Efter en förträfflig middag , intagen i en sval berså , satte sig sällskapet att afvakta den förstärkning , som väntades från granngårdarna . Under det Blenda , luktande på de sköna blommor , hvarmed kusin Patrik försett henne , för sig sjelf undrade huru hon som bäst skulle skicka sig i societeten , började fru Regine Sofie anställa förhör efter gästerna . ” Det här starka rosendoftet , med suset i träden och suset i sjön , gör mig just lite sömnig – sladdra derföre du , Henriette , som har lätt för det , och säg mig hvilka du väntar . . . Men jag menar att du redan somnat , min kära syster Emerentia ! ” ” Jag – nej , jag är långt ifrån sömnen ! ” Och häri hade den goda själen fullkomligt rätt . Liksom Blenda var hon sysselsatt med tanken på sitt första uppträdande , och som det fallit henne i minnet att hon någorstädes läst att tystnad och tankfullhet tillkännagåfve bildning och förstånd , föresatte hon sig att i dessa punkter icke låta öfverträffa sig af någon . Hennes tillbakadragenhet vore dessutom lätt förklarad af sorgdrägten , och emellertid vunne hon förmånen att observera och lära , utan att blottställa sig för några misstag . ” Vi vänta inga andra ” – svarade Henriette sin svärmor – ” än de som höra till vår vanliga sällskapskrets härute under sommarn . ” ” Vet jag hvilka det är ? ” ” Sidenkramhandlanden Lorens känner mamma . . Hallbergs likaså , tror jag . . . ” ” Jaså , hökarns ? ” ” Ja , rika hökare Hallbergs . . Se ’ n ha vi spegelfabrikör Lundgrens , hofrättsrådet Ahlstens och . . låt mig se . . kanske kommer också hattstofferare Cederlunds , slagtare Brunns och gamla öfverstinnan Wollsmidt , hvilken är liksom en oldmor för oss alla . ” ” Än kammarjunkaren , kära du , du glömmer honom ! ” inföll Patrik . ” Hvem är det ? ” frågade mamma . ” Öfverstinnans son . Han är ute ett par gånger i veckan , och nästan alltid kommer han hit och sjunger med Henriette . ” ” Kanske mamma befaller att vi servera kaffet ? ” inföll unga frun , uppstigande . ” Det är visst det enda som sätter lif i oss ! ” Den aristokratiska fru Emerentia stafvade emellertid inom sig på den besynnerliga sammansättningen af gästernas rang . Hon var van vid landsortens trånga åsigter och kunde i sitt lif icke begripa hur en hökare , en hattstofferare – denna titel togs efter bokstafven – och ännu värre en slagtare kunde komma i sällskap med öfverstinnor , kammarjunkare och hofrättsråder . Den värda frun hade väl förut hört omtalas penningens makt , men aldrig hade hon inbillat sig att den vore i stånd att åstadkomma slika underverk . Medan Henriette , utan att afvakta sin svärmors tillåtelse , ilade bort , begagnade fru Emerentia tillfället att fråga sin syster om det i Stockholm brukades särskilta embeten för att göra hattar och att stoffera dem . ” Är du tokig ! En hattstofferare är helt annat än en hattmakare . Vet du icke att son min , Johan , är hattstofferare ? ” ” Kors , jag tyckte att du en gång skref – men kanske kunde jag icke rätt läsa ordet – att han hade en gal . . galanterihandel ? ” ” Nå ja , hattstofferare – och Johan först och främst – ha nog sådan handel . ” ” Men hvad sälja de då ? ” frågade vår fru , ganska nöjd att få denna upplysning . ” Allt möjligt ! Du skall få följa med mig en dag till son mins bod , så skall du få se militärprydnader , ljusstakar , ljuskronor , parfymerier och tåcket der . ” Nu är det ej för mycket sagdt att fru Emerentias hufvud bokstafligen svindlade . Hon kunde knappt ta ögonen från sin syster . Galanteri och hattstoffering var i Stockholm således liktydiga begrepp – och slutligen bestod hattstofferingen ej i att stoffera hattar , utan i att sälja ljuskronor , ljusstakar , militärprydnader och parfymerier ! Innan detta stora kaos hunnit reda sig , anlände en trupp främmande . Och se , dessa lysande fruntimmer , hvilka förde sig så väl som någonsin någon hjeltinna i la Fontaines eller Kotzebues romaner , voro de ej just den rika hökarfrun , den rika slagtarfrun och ändtligen den rika hattstofferarfrun , hvilken dessutom i behag och elegans var alla de andra , ja sjelfva Henriette , öfverlägsen . Efter ännu en timma hade hela sällskapet ankommit , på öfverstinnan när , och under intagandet af kaffet , börjades en konversation , som gjorde Blenda ej mindre hufvudyr än den föregående märkvärdiga upptäckten gjort modern . Stackars Blenda kände ej ett enda af dagens ämnen eller nyheter , visste ej namnet på en enda aktör , sångare eller sångerska , hade ringa begrepp om badorterna och ännu mindre om Svea-orden , Thalia , sällskapet det och sällskapet det , om konserter , soaréer , tillställningar i Kirsteinska trädgården , och mycket mer . Ännu värre befann hon sig , då damerna språkade henne an , ty alla ämnen började med : ” har fröken sett . . har fröken hört . . har fröken varit der och der ” ; och när Blenda blygt svarade att hon ännu ingenting sett utom den vackra staden och en del af dess omgifningar , företogo sig damerna godhetsfullt , men något inkrångladt , att beskrifva så många olika saker , att hon icke kunde fatta fjerdedelen . Och under allt detta slammer gingo de på och snörpte och sydde så qvickt , att Blenda tyckte det nål och tråd skötte sig sjelfva , och detta på sjelfva söndagen – den landtliga Blenda var dömd att falla ur den ena förvåningen i den andra . Under tiden hade herrarna , som voro vida mindre språksamma än damerna , dragit sig till ” verandan ” , dit cigarrer och punsch blifvit utburna . Man hade redan öfvergifvit hoppet att få se öfverstinnan denna eftermiddag , och damerna funderade just på en promenad , då Henriette – som troligen hade någon liten hemlig otålighet att bekämpa , ty hon gjorde sig oupphörligt ärenden in – vid återkomsten från en af dessa husmoderliga ronder hugnades med underrättelsen att öfverstinnan och kammarjunkaren syntes i parken . Det är omöjligt att veta hvilka angenäma egenskaper dessa personer egde , men nog måtte de ha varit af högre art , ty intet enda af fruntimren – med undantag af våra tanter och Blenda – undgick en viss elektrisering . Öfverstinnan var hvarken mer eller mindre än en gammal fryntlig hedersgumma , den der gerna såg sig utmärkt som den förnämsta i den lilla kretsen , hvilken ock mycket fjäsade för henne . Hennes son kammarjunkaren var deremot en ung artig man , som roade sig att fjäsa för de unga fruntimren . Han hade ett sätt att prata , som helt och hållet förtjuste dem , och han talade tillräckligt gerna för att icke ledsna på att höra sig sjelf . Men till sina vanliga åhörarinnors och beundrarinnors stora missbelåtenhet gjorde han sig i dag förtjent af ett visst klander . Knappt hade han en qvarts timma låtit sin tunga genomlöpa den intressanta bana , der den med så mycken smak brukade kapriolera , än han hastigt afbröt och vände sig , icke till Henriette , som var beredd på och van vid en mera uteslutande uppmärksamhet , utan till Blenda , hvilken han helt okonstladt nalkades med en fråga om det intryck , som Stockholms sköna nejder gjort på henne . ” Jag fruktar att jag ej kan reda det ! ” svarade hon med sitt intagande leende . ” Men jag har ej ens drömt om något så präktigt . ” ” Icke ens drömt – det vill säga att fröken anser det drömmen alltid öfverträffar verkligheten ? ” ” Jag inbillar mig åtminstone att det ganska ofta är händelsen . ” ” Och jag gissar att fröken nog framdeles ändrar tanke . . . Men får jag ej lof att hålla de der grässtråna – vi stockholmare förstå oss också på att binda strå i gröngräset . ” Och till Henriettes djupa förtrytelse satte sig kammarjunkaren nu bredvid Blenda , artigt framräckande handen för att sammanhålla de grässtrån , som hon , sig sjelf ovetande , uppryckt , men dem hon nu villigt lemnade , emedan det gaf henne tillfälle att , under det hon knöt , tänka på om hon någonsin mer finge återse ” riddaren af svarta rosen ” . . . och se , kammarjunkaren hade tur att hålla : Blendas riddare skulle nog komma åter . ” Hvad tror herrskapet , borde vi ej nu göra allvar af promenaden ? ” frågade värdinnan . ” Här tar då värman alldeles öfverhand ! ” Förslaget väckte delade tankar . Öfverstinnan , tant Regine Sofie och ett par andra fruar föredrogo att i ro smutta på limonaden och knapra på de öfriga förfriskningarna , hvaremot den yngre afdelningen gaf sitt fulla bifall . Men hvem var det , o himmel , som icke såg att Henriettes shal , vid hennes försök att kasta den öfver axlarna , ville fladdra ifrån henne , och hvem var det som hjelpte tillrätta Blendas shal – hvilken icke fladdrade någorstädes – om icke kammarjunkaren , och hvem , om ej han , gick sedan troget vid den unga landsortsfrökens sida ! Det var först vid vändningen i en allé som han befann sig helt nära Henriette , hvars gnistrande ögon kommo honom att hastigt draga sig några steg före med henne . ” Jag är ganska förundrad ! ” sade hon kort . ” Det kommer deraf ” , hviskade kammarjunkaren med en röst så mild och len , att den liknade suset af sommarvinden i en blomsterparterr , ” det kommer deraf att ni ej hunnit längre än till . . . ” ” Till hvad ? ” ” . . . er första lilla intrig . ” ” Hvad vill det säga ? ” Frågan åtföljdes af en blossande rodnad . ” Att den tjusande Henriette framdeles lär sig att finna nyttan af en afledare ! ” ” En afledare ? ” ” Det lilla bryderi , som vi erforo i förmiddags , skänker ju oss erfarenhet . ” ” Det medgifves . ” ” Nåväl , hellre tvingar jag mig att sysselsätta mig med den obetydligaste , än jag . . . ” ” Än ni ? ” ” . . . blottställer den skönaste . ” ” Om jag blott visste , om jag vore öfvertygad . . . ” ” Om hvad ? ” ” . . . att ” – Henriettes röst hade nu erhållit en oändlig förmildring – ” att det vore blott tvång ? ” ” Elaka – kan ni tvifla derpå ! ”