkaren fann det nu vara passande att träda emellan . ” Ah ” , sade han vårdslöst , ” det är ju lilla fröken v. Kühlen , som jag förut sett hos hennes slägtingar , lärftskramhandlaren Thormans ” . . . En hastig och hemlighetsfull blick på värdinnan tycktes derjemte vilja säga : För guds skull , icke den der ! ” Ack ” , återtog frun med någon släpning i rösten , ” en fröken – jag visste ej . . . ” Men Blenda ville ej afhöra sitt andra afsked , som hon redan såg i antågande . ” Jag begriper ej ” , sade hon , ” hvarför den omständigheten att jag är af en fattig adlig familj skall hindra mig att vinna framgång genom arbete – men i alla fall skulle det vara ett opassande inträde för en lärarinna , huru obetydlig som helst , att bli utskrattad innan hon ännu börjat ! ” Hon upptog sina handskar och sin näsduk från pianot , gjorde en nigning och var redan utom dörren , innan man , i händelse man ens önskat det , tänkte på att hålla henne qvar . Men i tamburen kom frun efter henne och sade med brådskande röst : ” Förlåt , förlåt . . jag ville icke såra fröken , var säker på det – och ehuru det kanske icke passar sig med musiklektionerna , så låt mig ändå icke ha besvärat förgäfves ! Då man är främmande i en stor stad och ( ursäkta min öppenhet ) måhända i förlägenhet , så ” . . . Hon ville trycka en sedel i Blendas hand , men Blenda sköt den tillbaka och svarade i en ton af djup förödmjukelse : ” Jag arbetar visst för pengar , men jag tar icke emot dem såsom allmosa ! ” Hon stötte hastigt upp dörren , och ilade så fort hon förmådde utför trappan . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . ” Jesses , så upprörd och bedröfvad fröken nu är igen ! ” sade den beskedliga städerskan , som varit den stackars Blenda följaktig på hennes plågsamma vandring . ” Det är ingenting , madam lilla ! ” ” Ingenting – det syns det ! ” ” Lika godt . . det blir snart bra , och var så god och uppehåll sig icke längre , kära madam – jag känner nu vägen , och kommer snart efter , sedan jag varit inne i ett par bodar . ” Madam lät icke bedja sig om den saken – hon hade alltid brådtom . Sedan hon försvunnit , skyndade Blenda in i första mörka portgång hon varseblef , för att få snyfta ut , ty tårarna qväfde henne vid tanken på det , som hon genomgått , och på det , som väntade henne hemma , då hon nödgades beröfva sin mor alla förhoppningar .