En begrafning . Det var på dagen en vecka sedan Erik Jons Olle slutade sin glädjefattiga tillvaro , och nu hade han legat sex dagar i likkällaren under bårhuset , däruppe på den kala , sandiga kyrkogården . Olles lif kunde nog -- trots sjukdom och plågor -- hafva varit gladare än det i verkligheten varit . Fadern , Erik Jons , var kyrkovärd och en af de rikaste bönderna i byn . Själf hade Olle i morsarf fått -- förutom lungsot och skrofler -- flere tusen kronor och kunde nog vänta sig lika mycket i farsarf , då nya Erik Jons ’ mor inga barn fick -- hon var vissen och torr som fjolhässjadt potatisris -- och han bara hade en äldre bror att dela med . Men om Olle också ej hann med denna andra utdelning , hade han dock vid sitt inträde i världen fått någonting annat i arf efter far sin , och det var dennes ömma kärlek till gods och guld och hans ängsliga rädsla , för att den minsta lilla slant skulle rulla ifrån honom och till någon annan . Och det var nu denna ömhet och oro , som gjorde Olles lif så fullt af bekymmer . Fick han inte så ondt af att Karl Pers ’ Kalle tjänte sig tre kronor om dagen vid järnvägsbygget , att han gick med agg både till Kalle och den ingeniör , han var i arbete hos ! Och det fastän han själf -- stackarn ’ -- knappast orkade spada ut ett lass grus på landsvägen . Då nämndemans Anna gifte sig utbys , blef det ätter värre för honom . Hon var det rikaste giftet i byn och borde väl -- om någon rättvisa funnits till -- blifvit åtminstone svägerska till Olle . Ibland hade han nog tänkt på henne för egen del med -- men , när han så kom att titta sig i dragkistspegeln och där såg ett magert ansikte , vanställdt af blåröda skroflerknölar och ett djupt ärr , som stramade och drog ned hufvudet mot ena axeln , då suckade Olle och tyckte , att det just ej passade ihop med Annas hvita skinn . Det kändes i alla fall som en stickande torrvärk i bröstet , hvar gång han sedan hade tänkt på nämndemans präktiga gård och alla de sedlar , han hade inne på banken . När så till slut hela härligheten kom en annans hus till godo , var det nästan som om Olle blifvit smått ifrån sig för en tid . Nu var emellertid Olle fri sina bekymmer , och hans usla kropp tog sig så god en hvila , att om också järnvägsingeniören kommit ned till honom i likkällarn och bjudit fem kronor i dagspänning -- och lätt arbete till -- hade han inte rört så mycket som ett finger engång . Nej , inte ens om nämndemans Anna kommit fri och ledig och bjudit honom gods och sedlar och sig själf på köpet . Hos kyrkovärdens hade det i stället varit oro och bråk . Att Olle inte skulle bli ’ långlifvad , det visste man nog , och inte sörjdes det stort öfver det heller . En Anders , brodern , hade långa tiden -- innan han somnade om kvällarne -- legat och räknat på fingrarne , huru mycket hans och Olles morsarf blef tillsammans -- och så med alla årsräntorna till . Och det första han smygtittade efter , när han vaknade , var om Olle sken som en lefvande , där han låg . Men så kom en annan omständighet till , som inte kunde undvikas , och det var , att det måste hållas graföl , och det ett hederligt också , när det var efter kyrkvärdens son . Erik Jons mor tänkte för sig själf -- att då hon nu var kvitt de lea åbäket , så skull ’ na då för en gång int ’ sätt ’ sej på tvära . En otur var det att storbyggningen hyrdes ut till rallarefolk , och själfva bodde de i bryggstugan , så att något graföl hemma kunde det inte bli ’ af . Och gud vete , huru det gått med alltsammans -- hvad kalaset beträffar -- om inte Olles moster , som hade en rymlig gård och för resten var bygdens kalaslagerska , hade föreslagit dem att hålla till där . Fastän Erik Jons nogsamt både kände och såg i andanom , huru långa rader af blanka slantar rullade ifrån honom uppför backen till moster Kristina och in i hennes dragkista -- utom alla de , som vid det tillfället rullade åt andra håll -- måste han nu för skams skull låta olyckan ske denna enda gång utan att blinka . Men nog tyckte han ändå -- att en Olle hatt ’ bätter vett , om ’ en gjort allvar åf hädanfäla ’ , när ’ n höll på me ’ n en gång strax ’ en var kommen hit te ’ världa . Hä va ’ int ’ så laggrant me ’ rustningen för en tocken , som när hä sku ’ bär te ’ me en fullgo ’ karl . I fyra dagar hade där slaktats , bakats , bryggts och kokats hos moster Kristina -- det var ju bjudet sextioåtta personer , utom hemfolket . Hon var kanske den enda , som kände någon saknad efter Olle -- och hade nog alltid tyckt det vara synd om honom -- men nu hade hon inte stor tid att tänka på det , där hon for fram och tillbaka som en skottspole . Vid elfvatiden var det så godt som färdigt . I salen stod slagbordet dukadt för kaffedrickningen , och moster Kristina hade just satt ifrån sig två stora brickor med högar af anisbröd , smörbakelse och saffransbröd i tjocka skifvor , när ladugårds ’ Lotta stack hufvudet inom dörren med bud , att bärarne , som skulle efter liket , hade kommit . Nu var det att bjuda dem på kaffe i lillkammaren , och se ’ n fick då både död och lefvande komma -- granriset var strödt och ingenting glömdt . Jo kors , lådan , som kistan skulle ställas på , var ju kvar i vedboden , sedan den svartströks i kvälls ; och nu blef det ett hastverk för kyrkvärden att dra ’ fram den och ställa den på sin plats midt på gården . Det hade väl gått om en kvart , när de syntes med kistan uppe vid kyrkogårdshörnet , och länge stod det inte på , förrän de voro framme vid grinden . Där satte de ned henne ett slag och torkade svetten ur pannan med bärlakanssnibbarne . Tvi ! så spottades i åtta par brunbarkade näfvar , och så bar det åstad uppför gården öfver finhackadt granris -- här och där uppblandadt med gulnade löf -- där kistan ställdes upp på den svartmålade lådan . Locket , som pryddes af en storbladig papperskrans af hvita blommor i grönt , lyftes ifrån och ställdes upp emot bryggstuguväggen , och där låg nu Olle färdig till likskiningen . Inte hade han just vunnit på att ligga sex dagar i likkällarn -- han gick nästan lite i grönt , han med -- men en geraniumskvist , som moster stuckit i handen på honom , sedan hon svept färdigt , hade hållit sig frisk och vacker där nere i fukten . För resten var han branog stygg att se på , och det tyckte allt mesta delen af siarne och grafölsgästerna , som nu kommit , den ena gruppen efter den andra , och i långsam högtidlighet stannade framför kistan . Svepningen skulle man då i alla fall syna , och ingen kunde säga annat än att den var riktigt laggrannt tillställd . En gumma , som hade trängt sig fram och nöp i spetsen , som gick rundt om kistkanten , gaf sig också till att låta illa , för att slikt skulle ner i jorden . » Men jästanesligen » -- hördes en röst -- » när hä var så ulusteli ’ mä e ’ määnsk ’ bara ätter e ’ veeck ’ -- hvars gär dom mä ’ n opp i fjällbyan , när dom hvarsken på vår eller höstsian ’ kom sej fram te ’ köörk ’ och präst ? » » Hä kan je sääg » -- upplyste en ann ’ -- » för si je haad e ’ faster som bood nolom Arvidsjaur , å ho la ’ sej te ’ å dö på höstasia , når hä int ’ gall te ’ ta ’ sej öfver myran och träska -- och si , då tog kärn ’ henses och salta på ’ na -- ja , unner ’ na me ’ förrexten , så når dom sku ’ jolföra ’ na mot jula , sken ’ na ackurat , som om ’ a nyyss släppt vääjre ’ » -- » Pastorns ! » hördes nu i högljudd hviskning från dem , som höllo till längre ned på gården . Och sedan moster Kristina nigande välkomnat prästgårdsherrskapet , bjöd hon alla stiga in och ta ’ för sej af kaffet , innan det bar af till grafven . Där inne i salen blef det på en gång både trångt och varmt . Pastorns hade slagit sig ned i långsoffan , där hedersplatsen delades af kyrkvärdens . Sedan gästerna varit framme och helsat och sagt » tack och har äran te ’ sorgas beklagelse ! » hördes åter moster Kristinas bjudande stämma . Och snart var kaffedrickningen i full gång med påtår -- och kask åt karlarne -- och stora högar med anisbröd , smörbakelser och saffransskifvor , som , när gummorna inte orkade mer , vandrade ner i deras förningskorgar och handdukar . En och annan gubbe kom nog också med lite , som inte gått ner , och bad a ’ mor ta ’ reda på ’ ne . Kyrkvärden suckade , där han satt i soffhörnet , försjunken i betraktelser -- om det var öfver sonen , som låg därute i kistan , eller allt bakverket som gick åt till förningen , det vete Gud allena . Pastorn hviskade nu något till klockaren , hvilken skyndade ut på bron och -- hviftande med en hvit duk -- gaf tecken åt ringaren att börja med klockorna . -- Bing -- bång tonade det i enstaka , dröjande slag , tills de kommo rigtigt i takten , och nu kom det förra allvarsamt beklagande uttrycket tillbaka i alla ansikten -- det hade så småningom försvunnit under kaffedrickningen . Liksom tvekande började man röra på sig . Ute på gården samlades de sörjande för sista gången omkring Olle . Kyrkvärden stod med hatten för ögonen och kyrkvärdsmor bredvid , och hon snöt sig och torkade ögonen ömsevis , tills hon blef alldeles rödögd -- nästippen var mest alltid som röd af sig . Hvad nu gubben tänkte på var ej så godt att säga , men sorgen kunde skäligen inte vara så stor , då sonen -- som sagt -- i alla dagar varit för usel att kunna göra rätt för sig på något vis . Och i medecin och doktorering hade han kostat modiga pängar . Det kändes nog helst , som om han vore i färd med att stoppa ned en ärgig slant i jorden för att aldrig mer taga upp den -- och det kunde nog på sitt sätt kännas svårt . Moster Kristina grät en värs , men stannade tvärt af vid det att ögonen föllo på Olles ansikte -- » hoaligen , hva pojkkräke skin oharrans lej , där ’ en ligg ! » Nu kommo bärarne med locket , och snart var Olle för alltid afstängd från Guds vackra solsken och denna världens goda och på väg till sitt sista hvilorum . Liktåget ordnade sig led efter led med pastorn , klockarn och den dödes anförvanter närmast kistan . Vägen upp till kyrkogården var ej lång , och fastän det var på höstsidan sken solen riktigt varmt . Det gjorde nästan ondt i ögonen , när man tittade ut öfver älfven , som bred och lugn flöt där nedanför och gnistrade så vackert i solskenet . Framme vid graföppningen ställdes kistan ned för att få sina skoflar mull , och sedan prästen läst bönerna och välsignelsen och klockaren tagit upp begrafningspsalmen , sänktes den ned under tystnad . En vindil rörde upp en hop affallna gulröda löf , som under hvirflande dans föllo ned öfver kistlock och begrafningskrans . Några blommor bestods ju ej , så Olle fick vara nöjd med det som blef . Stönande suckar från en och annan var det enda ljud , som afbröt stillheten , tills prästen vände sig om , tog kappan på armen , och , efter att hafva sagt kyrkvärdens några tröstande ord , beredde sig att med de öfriga återvända till grafölsgården . Allt efter som vägstycket blef längre mellan grafplats och grafölsgäster , blefvo dessa också mindre högtidliga , och när de i spridda grupper gingo uppöfver gårdsplanen igen , hade just ingen kunnat gissa , hvarifrån de kommo , om ej prästen varit med , klädd i kappa och krage -- och så gingo de ju fram öfver finhackadt granris . » Oill i tro ’ ne eller int ’ , men ja ’ kaveer för , att en Anners får tre tusen och syv hondra blaankt nu , å hä jär nästan som hä syns på ’ n -- för int ’ hav då sorga blåst opp ’ en slikt ändå . » -- Det var Karl Pers Kalle , som temligen högt sade ut sin tanke till en fem , sex andra pojkar , som i en klunga veko in genom gårdsgrinden . » Jaa då , men nu vaar ’ ä nog lääng , tills våran Märta får ut årslöna ätter de hänne kalase -- ho hav int ’ fått fjolårskängskorna än » -- hördes från en liten skarpögd gumma . Hon tystnade tvärt , när moster Kristina i detsamma -- röd och varm -- kom ut från salen och till alla utevarandes glädje förkunnade , att köttbullan ’ va ’ på bole å pastorns hade redan börja ’ -- å varsågo ’ ! Gubbar och gummor trängdes om hvarann ’ , och det ena fatet efter det andra bars in fullt och togs ut tomt . Det var köttbullar med bruna bönor -- och pepparrotkött med potatis -- och blodpalt med mjölksås -- och lika tyst var det nästan som där ute på kyrkogården . -- Maten är då också någonting , som det kan löna sig att tiga för . En gammal förgångskarl , som nog inte var så van att handskas med knif och gaffel , kröp in i en vrå och tog till med fingrarne för att inte förolyckas med köttbullarne . Gubbstackarn ville nog ändå , att det skulle vara ordning med det och slickade tallriken så ren -- att inte var det mycket att diska efter honom . Så kom soppan in . Det fanns både köttsoppa och saftsoppa med risgryn och sirup i , och var det ändå någon som tyckte det var lite af supanmaten , så stod där fem stora tillbringare med mjölk och hembryggdt dricka på dragkistan i lillkammaren , och de fylldes så fort de blefvo tomma . Tumtjocka sirupslimpskifvor lågo uppskurna i stora högar , och de , som tyckte det vara nog ändå , stoppade ned dem till den andra förningen . Efterrätten , som moster Kristina gjort sig särskild möda med , bars nu in . Det var saftkräm med grädde och smörtårtor , och af den rätten var det nog många , som togo sina tre tallriksfyllor -- och slickade af skeden likafullt . Erik Jons miste nästan aptiten själf af allt detta ätande , och han började nästan ångra sin spendersamhet . Det kändes rent af , som om de bitit stora stycken ur hans eget kött . Inte kunde på det här viset någon eftermat bli heller -- och se det hade han då räknat på -- att togs det till regelt , så skulle , ne bli ’ mängda ’ kvar också . Pastorn reste sig nu -- tackade Gud och kyrkvärden för en god välfägnad och bad sedan , att värdfolket samt och synnerligen inte skulle misstycka hans och pastorskans hastiga uppbrott : de hade en son , som dagen därpå skulle till stadsskolan och som därför måste rustas i ordning . » Hilijo , nu jär ä som lustigheta ska ’ te ’ å begynn ’ » -- hördes en röst i förstugan , och en pojktok , som visst snokat rätt på brännvinsflaskan , körde klacken i väggen , så att pappen sprack . » Håll trutamente , din vettvilling ! » -- och den glade fick en knuff i ryggen , så att han for som en kornsäck rakt in genom köksdörren , och därinne stannade han med ena armen i renvattenämbaret och den andra om benen på ladugårds ’ Lotta , som blef så hufvudvill , att hon satte både sig sjelf och paltfatet , hon åt ur , direkt i golfvet . Moster Kristina måste nästan skratta åt eländet men lofvade pojken -- att höll ’ en sej int ’ i skinne ’ och där ’ n sku ’ var , så blef det då int ’ nån traktering mer , hva ’ honom angick . Hon hade just ingen tid att bråka vidare med honom , ty nu -- sedan bordet var afdukadt -- skulle kaffet fram igen . Erik Jons mor kom sig till att oförmärkt hviska åt henne en påminnelse om saffranskringlorna , som hon var i färd med att lägga upp . Det va ’ allt säkrast att räkna dem , för si blef de godt om dem , va ’ de nog somliga , som nappade åt sej två . Inne i salen började nu munlädret mjukas upp på lite hvar , och när moster Kristina slog i kaffet och bjöd omkring de stora kringlorna -- som höra till hvarje hederlig begrafning -- fanns där då intet spår kvar af någon slags sorgmodighet . Erik Jons handterade nu brännvinsflaskan själf och fyllde på kopparne så det rann öfver . En ordentlig kask kunde han väl bestå , tänkte han , när han i alla fall gifvit sig i leken , och så var det någonting , som han själf inte ville försaka , där det kunde fås . Och med kasken blef det annat lif i karlarne , som man väl kan förstå . Flaskan blef påfylld och tömd igen , och Erik Jons visste snart inte , om det var hans brännvin eller någon annans , som strök med . » De hänne jär allt bätter slag de än kolijoxen , dom hav på boa » -- skränade en , som med långa krängningar och hopp försökte svänga rundt gården på ett ben -- » hurra för bränndevine å för en Olle ! » -- » Å nu ska ’ vi få fram e ’ lockspel å dra ’ på , så få vi nog fram kvinfolke me ’ de ’ saam » -- föreslog en annan . Och snart var det så lifvadt och lustigt där ute på gårdsplanen , som det anständigtvis kunde vara på graföl , och fastän de höllo i tills det mörknade , hann det aldrig bli ’ hvarken slagsmål eller annat otyg . Och det kanske tack vare Erik Jons försigtighet med varorna . Ingenting som gick att dricka fanns då kvar , när de gingo hem hvar till sitt -- och ändå var det bara två , som blefvo liggande efter i logeporten . Hade det funnits mer att tillgå , hade det nog druckits ur det med -- men så hade väl logeporten varit full i stället .