” MORMOR . ” Den 22 Februari 18 .. Min kära vän ! Att du i dag får bref ifrån mig beror uteslutande på min längtan att tala med någon , att utgjuta mig för någon , som förstår mina känslor , och ej kallar dem dumma och barnsliga . Ack , det gör jag nog ofta sjelf – men du är god och öfverseende och känner menniskohjertats svagheter . Midt ibland de mina är jag ensam – i mitt hjerta är så fullt och rikt och omkring mig så tomt . Det är i dag min födelsedag ; på den dagen känner jag mig alltid mer än vanligt melankolisk . Det förflutna stiger upp igen ; scen för scen upprullas och genomlefves , och när jag så hinner till den närvarande stunden , förefaller den mig så kall och tom bredvid det som varit . Nu hör jag dig säga : oförnöjda , otacksamma , på hvilken lyckan slösat allt hvad en dödlig kan begära . Och jag böjer ödmjukt mitt hufvud och svarar : ja , jag är oförnöjd och otacksam , det är just min olycka att jag är det . Jag fyller i dag 35 år . Det är ju icke någon så hög ålder , man är ju då ännu ung , man bör ju ännu känna blodet varmt och spelande , hjertat fullt af ungdomlig längtan , ungdomliga känslor . Jag granskade noga mitt ansigte i spegeln , då jag i morse satte upp mitt hår , men med den strängaste sjelfkritik kunde jag ej finna annat än att jag ännu såg ung ut . Och jag är likväl icke mera ung , jag är en gammal qvinna , ty jag har en fullvuxen dotter , och det är min pligt att icke längre tänka på mig sjelf , att icke längre lefva mitt eget lif , att icke mera ha några egna önskningar och drömmar , utan helt och hållet gå upp i mitt barn ! Min faster sade häromdagen till mig : Att du redan har en stor flicka ! Tänk hvad tiden går , jag tycker att det endast är ett par år sedan du sjelf var ung ! Hvilken dom i dessa ord ! Jag är icke längre ung , emedan min dotter är det . Ack min vän , jag kan icke finna mig häri , jag kan icke bli gammal ! Jag spjernar emot , jag knotar och klagar , jag vill ännu vara ung , jag vill ännu njuta af lifvet ! Jag vill icke gifva upp min lycka , min egen lycka , jag vill se min makes ansigte stråla liksom förr , då jag , smyckad till bal , kom emot honom och han med en passionerad omfamning kallade mig den skönaste bland qvinnor – jag vill att han skall älska mig , icke som sitt barns moder – utan som sin egen , sin älskade , sin maka , sin brud . Men det är slut och förbi . Han älskar mig icke längre annat än som Elises moder . För några månader sedan voro vi på en bal . Jag hade beslutat att ännu en gång vara ung och vacker , och jag hade klädt mig med all den elegans jag tyvärr så mycket älskar . Ernst var vid ett förfärligt lynne ; han spelade hela qvällen kort och bemödade sig om att se så gammal och förtryckt ut som möjligt . Jag var mycket firad , jag dansade oupphörligt och jag kände att jag öfverglänste de unga flickorna . Men jag kände också hur man ogillade mig , det låg liksom i luften omkring mig ; fastän jag ej hörde det , tyckte jag mig likväl förnimma , hur man hviskade om att jag hade en fullvuxen dotter , och flera af de gamla fruarna voro nog älskvärda att intressera sig för min dotters religionsundervisning och fråga för hvilken prest hon gick och läste . Då vi kommo hem , såg Ernst alltjemt mörk och missnöjd ut . Jag frågade honom hvad det var , och han svarade då , att han önskade att jag skulle förändra både min klädsel och mitt uppträdande , att jag utsatte mig för åtlöje och klander genom att dansa hela qvällen , då jag hade en snart fullvuxen dotter . Jag spratt till vid dessa ord . Någonting frös ihop inom mig ; det kändes som en iskyla kring hjertat . Sedan dess klär jag mig alltid höghalsad och med spetsmössa på håret . Jag . försöker äfven att få mina klädningar att sitta så illa som möjligt och att välja de mest missklädande färger , och Ernst är mycket belåten dermed . Ack , min stackars lilla Elise , jag är nog icke för henne hvad en mor bör vara ! Jag älskar henne , o ja , jag älskar henne , emedan hon är min , min egen , kött af mitt kött och blod af mitt blod ; men jag känner ovilja emot henne , emedan hon stulit ifrån mig allt – allt – min ungdom , min skönhet , hennes faders kärlek . Till och med mitt dopnamn får jag icke längre behålla , han kallar mig aldrig annat än » mamma » . Hvilket vidunder jag ändå är ! Svartsjuk – svartsjuk på min egen dotter ! Det är ju någonting orimligt , ohyggligt , naturvidrigt ! Jag ser hur hela denna skara af förståndiga , aktningsvärda mödrar , som endast lefva för sina barn och icke kunna tala om annat än dem , skulle himla sig och läsa anatema öfver mig , om de finge höra denna bekännelse ! Säg , min kära vän , kan du icke lära mig något sätt att blifva gammal – gammal både till kropp och själ ? Jag undrar hur det skulle vara om jag miste ett öga eller blefve döf eller finge smittkoppor eller något dylikt . Ja , smittkoppor skulle bestämdt vara mycket fördelaktigt – jag skall bedja vår Herre att han är så nådig och hemsöker mig dermed . Då blefve nog också mina krafter litet nedsatta ; nu är jag ju så otillbörligt frisk och stark . Det är nog mycket derutaf min lefnadslust kommer . Om jag åtminstone som alla andra fruar hade svaga nerver ! Men icke en gång det ! Nu måste jag sluta . Ernst och Elise sitta i rummet bredvid och prata ; de ropa begge två på » mamma » . Hon är verkligen förtjusande , min lilla Elise , vacker , intagande som en elfva och så god , så god . Ack , hvarför kan jag icke glömma mig sjelf och lefva endast för henne ? ! Nu ropar Ernst om igen » mamma ! » Då jag kommer dit ut , sitter han i ena soffhörnet med Elise i sitt knä ; så snart han får se mig , sträcker han ut sin hand , drar mig ned i soffan , klappar mig på kinden och kysser mig kanske på pannan . Han smeker mig numera alldeles som han smeker Elise , faderligt , lugnt , stilla . Farväl , min vän ! Jag har allt för länge plågat dig med mina klagovisor , men jag känner ditt goda hjerta och vet att jag ej förgäfves ber dig hafva tålamod med din stackars oförnöjda , otacksamma Elise . Den 5 Maj . Elise har i dag för första gången emottagit Herrans nattvard . En skön stund , en underbart skön och upplyftande stund , min vän ! Då jag såg henne knäböja vid altaret och presten välsignande höjde handen öfver henne , kände jag hur alla mina fåfänga , verldsliga , lidelsefulla känslor gledo bort , och hela min själ upplöste sig i en brinnande bön för mitt barn , för mig sjelf – att Gud ville bevara oss båda för ett högre lif . Det var ett saligt , oförgätligt ögonblick – en kärlek , gränslös som den evighet , till hvilken jag höjde mig , strömmade in i mitt bröst . Lifvet fans icke längre , det var blott Elise och jag , inneslutna i Guds oändliga kärlek . Jag kan icke skrifva mera – min själ är ännu fängslad af denna himmelska dröm . Bed med mig , bed för mitt barn och för Din Elise . Den 7 November . Min bästa Adelaide ! Af min almanacka ser jag , att det är flera månader sedan jag skref till dig . Men som du vet var jag i våras svårt sjuk , sedan voro vi vid en badort , och nu på hösten har jag haft åtskilligt att bestyra , som hindrat min korrespondens . Emellertid har jag mycket att berätta . Allra först vill jag säga dig , att jag , trots fyra doktorers onda profetior , är fullkomligt återstäld , ja , jag har icke ens qvar den minsta lilla svaghet . Det är som om ingenting tog på min eviga , efterhängsna ungdom ! Och dock , hur gerna hade jag ej velat behålla litet af min konvalescenstids behagliga mattighet ! Ja , min vän , jag har verkligen varit lycklig under min sjukdom , till och med då plågorna hårdast ansatte mig . Som du vet insjuknade jag strax efter Elises konfirmation , och under ett par veckors tid sväfvade jag mellan lif och död . Genom den feberyrsel , som omtöcknade mina sinnen , förnam jag hur oroligt man hviskade omkring mig , jag såg Ernsts förtviflan , jag såg honom vrida händerna , jag hörde honom ropa mitt namn – Elise – alldeles med samma ömma , bäfvande tonfall som förr . Hur lycklig jag var ! Lifvet gled ifrån mig – mina krafter försvunno – jag kom in i någonting mörkt och ensamt – jag hade blott qvar honom , min Ernst , min make , och jag skulle dö i den kärlek , jag så mycket trånade efter ! Men jag fick icke dö – jag var alltför stark och ungdomsfrisk . Alltid för mycket ungdom ! Nåväl , jag blef bättre , kunde klädas på och ligga en stund på soffan . Ack , hvilket barn jag ändå är ! Jag ville gifva år af mitt lif , om jag finge tillbaka dessa veckor , då jag , allt för svag att kunna hjelpa mig sjelf , sköttes af Ernst som ett litet barn , då han bar mig af och an mellan sängen och soffan , lade kuddar bakom mig , svepte pläden kring mina fötter , och läste högt ur romaner , något som han annars afskyr . O hur jag kände det , då jag låg så der i hans armar , med hufvudet hvilande mot hans axel ! Ibland tryckte han en kyss på mina läppar , en varm , lidelsefull kyss . Jag tillslöt ögonen , jag kände denna kyss vibrera genom hela min varelse , och svag som jag var , domnade jag bort i en ljuf mattighet . I början af juli reste vi till Strömstad . Jag var då ännu mycket klen , hade svårt att röra mig och Ernst visade mig alltjemt samma ömma , ridderliga uppmärksamhet . Är det icke underligt , men på samma gång betecknande , att under hela denna tid kallade han mig aldrig » mamma » utan alltid Elise eller » min lilla hustru ? » Emellertid blef jag allt för fort återstäld . Jag försökte visserligen att så länge som möjligt vara svag och languissant , men till slut blef det omöjligt . Jag blef fet , återfick min blomstrande hy och kunde inom kort springa i kapp med hvilken ung flicka som helst . Är det icke försmädligt ? En annan qvinna än jag skulle bestämdt efter en dylik sjukdom , i åtminstone sex månader , gjort sin man orolig för hennes skull och jag – jag blef alldeles frisk på tre ! Och allt som jag tillfrisknade återtog Ernst sina gamla vanor . Vi blefvo återigen » mamma » och » pappa » ; då han ej längre var orolig för min skull , blef det uteslutande Elise , som fick hans kärlek och omsorg och beundran . Gud , hvad dessa sista veckor i Strömstad voro odrägliga ! Jag var ofta retlig , Gud förlåte mig , jag är ibland icke så kärleksfull , som jag ville vara , emot Elise och jag gör mig de häftigaste samvetsförebråelser deröfver . Men ingen vet hur svårt det är att vara jemn och lugn , då man har en beständig , af ingen anad strid inom sig . Och nu tillstundar vintern ! Vi ha just nu flyttat in i en charmant våning på Hamngatan . Elise får det allra lilla sötaste rum ; vi hålla nu på med att dekorera och möblera det . Ernst vill ge henne en möbel i ljusblått siden , men jag har prutat emot , hon får nöja sig med ylle så länge . Han , som är så förståndig annars , blir alldeles hufvudlös , då det gäller Elise . Hvad föräldrar , i synnerhet fäder , ändå äro löjliga , när de så der falla i extas öfver sina egna barn ! Elise är emellertid öfver all beskrifning söt . Hon har utvecklats under denna sommar , hennes figur har blifvit fyllig och smidig och hon rör sig med större säkerhet . Hon är dessutom det älskligaste , blidaste väsende man kan tänka sig . Jag skickar dig härmed hennes porträtt . Har du någonsin sett vackrare ögon ? Tycker du de äro lika mina ? I Strömstad fick jag visserligen beständigt höra , att hon hade mina ögon , men jag tycker det icke sjelf , jag undrar om ej hennes äro vackrare . Jag skulle gerna vilja veta hvad Ernst tänker derom . Ja , det blir nog ingen rolig vinter , den som nu stundar . Jag gäspar vid tanken på alla de baler , der jag skall sitta och nicka under danserna . Ernst är deremot mycket intresserad af att få föra ut Elise , och som vi ha ett ovanligt stort umgänge , kommer hon nog att vara mycket med . Ack , de männen , de äro sig då alltid lika ! Ibland frågar jag mig sjelf , om Ernst skulle vara lika svag för sin dotter , ifall hon vore ful , och då faller det mig in att vår Herre borde pröfva honom med att låta både mig och Elise få smittkopporna . Det vore just rätt åt honom ! Emellertid vill jag nu använda all min smak och uppfinningsförmåga , för att få Elises toalett rigtigt fulländad . Hvad mig sjelf beträffar skall jag , för att behaga Ernst , kläda mig som förra året – laga så att mina klädningar få rynkor kring lifvet , och välja de fulaste färger . Jag har alltid tyckt att snusbrunt är on ovanligt missklädande färg – i morgon skall jag gå och beställa en hatt i den färgen . Om jag blott slapp att begagna mössa – mitt hår är verkligen så tjockt och tungt . Men Ernst blir alltid vid godt lynne , då jag kommer i mössa , och vid ännu bättre , ju större och fulare den är . Tack för ditt vänliga erbjudande att vilja skicka mig » Familjen » af Janet . Ernst gaf mig förra året på min födelsedag en bok med titeln » Modern , hennes pligter och bestämmelse , mål och förhoppningar » . Det skall utan tvifvel bli mycket intressant att läsa dessa böcker . Au revoir till härnäst , min käraste vän ! Jag väntar med otålighet bref ifrån dig . Dina små föreläsningar verka så lugnande på mitt upproriska sinne . Kunde du blott för alltid bringa det till ro ! Din Elise . Den 14 Mars . Tack för din långa epistel , som dock föreföll mig kort , så intressant var den ! Att den så länge fått ligga obesvarad , beror derpå , att jag ej haft lust att skrifva , och som du vet , skrifver jag endast då hågen faller på mig . Hvad du sade om resignation kan nog vara sant , men vet du hvad resignation egentligen är ? Den är icke annat än förtviflans tvillingbroder , fastän den har ett annat temperament , fastän den är lugn och kall , då förtviflan rasar . Den är egentligen icke annat än en hård , frusen , tårlös förtviflan . Derför , ser du , vill jag icke vara resignerad . Gud ske lof att våren kommer , att dagarne bli längre och ljusare ! Förstår du hvad det vill säga att känna sig rigtigt uttråkad ? Om du icke det gör , skulle jag kunna ge dig besked derom . Allt ifrån januari månad ha vi oupphörligt varit borta . Elise är oerhördt road af baler , och jag undrar ej derpå , ty hon har varit säsongens mest firade unga flicka . Jag försöker visserligen att hålla emot litet , det kan icke vara nyttigt för henne att jemt vara borta , men Ernst är ända till löjlighet svag , han bokstafligen går upp i Elises vilja och önskningar . Således fara vi qväll efter qväll på bjudningar , och Elise dansar och roar sig och blir för hvarje gång mera begifven derpå . Ack , jag kan icke klandra henne , hon dansar alldeles som jag dansade , passioneradt , utan trötthet eller ansträngning . Jag undrar om jag ännu skulle kunna dansa så . Jag tror knappast , jag har blifvit så gammal på det sista året . Medan Elise dansar , sitter jag i salongen med de äldre fruarna . Der är särdeles angenämt och hvilken spirituell konversation , man brukar föra der ! Fru S. lärde mig i går ett utmärkt sätt att lägga in gurkor . Det kunde jag icke förut och det var mycket intressant att få reda på . Sedan berättade hon mig att hennes ena son börjat i Beskowska skolan , och att den andra hade så svårt för matematik . Det visste jag verkligen icke heller , och det var nästan ändå intressantare att få veta . Emellertid tycker jag att Ernst har om möjligt ändå tråkigare än jag . Han spelar hela tiden kort , preferens eller vira eller hvad det nu är , förutom när han står i salsdörren och njuter af att höra hur herrarne beundra hans vackra dotter . Jag frågade honom i morse , om han tycker det är mycket roligt att spela kort så der qväll efter qväll . » Nej det tycker jag visst icke » , svarade han , » men hvad skall man taga sig till på dessa odrägliga baler ? » – » Man skall göra som jag » , svarade jag , » man skall sitta på en stol och se på de dansande eller tala med fruarna . Du kan ej tro hvad det är roligt » . Han såg halft tvekande på mig . Jag talade så allvarligt , att han visst trodde att jag menade hvad jag sade . I dag skola vi på teatern , der vi ej varit på ett par veckor . Ernst vet att jag helst går på stora teatern , emedan jag älskar musik , men han har tagit biljetter till dramatiska teatern , derför att Elise är mest road af dramer ... O min vän , jag lider ... jag lider mera än ord kunna säga af det lif jag tvungits in i ! Det rasar stundom en strid inom mig , som vill qväfva mig med sin våldsamhet . Gud har gifvit mig allt – allt hvad en dödlig kan begära , det fins ingen som icke kallar mig den lyckligaste qvinna , och jag är dock den olyckligaste . Skall jag säga dig hela sanningen ? ... Jag älskar min make outsägligt , glödande , jag kan icke uthärda som det nu är ... hans ljumma vänlighet är mig vämjelig ... det vore lättare att fördraga hans hat . Jag kan icke blifva gammal ... jag kan det icke ... jag är ännu ung ... blodet bränner i mina ådror ... det är som hade jag inom mig en naturkraft , mot hvilken jag flämtande kämpar och som till slut skall besegra mig och föra mig bort med sig . Hur jag under detta år kämpat och bedt för att besegra mig sjelf , det kan icke omtalas , det är en af dessa tysta , förtärande strider , dem endast Gud ser . Och nu , efter så mycken strid , så många böner – hvart har jag kommit ? I denna stund käns det som hade jag en orm i mitt bröst , det är som hatade jag mitt eget barn ... I natt kunde jag ej sofva . Jag kastade mig brännande och orolig af och an i bädden . I den gråaktiga morgongryningen såg jag Ernsts hufvud , som hvilade så lugnt och orörligt mot kudden . Han sof jemt och djupt . En obeskrifligt harmonisk förnöjsamhet låg utbredd öfver hans ansigte . Hvad det var ädelt och manligt ! O Gud , hvarför skall qvinnan så länge bibehålla sin ungdomstid , sin poesi , hvarför skall hon vara så trofast , så innerlig i sin kärlek , då mannen blir lugn och kall ? Hvarför kan hon icke glömma , då han glömmer ? Jag borrade mitt hufvud in i kudden och grät , så att mina snyftningar ljödo som dofva , sönderpressade skrik ... Nej , icke mer härom ! Tårarne strömma ur mina ögon och fläcka papperet . Jag frågar ibland mig sjelf , om jag är en dålig qvinna . Elise , min lilla Elise , förlåt mig ! – –     Bed Gud för din stackars vän Elise . Den 29 April . I allra största hast endast några ord , bästa Adelaide , för att underrätta dig om att Elise är förlofvad ! Det är ett charmant parti , en ung baron L. , en i alla afseenden distingerad person , älskvärd , bildad , vacker och mycket förmögen . Jag kände redan förut hans mor , hon är ett förtjusande fruntimmer . Elise har alldeles intagit sin nya slägt , svärfadern , gamle baron , är nästan lika betagen som den unge , och svärmodern älskar henne redan som en dotter . Ack , min lilla älskling , måtte hon bli lycklig ! Gud beskydde henne ! I går vexlade de ringar och sedan hade vi middag för den närmaste slägten . Elise var hänförande , i en klädning af ljusblå silkesgrenadin , brocherad med sammet . Arthur , fästmannen , var rigtigt yr af förtjusning , svärföräldrarne och den nya slägten idel vänlighet – allt var lycka och solsken . Den ende som ser vemodig ut är Ernst , han talar redan om hur dystert och tomt det skall bli i hemmet , då Elise är borta . Älskligt och finkänsligt mot mig eller hur ? I dag skola vi på visiter – sedan följer en hel rad af bjudningar för de nyförlofvade . Du kan ej tro hur förvirrad och underlig jag känner mig . Det kom så hastigt och oväntadt , Elise redan förlofvad , hon är ju icke mera än sjutton och ett halft år ! Det är för tidigt , alldeles för tidigt , jag vet det , jag ... Nu hinner jag ej mera , vagnen är framme , Elise tittar färdigklädd in genom dörren och ropar på mig ... Arthur står bredvid och hviskar kärleksjoller i hennes öra ... nu hör jag hur de smekas och skratta i rummet utanför . Ack den gamla , sedan verldens början berättade sagan , alltid , alltid den samma , och alltid lika ny och skön ! Farväl , kära vän ! Ack de barnen , hvad de äro komiska , jag måste rigtigt skratta åt dem ! Elise , stora , gamla flickan springer nu rundt omkring salsbordet , andfådd och skrattande , och hennes fästman efter . Det är verkligen tid på att jag gör slut på deras lek ! Hasteligen din Elise . Den 6 Augusti . Ditt sista bref skulle ge anledning till en lång , liflig diskussion , om vi nu kunde träffa hvarandra . Tack för alla dina vänliga , kloka råd ; kunde jag blott följa dem , skulle allt vara bra , men ack ... Du säger till mig : lef för din man och ditt barn , glöm dig sjelf , tänk blott på ditt hem , var lycklig genom andras lycka ! Nåväl , allt detta är lätt att säga och till det yttre äfven lätt att följa , men att i en inre , djupare bemärkelse lefva som du uppmanar mig – kan jag väl det , har jag krafter dertill ? Jag har under denna tid , mera än någonsin förr under hela mitt lif , grubblat öfver menniskan och detta underbara , mystiska , obeskrifbara , som kallas menniskosjälen . Jag har börjat fundera öfver huruvida det egentligen under vissa förhållanden är möjligt för oss att segra öfver våra passioner och känslor – huruvida icke en mördare , som dödar , en vällusting , som öfverlemnar sig åt sin böjelse , måste handla som de göra , emedan de äro svagare än den lidelse som beherskar dem – huruvida icke dygdiga och hederliga menniskor egentligen äro sådana , emedan de icke ha lust för någonting annat ? Jag föreställer mig att i menniskolifvet , sedt i stort , finnes det en hel fond af onda och mörka lidelser , hvilka allt emellanåt måste bryta fram , och som äro lika omöjliga att hindra som att hindra en naturkraft . Jag vet nog att detta är förfärliga läror , och att yttersta konseqvenserna af dem blifva , att vi äro viljelösa som djur , men jag kan icke låta bli att tänka något dylikt , då jag ser hur gagnlösa mina egna strider äro . Ingen menniska kan mera innerligt än jag vilja och försöka vara god och ren . Segrar icke jag , då segrar ingen . Och jag tycker i stället att jag blir allt sämre och sämre . Fula , lumpna känslor , åt hvilka jag icke ens kan gifva namn , vakna hos mig . Du kan ej tro hvilket besynnerligt , exalteradt själstillstånd jag kommit in i . Hela min varelse skälfver och bränner , som naturen strax före ett oväder . Jag har ibland de allra galnaste idéer , jag vill företaga mig någonting , skrämma Ernst ... jaga upp honom ur hans säkerhet ... Jag har äfven mycket tänkt på hvilken förunderlig verkan äktenskapet har på en del män . Jag vet icke hur jag skall uttrycka mig , men det är som om det toge ifrån dem någonting , gjorde dem till gubbar i förtid . Ernst är den bästa af äkta män , god , kärleksfull , trogen , men ändå , det är någonting i hans känslor som har dunstat bort – någonting som jag ännu har qvar i mina . Är det då så att äktenskapet – detta trygga medvetande af eganderätt – gör mannen likgiltig ? Skulle det vara annorlunda , om jag vore hans älskarinna , om han behöfde frukta att förlora mig ? Skulle han då se att jag ännu är vacker , skulle han då tillåta mig att vara ung , och att känna som en ung qvinna ? Det är märkvärdigt hvad han sjelf blifvit gammal och hvilken mängd af gubbvanor han fått ! Hans lif är till den grad angenämt , fridfullt , behagligt , han är rigtigt typen för en exemplarisk äkta man . Han börjar nu att kalla mig » gumma » , något som jag afskyr ännu mer än » mamma » , och fastän jag har det allra tjockaste , mörkaste hår , utan ett grått hårstrå , talar han om att vi redan ha gråa hår . Sådant pinar mig ... Hur småaktig jag ändå är ? Hvarför skall jag fästa mig vid dylika bagateller ? Jag vet ju att han älskar mig , att han skulle låta hugga af sin hand för att bereda min lycka . Men det är icke nog för mig ! Jag längtar efter någonting annat – jag längtar efter kärlek , skönhet , poesi ... Du ber mig säga någonting om Elise . Ja , Elise är lycklig , mycket lycklig . Mera kan jag ej säga – detta är ett ämne som jag lider af att tala om . Åsynen af hennes sällhet gör mig ibland förtviflad . Jag börjar tro att jag är en dålig qvinna och att det till slut skall gå illa för mig . Skrif snart till Din Elise . Den 26 Oktober . Min kära vän ! Jag är öfverhopad med göromål , jag håller nu som bäst på att ordna Elises utstyrsel , och mitt bref i dag gäller blott en anhållan att du ville hafva godheten skicka mig ett mönster på dina örngått . Min sömmerska , som i parentes sagdt , syr alldeles utmärkt , hör för öfrigt just icke till de mest genialiska personligheter , och kan omöjligt förstå hur jag vill hafva det , utan att få ett prof derpå . Jag och Beate , Elises svärmor , fara nu hvarje förmiddag omkring i bodarne , för att göra uppköp . Pappa ger Elise 10,000 kronor och hennes svärföräldrar lika mycket till utstyrsel . Jag sjelf syr allt linne hemma , det roar mig ofantligt att ordna hennes trousseau och göra den så elegant och smakfull som möjligt . Lilla Elise sjelf gör ingenting ; hon blott sväfvar omkring på en sky af beundran och kärlek – blir hon icke totalt bortskämd , så är det tur . För öfrigt råder det mellan oss och våra blifvande slägtingar en harmoni , som är rigtigt underbar ; man gör icke annat än beundrar och komplimenterar hvarandra ; Ernst trifves förträffligt med sin nya svärson och sjunger hans lof ifrån morgon till qväll . Det är en lycka , som nästan är öfverväldigande ! En af mina bekanta sade häromdagen åt mig : kan det väl på jorden finnas en menniska , som haft mera framgång i lifvet än du ! Nej – svarade jag – det fins det troligen icke . Ibland känner jag mig litet ensam , det kan jag ej neka till . Om förmiddagarne arbetar jag , så att då hinner jag ej känna hvarken sorg eller glädje ; men om eftermiddagarne , då Ernst sofver middag – af finkänslighet mot Elise sofver han numera alltid dubbelt så länge som förr – och de begge förlofvade sitta och svärma i en soffa , då sitter jag ensam och tänker , och mina tankar och jag inverka numera icke godt på hvarandra . Jag önskar att Elises bröllop vore förbi . Det är besynnerligt , jag ser bort mot denna tidpunkt som mot någonting ljusnande och bättre . Jag vet icke hvad det är – kanske blott detta lockande , som en dunkel framtid alltid har för ett oförnöjdt sinne . Elise helsar dig , hon vet att jag skrifver . Hon ber mig säga att du måste komma på hennes bröllop . Det samma säger äfven     Din gamla trofasta vän Elise . Den 1 December . Klockan är 2 på natten . Bröllopsgästerna ha aflägsnat sig , Elise är borta , Ernst har gått till hvila , det är tyst och mörkt i våningen . Att sofva är för mig alldeles omöjligt ; jag sitter här ensam vid mitt skrifbord , och i tystnaden omkring mig är det som om jag lyssnade på mina egna känslor och tankar , så lefvande och starka brusa de igenom mig . Den förflutna aftonen fyller hela min fantasi . Elises ljufva ansigte med slöjan omkring , hennes tårar då hon vid afskedet kastade sig i min famn , den högtidliga vigselakten , brudgummens allvarliga , upprörda stämma , då han uttalade de betydelsefulla orden om kärlek i nöd och lust , talen , skålarne , de lysande toaletterna , sorlet från de pratande menniskorna – allt detta förföljer mig oafbrutet och spökar i min hjerna ... Det var bra obeskedligt af dig , att ej hålla ditt löfte att komma på bröllopet ; du skulle ha bott hos oss , och jag hade då haft någon att tala med i denna stund . Jag behöfver det , ty mitt hjerta är öfverfullt , Ack , min vän , hvilka minnen denna dag uppväckt ! Jag har gått som i en dröm ; det har förefallit mig , som om jag genom något trollslag flyttats nitton år tillbaka , och som om jag klädt mig sjelf till brud , då jag klädde Elise . Jag har lefvat med mitt barn , så som jag tror ingen annan moder gjort det . Hvarje känsla , som gått igenom hennes själ , har på ett underbart sätt äfven omslutit min. Jag har bäfvat med henne ; jag har jublat och längtat som hon . Ibland har jag frågat mig sjelf : är det jag eller Elise som känner så här ? Men då jag såg henne vid altaret , så ljuf och intagande i sin hvita drägt , så blyg och öm i sin nya lycka , då greps jag plötsligt af det djupaste vemod . Jag tänkte på att hon kanske skulle komma att genomgå det samma som jag , kämpa samma strider , lida samma nederlag . Jag skulle velat varna henne , säga henne att den sällhet hon nu tror evig , icke är annat än en dröm , som förr eller senare skingras , att för qvinnor , sådana som hon och jag , hvilka redan i lifvets första vårdagar få njuta dess fullhet , för dem komma också dagens tunga och hetta så tidigt uppå , att vi ej ha krafter att bära dem . Jag var häftigt upprörd , då jag vid afskedet omfamnade Elise , och jag bad Gud att han måtte göra henne mindre känslig , mindre öm , mindre hängifven än hennes mor . Sedan våra gäster farit , sutto Ernst och jag en stund i kabinettssoffan och pratade . Är det icke underligt att han efter denna dag , som hos mig väckt så många minnen , icke sade ett ord om det förflutna , om vår bröllopsdag ? Han talade blott om Elise , om hennes lycka , hennes framtid , etc. Men då han sade mig godnatt , omfamnade han mig innerligt , kysste mig flere gånger och hviskade : » ja , nu är det blott du och jag – nu är det som om vi vore unga och nygifta igen ! » Jag tryckte mig intill honom ; en dallring af lycka genomilade mig . Förstod han väl , anade han något af hvad jag kände i denna stund ? Klockan slår nu tre . Det är tid att gå till hvila . Godnatt , min vän ! Detta bref är säkert icke den enda påminnelse du i dag har om mig – säkert har du redan många gånger i tankarne mött Din Elise . Den 27 Februari . Väl tio gånger har jag satt mig ned för att skrifva till dig , men lika ofta har jag kastat ifrån mig pennan , lagt undan papperet och rest mig upp från skrifbordet . Först i dag har jag verkligen kommit mig för , att börja och fortsätta ett bref . Ack , min vän , hvad är ändå lifvet ? En lång , tråkig lexa , i hvilken vi lära oss att allting egentligen är ingenting . Under ena hälften af vårt lif göra vi upp planer , förhoppningar , drömmar , blåsa såpbubblor , bygga korthus , under andra hälften stranda förhoppningarna , brista såpbubblorna , ramla korthusen . Hvad återstår oss då , när qvällen kommer ? Om du visste hvilken dum , barnslig , öfverspänd fantasi jag hade ! Jag trodde att då Elise var borta , skulle jag få bli ung igen . Men nu är den drömmen slut ; jag är ånyo inne i den nyktra verkligheten . För öfrigt föra vi det angenämaste lif . Arthur och Elise äro beständigt hos oss eller vi hos dem . Elise är den allra lilla sötaste husmoder ; hon tycker icke illa om att nyttja mössa , hon , och tar för öfrigt på alla sätt och vis sin värdighet som fru i akt . Det var så ytterst komiskt att i går höra henne tala om hushåll och tjenstefolk . Hon utbredde sig i detta ämne med en säkerhet , som om hon varit gift i tjugu år . Under dessa sista dagar har jag varit vid ett ovanligt jemt och lugnt lynne . Jag undrar om jag icke håller på att bli gammal . Jag kände mig nyss så trött af att ha gått uppför våra tvenne trappor , och i morse hittade jag fyra gråa hårstrån , då jag kammade mig . Jag blef så glad , att jag måste springa och visa dem för Ernst . Han blef ytterst förvånad öfver att de voro de första , han trodde att jag redan hade hela hufvudet gråsprängdt . O ja , kom ålderdom , du af så många fruktade ! Jag längtar efter dig , jag längtar efter att din kyla skall lägga sig öfver min heta , oroliga själ . Jag får icke vara ung , jag kan icke vara ung , och på samma gång förbli en god och ren qvinna . Det är genom att tvinga mig att bli gammal , som jag räddar mig sjelf . Och genom min lilla Elise skall jag icke helt och hållet bli främmande för ungdomen och dess lif . Jag tänker så mycket på Elise numera , mycket mera än jag gjort under dessa sista år . Jag önskar att jag kunde känna moderskärleken så stark som jag kände den under hennes barndom ... Ibland kommer det öfver mig stilla , vemodiga tankar . Jag försjunker i dem , hvilar i dem , de smeka mig sakta , som vindens sus öfver en kyrkogård . Jag önskar ingenting mera , jag längtar icke , jag glider sakta framåt , ut ... ut , mot det stora , oändliga , der allt förgås ... Ibland frågar jag mig sjelf , om det väl på jorden fins en varelse till , som är lika orolig , besynnerlig , fantasirik som jag ? Svara mig på den frågan , om du kan , och tröttna icke på Din Elise . Den 29 Mars . Min älskade vän ! Jag är så förvirrad , så häpen , så upprörd , att jag knappast vet hvad jag skrifver ! Det förefaller mig som om någonting underbart skett , som om en stor omstörtning skulle ega rum , som om jag började ett nytt lif . Ack , min vän , jag är lycklig – det bundna , tryckta i min själ löser sig ... Elise , min lilla Elise , mitt barn , skall blifva mor ! Om du visste hvilka känslor denna föreställning väcker ! Då jag skall beskrifva dem , förefaller det mig som om jag rörde vid strängar , hvilka äro så fina att de brista , om man kommer åt dem ! Detta barn , som hvilat vid mitt hjerta , som lärde mig kärlekens djupa hemlighet , skall nu i sin tur emottaga samma uppenbarelse ... Liksom på Elises bröllopsdag frågar jag mig sjelf : är det hon eller jag ? – Är det mitt eller hennes barn jag väntar ? Men nu , hur olika jag känner emot då ! Någonting försiggår inom mig . Det är som en kris – det är som om mörka , tunga skuggor veke . Jag sträcker mig mot framtiden som mot ett skönt löfte . Är det icke sällsamt , det här ? Jag förstår icke mig sjelf . Jag undrar om det skall bli en gosse eller en flicka ? Nåja , det gör det samma . Arthur är alldeles utom sig af glädje . Ernst tar det mera lugnt , han är egentligen rädd för Elises helsa . Men jag är icke orolig i det fallet ; jag känner hennes kropp , den är stark och frisk som min. Jag skall nu genast börja med utstyrsel åt den lilla . Ack , jag mins när jag höll på att sy åt Elise ! Jag hade ingen mor , jag , som ordnade den åt mig . Nu hinner jag ej mera . Middagen väntar . Farväl , min bästa vän ! Du hör snart af mig . Din Elise . Den 29 September , Ack , min älskade vän , hur skall jag kunna beskrifva för dig hvad jag kände , då jag efter flere timmars oro och ångest slutligen höll Elises lilla barn i mina armar , och såg henne sjelf , litet blek , men leende och lycklig , slumra in med sin hand i Arthurs ! Jag minnes då Elise var född och man lade henne till mitt bröst , hvilken skön , ren , nästan helig känsla , som genomströmmade mig . Närheten af dessa små varelser har någonting så förunderligt renande . Jag tror icke att man skulle kunna begå en synd i ett barns närvaro , icke jag åtminstone . Då jag blef mor , var det som om det lidelsefulla i min kärlek dämpats . Det kom någonting stort , allvarligt , högtidligt öfver mig ; jag skulle velat gå in i ett tempel och knäfalla vid altaret och hembära Gud mitt hjertas kärlek . För andra gången känner jag moderskapets förädlande inverkan . Elises barn är äfven mitt – tillsammans skola vi älska och vårda det . Ack , vågar jag verkligen tro att striden är slut och att jag vunnit frid ? Jag längtar att få höra den lilla kalla mig » mormor » – då skall jag rigtigt känna att jag verkligen är gammal – men att jag får vara ung genom mitt barn och mitt barnbarn . Ernst har nyss kommit hem från sina affärsgöromål . Hans första fråga gälde Elise , och jag redogjorde noggrant för hennes och den lillas helsotillstånd . Han såg strålande ut och omfamnade och kysste mig i sin lycka . Ja , min vän , hvad som ännu kan finnas qvar hos mig af oro och längtan , det skall jag borra in i min själs nedersta djup , och deröfver vill jag låta kärlekens strålar lysa så klart , att jag blott känner ljus och värme ! Din förhoppningsfulla Elise .