Det var en lif-full och tjusande anblick som visade sig öfver hela Riddarholmsfjärden , der den nu vid middagstiden låg öfverströdd med sina otaliga små båtar och segel , kryssande och korsande hvarandra i olika riktningar bortåt Mälarens solbeglänsta stränder , älsklingsplatserna för den sjöälskande delen af Stockholms befolkning . Blenda – elegant som en riktig stockholmska och så skön att folket på gatan , till tant Regine Sofies hemliga stolthet och tillfredsställelse , vändt sig om för att betrakta henne – satt nu och gungade i den lilla kullbåten , hvars kringhvirflande hjul gjorde henne ett obeskrifligt nöje . Men kullbåtens maschineri glömdes dock snart för utsigten öfver denna på en gång så pittoreska och praktfulla natur , bland hvilken konsten rest sina ståtliga vårdar . Här passerades de allvarsamma skinnarviksbergen . . der höjde sig kungsholmskyrkan och längre bort framskimrade Marieberg . . här fick man bakom sig åter sigte på Strömsborg . . . och innan kort strök båten in i den vackra Långholmsviken . ” Du är bra lycklig nu , min Blenda ! ” sade modern leende . ” Detta är just en af de sköna dagar , hvarom vi drömde , när vi tänkte på hvilan efter arbetet . ” ” Ack , denna är långt skönare , mamma ! Jag känner mig så förunderlig till mods : det är både sällhet och häpnad och ändå en liten smärta öfver att en sådan färd så snart tar slut . ” ” Kära du ” , menade tant Regine Sofie , ” den varar alldeles tillräckligt länge ! ” ” Tillräckligt länge ? ” ” Se så , bli nu bara icke hjertnupen för det du får se vatten , träd och gröna kullar , ty vet du hvad Henriette då kallar dig ? ” ” Nej , låt mig höra ! ” ” Den lilla enfalden från landet ! ” ” Är det möjligt ? ” ” Jaha , der har du den hederstitel , som hon gaf dig från första stund . . akta dig nu , att hon icke får vatten på sin qvarn ! Det är visst bra att vara enfaldig i somt , ser du , men . . . ” ” Var icke rädd , tant , jag skall icke ge henne tillfälle att kalla mig enfalden från landet ! ” ” Godt , godt ! ” ” Men hon torde väl göra det ändå . . och medan vi tala om henne ” – här lutade sig Blenda ned till fru Regine Sofies öra – ” så sade nog tant sista gången åt oss att vi skulle kalla hvarandra du , såsom kusiner bruka , men hon sade aldrig du till mig , utan undvek att kalla mig något . Det gjorde mig ondt , och jag vill helst nu kalla henne fru . ” ” Nej , barn , nej det går icke an ! Får Johan , när han kommer hem , höra att Henriette visat sig så vettlös , då lär hon icke rosa markna ’ n. ” ” Bryr hon sig då så mycket om sin svåger ? ” ” Bryr sig om Johan – jo , det kan du tro ! Och han tål icke högmod eller penningdryghet han . . . Men Henriette är bra för öfrigt : hon är en liten snäll och artig sonqvinna , och Patrik är väl belåten . ” Samtalet afbröts här , medan båten vid Långholmen aflemnade och emottog passagerare , och under den återstående vägen var Blenda så upptagen med ögonen – i hvilka alla hennes sinnen tycktes vara sammandragna – att de andra fruntimren läto henne njuta på egen hand , tills slutligen unga herrskapet Thormans landställe blef synligt mellan löfmassor och blomsterparterrer . ” Se dit , Blenda ” , ropade tant , ” se dit – hvad menar du om det der sockerhuset , som ligger ofvanför bryggan med de gröna bänkarna ? ” ” Ack , så vackert ställe ! ” ” Det är Henrikslund , som Henriette ärft efter sina föräldrar . . . Åhå , der kommer Patrik nedåt bryggan – beskedliga gossen , han håller af mamma : glädjen lyser ur ögonen på honom . ” Och nu lade båten till . Den beskedlige Patrik – helt briljant klädd i hvita underkläder , grön sommarrock och brokig långhalsduk – kom med öppna armar emot sin mor , gaf derefter handen åt moster Emerentia och lilla kusin och sist åt mamsell Debora . ” Nå , hvar ha vi nu sonhustrun ? ” Innan Patrik hann svara , kom Henriette , omfladdrad af en hvit klädning och fläktande röda negligéband , utför backen . Hon var så frisk , behaglig och småleende i dag , den unga frun , att man tvingades att glömma hennes vanliga utseende af spotsk högdragenhet . Men som denna spotska högdragenhet tycktes vara naturaliserad på hennes ansigte , var hennes solskenslika blidhet i dag så mycket mera att beundra . Men Henriette , liksom alla andra , hade sina dagar för älskvärdt lynne , och om dessa händelsevis råkade infalla på en af dem , hvarunder hon egde tillfälle att i sin lilla societet få uppbära den gärd af artighet och smicker , som hon så gerna emottog , så fick man icke laga detta så noga : älskvärdheten kom ändå hennes omgifning till godo . ” Bevars , min docka , så solskenslik du lyser i dag ! ” började svärmodern . ” Det riktigt sprakar ur dina ögon – stackars min Patrik , om all den elden är för honom : då spår jag att han bränner sig . ” ” Åh , jag är redan både kokt och bränd ! ” förklarade Patrik skrattande . ” Henriette ville nödvändigt promenera på morgonen , men när vi kommo till tall-dungen , bad hon mig vänt . . . ” ” Kära Patrik , hur kan du uppehålla vår goda mamma och hennes sällskap här ute i hettan , då vi ha verandans svalka att bjuda på ! ” ” Kors , det är ju förträffligt under hvalfvet här ! Din veranda – det skall väl vara den der långa rangliga skyllerkurn med qvistarna emellan , som ni satt framför huset – har visst mindre svalka . . . Men få vi icke höra Patriks lilla historia , då han koktes och brändes ? ” ” Jag trodde att mamma och de andra fruntimren voro törstiga efter resan . Dessutom är middagen straxt i ordning . ” ” Du är för artig , för artig . . . Men så berätta då , Patrik ! ” ” Åh , det är gjordt i ett ögonblick . Det var bara ett gyckel af Henriette : hon bad mig vänta , medan hon gick bort att bada . ” ” Aha , att bada ? ” ” Men när jag spatserat en god timma i solbaddet , blef det ledsamt och då ville också jag bada . ” ” Det var billigt det ! ” ” Jag tänkte : nu har Henriette nog slutat . Jo , pytt ock – hon var icke der ! ” ” Icke der ? ” ” Hvart knäfveln har hon tagit vägen ’ sade jag för mig sjelf . Jag skulle springa omkring och söka henne , och springa fick jag också , tills jag ändtligen helt andtruten vände om hem och såg efter . ” ” Och då ” , utbrast Henriette med ett högt skratt , ” hade jag sprungit om dig ! Åh , jag hörde dig nog hela vägen , under det du ropade : ’ Henriette , så svara då , Henriette ’ . . . Men sådan der lek , som jag förmodar icke är ovanlig bland nygift folk , bör man icke berätta för andra , min käre Patrik ! ” ” För min del ” , återtog svärmodern , i det hon fäste en lång , något misstänksam blick på sin sonhustru , ” tror jag icke att sådan der lek just är så vanlig bland nygifta . . . Men låt oss nu komma in i unga-fruns veranda ! ” Och härmed steg sällskapet uppför trappan till den af fina , gröna spaljerer uppförda utbyggnad , som slöt sig intill det lilla hvita huset , hvilket , med sina åt sjösidan öppnade glasdörrar , sina blomstersmyckade fönster och vackra inredning , såg obeskrifligt näpet och inbjudande ut . Väl inkommen , fann man sig än bättre genom åskådandet af den herrliga utsigten öfver Mälarens djupblå vatten . Fru Emerentia stod , liksom Blenda , full af häpnad qvar på tröskeln . Det var blott den skillnad , att modern vände sig inåt i stum förtjusning öfver så många vackra möbler och grannlåtssaker , då Blenda vände sig utåt och , ihopknäppande händerna med djupaste uttryck af andakt , stod stum öfver den tafla , som sjön och landskapet erbjödo . ” Nej se vår lilla oskuld , vår lilla enfald , hur andäktig hon ser ut ! ” utbrast Henriette muntert . ” Jag vet icke hvad jag ville ge till , om jag kunde sätta på mig den der minen ! ” ” Är det jag , ” svarade Blenda , hastigt vändande sig inåt rummet , ” som får bära titeln af den lilla enfalden ? ” ” Ack , min gud , hon frågar det der med en ton , som om jag begått en dödssynd ! ” svarade Henriette , och föll åter i ett af sina högljudda skratt . Vid detta gyckel , mera sårande genom tonen än orden , rullade blodet i varma vågor från Blendas hjerta till hennes kinder , hvars mjella sammet de öfvergöto med en starkare purpur än sjelfva kaktusblommans . De milda själfulla ögonen antogo ett uttryck af stolt köld ; och beherrskad af en känsla för henne främmande , nemligen harmens , svarade hon Henriette dessa ord , som denna sedermera med icke mindre förtrytelse erinrade sig : ” Jag vet icke , om det är en dödssynd att göra en stackars oerfaren flicka som jag till föremål för åtlöje , men det vet jag , att jag icke är så enfaldig att jag genom stillatigande samtycker att tjena till ett sådant ! ” Vid detta yttrande af hennes englafromma Blenda , trodde sig fru Emerentia sjelf färdig att dö af hjertsprång : så förhäpnad blef hon . Hennes enda rediga tanke var denna : ” Hvad skall syster säga ? ” Lyckligtvis behöfde hon icke länge sväfva i okunnighet härom . ” Nej , hör på barnet ! ” svarade tant Regine Sofie skrattande och klippande med ögonen , ett säkert tecken till belåtenhet . ” Minsann kan icke hon försvara sig sjelf – det gör du rätt i , min lilla ! Stå på dig , du , mot Henriette , när hon sätter dig i trångmål ! ” ” Jag visste icke ” yttrade unga frun med en stor geste på hufvudet , ” att landsortsdamerna voro så tyckmyckna – men jag skall väl akta mig en annan gång att skämta med fröken ! ” ” Du må gerna skämta huru mycket som helst ” , återtog Blenda , som nu hastigt och med en vänlig rörelse räckte handen åt Henriette , ” men skratta icke åt mig – ty det käns så ondt , att jag blir alldeles som om jag icke vore jag sjelf . ” Det låg ett så afväpnande behag i Blendas både ton och sätt , då hon , med denna för första gången begagnade förtrolighet , gick emot sin kusin , att Henriette , åtminstone för tillfället , kände sig besegrad . Och , kyssande Blendas kind , sade hon småleende : ” Du är just en liten näbba , och det skall du få heta , om du förkastar att vara den lilla enfalden från landet ! ” ” Med den tonen får du kalla mig allt hvad du vill – ack , så älskvärd du kan vara ! ”