Ur tvännes lif . En främling med rocken på armen och halmhatten på nacken gick långsamt den smala brädtrottoaren fram . Han letade tveksamt efter det rätta huset i den långa räckan af bostäder , alla hvarandra lika som bär . Värmen pinade honom , och gamla och nya tankar pinade honom . Han väntade att få se något , som kunde antyda , hvar han borde gå in utan att direkt behöfva fråga . Kanske uppsköt han det icke ogärna . Men förgäfves . De tretton små husen innanför staketen lågo öde och tillslutna i Illinois ’ brännande middagssol . Alla fönsterluckor voro förskjutna , och äppelträdet i gräset nedanför hvarje frontdörr sträckte melankoliskt ut sina grenar . Då måste han fråga en karl , som kom gående från järnbruket ute på prärien : — Ursäkta , hvar bor missis Fredman ? Karlen mätte honom från hatten till skoklacken och svarade litet försmädligt : — I fjärde huset från ändan där , men det hörs inte , om ni knackar , det är middag nu — det är bäst ni går bakvägen . Han gjorde en rörelse med handen för att visa rundt hörnet och såg efter främlingen . — En svensk — det vågar jag hufvu ’ t på , tänkte han , jo di har det bra , di latoxarna därhemma . På baksidan af husen rådde bråda lifvet . Halfhöga plank skilde de trånga gårdarna från hvarandra , och dörrarna till bislagen stodo öppna . Slammer af pannor , tallrikar och gafflar , basröster och kvinnodiskanter , barngråt och hyssningar — allt trängde ut på prärien , som glödde flack och enformig med buskar här och där och afbruten endast af brädgångar mellan tarfliga trävillor samt längre bort af en slingrande orm af järnvägsskenor . Vid husväggarna stodo halfnakna karlar och gnodde in öfverkroppen med tvållödder . Innanför fjärde planket såg han en kvinna stå vid gårdspumpen och skölja kläder , medan hon då och då talade inåt . — Nils — hör du ? Tag dig i skåpet — på öfversta hyllan ( plask af det urvridna vattnet ) — ett stycke paj jag gömt — — Do ’ nt you see ? ( plask , plask ) — Goodness att jag inte fick slut på det här eländet i morse . Rösten var åtminstone densamma — med sång uti sig ! Herre Gud , den hade klingat på soaréer och vid badorter och gjort furore — var icke allt detta som en dröm ? — — — Missis Anna Fredman fick se en elegant herre förlägen stå och tumma på grinden . Hon kände ögonblickligen igen honom , han var densamme som för 10 år sedan , ljuslett , fetlagd , frisk och rödkindad . — Herr Almroth — hvad i all världen , ropade hon och sprang fram . Hon svalde därvid en obehaglig känsla , som steg upp i halsen . De togo hvarandra i hand , och Anna visste icke , hvad hon skulle säga eller hur hon skulle taga situationen — som ett öfverdådigt skämt , sentimentalt eller allvarligt och litet lidande . Egentligen var allt så besynnerligt bakvändt , hon kände ingen glädje , och hon visste icke , hur hon skulle kunna anslå en naturlig ton . — Nej , men det är lustigt , därhemma stå ni då precis som i tunna , åldras aldrig , voro hennes första ord , och hon stod ännu med hans hand i sin i hast aftorkade , emedan hon icke var säker på , hvad hon borde göra härnäst . Han ville knapt se på henne , så förändrad hade hon blifvit . Mager intill oigenkänlighet , håret vårdslöst uppfäst , klädd i en skrynklig bomullsklädning utan brosch och ansiktet skinande af fukt och värme . — Gå nu rundt om , så springer jag och öppnar frontdörren — här får ni visst inte passera , hindrade hon bullersamt , — det här är yankee det , här hjälper man sig själf , förstår ni . Det var ett tydligt bemödande att taga saken ledigt . Ah bah — hur lefde icke artisterna i Paris t. ex . — på sina atelierer — åto med omaka gafflar på gråpapper ibland ! Sådant här måtte väl han förstå ... — Åh för all del , protesterade han stelt . Stel ville han minst af allt vara , men han blef det . Han tänkte aldrig ett ögonblick på att sammanställa detta förhållande , som var rama allvaret , med det fria kamratlifvet i Paris , som ju egentligen blott var lek , konstnärer emellan . En värld låg mellan henne och honom , och den var svårare att öfverhoppa i verkligheten än förut i tanken . Hon sprang röd och nervös in i köket . — Nils , rusa upstairs tvärt och sätt rock på dig — hygga till dig så godt du kan och kom bara ned , hör du — Almroth är här , målaren , kära du — som jag ser ut — och så lämna hela tvätten — usch . Hon ryckte ett renstärkt förkläde från väggen , och knöt på sig . Nils , som satt vid bordet i all sköns ro i skjortärmarna utan krage , hviskade : — Jag är inte hemma — hvad fan ska ’ det tjäna till ? och kilade med tysta steg upp i sängkammaren . Hans hustru slog hastigt upp fönsterluckorna i bästa rummet , hvarvid solen gassade in , och öppnade dörren till yttertrappan . — Var så god , herr Almroth , och stig in i det här palatset ! * * * Då Nils Fredman på åttiotalet hastigt försvann från sitt hemland och sitt atelierrum i hufvudstaden , där han målade studier , som aldrig blefvo taflor , observerades det icke så mycket , som man skulle trott . Ty han ansågs under sin studietid för en stor begåfning . Men hans utveckling hade varit egendomlig , han famlade och experimenterade , han bråkade och misslyckades , och ett faktum var : han sålde ingenting . Vid denna tid stod man inom konsten och väntade på något , som komma skulle , något nytt , starkt , ungt , något som redan lefde ute , där det var soligare och friare . Man hade varit i Paris , och man visste , att snart skulle det också vara här — när de unga väl druckit sig rusiga af det färska vinet och kommo hemstormande med hjärtat och hjärnan i glöd . I luften tonade — icke harpor — men sunda , stundom brutala sånger ur lifvet , man trodde , hvad man såg , men icke mer . Konstnären vore blott en , lifvet mångfaldigt . Icke hvad som upprann i hans hjärna och för hans ögonpar enbart , utan hvad alla andra ögonpar och hjärnor sågo och fattade , blef det intressanta . Konstnärens själ var en bisak , tingens själ var allt . Mer , mer , mer ville man skåda , af detaljernas mångfasonerade klossar uppbygdes groteska byggnader , som ägde lifvets brokiga färg och sammansatta stil . Det var ett lustigt arbete , folks ögon blefvo hungriga och öppna som rofdjurs ögon , man spanade och snokade , man skonade intet , allt håfvades in , intet var för litet , intet för obetydligt . Äfven Nils for till Paris den tiden för att lära , framför allt lära sig se . Men han kom hem utan att ha lärt detta . Hans arbeten hade varit konstiga , famlande — och de fortforo att vara det , stundom djärfva , stundom matta , men aldrig med det nyas klarhet och skärpa . Hvad ville han ? Det visste han nog , sade han , men han kunde icke tala om det och icke måla det heller — ännu . Det fanns några som oaktadt allt fortforo att tro på honom , och de uppmuntrade honom att gå på , han skulle nog finna sig själf , blott tekniken blefve färdig . Men där utifrån blefvo ropen högre , och ekot hemma ljöd allt starkare . Den ena talangen efter den andra slog ut som rosor efter juliregn , saftiga , starkt doftande , rika i medvetandet af att äga ordet till gåtan , af att veta , hvart de ville gå . Det jäste och sjöd af alstringsmod bland de unga . Då blef Nils tystare och knarrigare , målade nervöst och prydde väggarna med halffärdiga och bizarra dukar . Någon gång i kamratlag kunde han öppna munnen och tala om helhetsverkan och poesi och konstiga färgmotsättningar , som väckte skratt . Man sade , att han var en gammalmodig drömmare , som måste rycka upp sig och krypa fram ur sitt fantastiska hörn , där himlen lyste onaturligt blå och den bleksiktiga jungfru Ideal satt med tomma ögon och knäppte tunnt på sin spruckna luta . Nej , ut i det nya , kraftiga sanningsljuset . Blefve han icke sann , så döge han aldrig till konstnär . — Hur tusan vet ni , hvad som är sannt , sade Nils Fredman lugnt och gäckande , men i grunden bar han respekt för detta nya , som han icke älskade och icke kom någon vart med . Den tvifvelaktiga respekt man hyser för makten . Hur kunde han tro , att han var på rätta vägen ? Vore den rätt , så hade någon annan gått den för länge , länge sedan . Detta var den hemliga orsaken till hans lama tvifvel . Och så gick den fort nedåt . Han skydde sin atelier och gick och dref — och slutligen förlofvade han sig . Hon var en glad , föräldralös flicka , som sjöng och dansade — allt på ett artistiskt sätt . Målarkonst förstod hon sig icke det minsta på men väl på konstnärer och konstnärslynnen . Hon hade en del excentriska idéer , och ingalunda syntes henne den glada värld , där hon gjort sig hemmastadd , så som hon skulle hafva gjort det i hvilken värld som helst , idealisk . Hon hade ett starkt , nyfiket begär efter lifvet , det som pulserar och är i sig själft , och som kunde omsätta intill märgen hennes oroliga krafter och möjligheter . När hon därför förälskat sig i Nils Fredmans ärliga ögon och hela ställningen var henne klar , föreslog hon : — Vi resa till Amerika , du kan ju själf se , att du icke passar till målare , och jag är inte den , som fruktar att taga uti . Jag tycker det skall bli ’ stormroligt . Så enkel föreföll henne saken . Var det något att hålla på detta att sudda och klåpa , förstöra sina bästa år på ingenting ? Hvad han lärt måtte han väl kunna använda på lättare uppgifter , som gåfve dem pängar . Den glada friheten , känslan för skönhet , idéer och sådant kunde de väl hafva kvar i alla fall . De skulle få det fästligt och lyftande som en jubelsång . Så finge han måla » emellanåt » . Hvem vet — kanske komme något underbart att inträffa där i det stora okända , något som med ens gjorde honom till målare . Nils lyssnade och hade sina tankar för sig om jubelsången . Men han kämpade sin kamp mellan hopplöshet och förtviflad målarlust , och när han var färdig därmed , reste de . Anna upplifvad , spänd som på ett äfventyr . Nils längtande att komma från alltsammans , med sin konstnärssjäl öppen för det nya i företeelserna , och med ett visst vekt , lojt något i sin naturs lönnvrå — frigjordt och stadt i tillväxt . Allt möjligt hade de försökt på , Nils ägde icke spår till affärssinne och oftast räddade dem Annas rappa förslagenhet . Försakat hade de , svultit litet grand och sist hade de hamnat i Chicago , där Fredman ritade dekorationsmönster till gafflar . Sedan visste man ingenting om dem i Sverige . Sådant var under tio år deras yttre lif — kortare än halfva denna tid föreföll det i den nya världen . Värkligheten tog så helt fast i dem , att allt som i deras naturer fanns till bruk därför , allt rent urmänskligt , växte ut och blef starkt — allt som sträckte sig mot andra mål krympte samman och vissnade . De togo ock af denna värklighet hvad den hade att gifva . Anna ibland på trots , ibland af renaste lefnadslust — alltid medvetet . Hon trodde på ödet , som helt enkelt för människorna på den väg , de äro dömda att vandra . Äfven Nils böjde sig för det , som nu en gång » var » , han berodde en god del på sin hustru , njöt af friheten från tvång , ty han var en osällskaplig krabat , af det regelbundna arbetets hälsa , af den bestämda aflöningen hvarje vecka . Hans vilja sjönk i en behaglig dvala , kroppen mödades , men själen hade rättighet att slumra . Att hans drömmar icke kunde realiseras , var nu en gång afgjordt , att han aldrig dugat till målare blef ett faktum . Omöjligt skulle han kunnat afgöra , om det var smärta eller en viss lättnad han erfor öfver detta . Lediga stunder for han ut till landet och tog studier , det var hans rekreation på samma sätt , som cigarren var det . Trots allt — bidade de . På hvad ? Efter hvad ? Det visste de ju icke , ja de talade icke härom , förstodo det ej ens . Men som äkta sorglösa konstnärsbarn buro de på ett beständigt hopp , stundom stärkt till en känsla af fäst , af spännande högtid — ett kittlande stämningsrus . Ett bref , en affärsmöjlighet kunde framkalla detta . Hopp , bygdt på ingenting , var egentligen grundtonen i deras själar . Stunder af trötthet , af nakenhet , af leda , ångest ja förvirrande skrämsel — infunno sig . Hvad gjorde de här ? Hvilket lif var detta ? Skulle de fortsätta , åldras , dö — och ingenting annat komma ? Då sågo de klart i ögonen den nyktra sanningen af denna tillvaro i slitoch kraftförbrukning utan ära , utan skönhet , utan människor , som det lönade att taga upp en täflingskamp med . Och dämonerna i deras bröst väcktes till lif . Så aflöste hvarandra i dessa rörliga sinnen vågsvall efter vågsvall , men ett var säkert : deras sätt att vara , tänka och tala togo allt mer intryck af omgifningen . Arbetande människor tänka och se rätt på sak , tala rätt på ämnet , och deras åthäfvor blifva som det faller sig ändamålsenligast . Genast Anna såg främlingen vid grinden blef han för henne som en gammal tanke , som hennes gamla jag . För första gången mötte hon någon , som stod i samband med hennes fordna lif , och hon förstod med nervös känslighet , hur denne man skulle se , döma och känna . * * * Det lilla förmaket , hvilkens dörr ledde direkt ut i det fria , var möbleradt likt motsvarande rum i de andra små husen . En plyschmöbel af billigt materiel men med prydligt snitt , och på hyllorna japanskt krimskrams under utspända pappersparasoll . Endast fotografier och oinramade studier på väggarna skilde detta hem från de öfriga i raden . Almroth hade sjunkit ned i en emmastol , medan han vårdslöst lekte med handskarna — en våg af svag parfym , världslighet , och säker elegans slog med honom in i det tarfliga huset . Där Anna satt och gömde händerna bakom stolens armstöd , kände hon sig försagd — att taga det hela som en lek ville icke lyckas . — Ja nu är det tio är sedan vi sågo hvarandra , började Almroth . — Var det tio , var det inte nio , ja egentligen nio och ett halft , pratade hon på måfå . — Det var 83 på hösten — mins ni inte det ? På Frida Eks bröllop . — Ja — var det det — ja visst ja , lefver hon än ? — Lefver ? ! Hvarför skulle hon inte lefva ? — Åh jag vet icke , folk dör ju så mycket . Hon skrattade , det hade hon icke menat något med . — Visst lefver hon ! Har tre barn och — — Åh tre barn — kära — nå men herr Almroth som är ända ut i Amerika — det är väl till utställningen ? — Ja , man skulle ju se det här underlandet , men jag får säga — — Naturligtvis , afbröt Anna och kände med ens fastare mark under fötterna , — svenskarna förstå sig aldrig på Amerika , när de komma för sitt nöje , det är gammalt nytt , Amerika liknar inte Europa , och då är det sämre förstås . — Just så , det är sämre på alla sätt , tycker jag . — Det skall inte ses på det viset , det har just hvad vi sakna därhemma , hvad gör då , om det icke har vissa saker ? — Jag ser värkligen ingenting som Amerika skulle stå före uti . — Därför att ni inga ögon har , ja , bet Anna af . Herr Almroth bockade sig halft generad . Icke hade han kommit hit för att käbbla om Amerikas värde . En liten tystnad uppstod . Anna hörde Nils därofvanpå tassa i strumplästen och satt i invärtes raseri öfver , att han icke kom ned . — Ja , var god och fråga , fru Fredman , sade gästen slutligen småleende , — jag gissar det är tusen saker ni längtar få höra . — Jag vet inte , hvad det skulle vara precis , hon drog på orden , det är så länge sedan — man kommer bort från — från landsmän — — Ja , ni måtte vara ytterst ensam . Att döma af — hela omgifningen , han gjorde en liten gest och en lätt grimas utåt , — kan fru Fredman just inte ha någon att tala med . — Åh så fina , trefliga människor som här finnas , isynnerhet de infödda amerikanskorna vet ni , berättade hon ifrigt med ett öfverfullt hjärtas begär att få tala om sitt . — Jaså , småskrattade Almroth fru Fredman tar det antagligen från intellektuel och artistisk synpunkt — studerar folklifvet . Men det erbjuder ju rakt ingenting originelt här . Under denna lätta , likgiltiga fras genomströmmades hon af mod och en varm hemkänsla , det gamla sjönk i bakgrunden , omgjutet af en blek , kall glans . Hon såg målarens diskreta blickar halka öfver de kalkrappade väggarna , godtköpsprydnaderna , henne själf i den röda plyschstolen . Där tog hon sig nog omaka ut . Den , som arbetar , bör hålla sig till trästolar och simpla tyger . Endast den , som icke arbetar , hör samman med bekvämlighet och mjuka resårer — sådant kallas stil . Hon blossade — obarmhärtigt lyste solen in , obarmhärtigt blef för henne det gamla med sina ideal — hvem hade bedt honom komma och — — Nå det är ju väl att fru Fredman trifs härute , slog Almroth om , tänker herrskapet inte på att resa tillbaka till Sverige ? — Nej , hvad i all världen skulle vi där att göra , man tjänar ju inte på någonting — här göra vi det bra sedan vi kommit oss för , i Östern tjänade vi nog mer , men här är billigare . Utan intresse för det penningförvärfvande dagsläget i Amerika , frågade nu målaren af höflighet : — Men har Nils värkligen öfvergifvit konsten ? — Ja , inte är det att stå efter härute , må ni tro , han målade litet taflor och sålde till agenter nere i Newyork , men det blef inte 15 dollars i veckan . Hon tillade i ett plötsligt begär att slå ned det , som icke blifvit deras : — Här är inte som hemma , att man betalar oförskämda pris för skräp , som vanliga målare peta ihop — man betalar icke mer för konst än för annat arbete — hvarför skulle man det ? Mycket sådant där dussinarbete , som hos er kallas för konst , använder man här till skyltar . Detta var för starkt , och Almroth fann henne banal . — Såå , med kylig sarkasm : skada att de icke ha något att visa på sina tafvelutställningar , jag tillstår , att jag inte så noga gifvit akt på skyltarna . Innan han sagt ut , öppnades dörren , och herr Fredman fann för godt att presentera sig , iklädd krage och halsduk och med håret tätt klippt à la yankee . Hans försök att spela öfverraskad misslyckades fullständigt . — Åhå , mumlade han , mjuka tjänare , har du hittat hit ? Hur står det till hemma i Sverige ? Han slog sig ned bredvid Anna och tog okonstladt hennes hand . Hård och grå var den liksom hans , deras ryggar lutade , deras gestalter voro vissna , men ögonen hade ett spändt , klarvaket uttryck . De började likna hvarandra . Almroth blef rörd . I detta låg stämning . Två stackars urspårade människoöden ! Blott de icke framträdde som förnöjda kälkborgare med pretention — i denna afskyvärda oskönhet . En enkel koja med bjälkar i taket hade tagit sig bra mycket pittoreskare ut som ram . Nils var fåordig och stram . Då Anna nu skyndade ut i köket , kastade han upp fötterna på den stora kaminen , som stod blank och tung , och började med nervös ifver tugga tobak . Almroth kände sig förlägen och sade i oviss ton : — Jag störde dig väl inte ? — Nej vars , jag tog fritt i dag , jag arbetar på styck , det är trefligare , då är man friherre . — Det är — ju — teckning för konstindustriela — — Åhnej , jag är filare nu — här på Strettons järnbruk , sade Nils rodnande och pekade bort åt den flacka , soliga prärien . — Såå — jaså , svalde målaren taktfullt ned sin ofantliga förvåning , — du har ändrat yrke , är det icke mycket tröttsamt för ovana personer ? — Förstås att börja med , men det är friskt — det konstindustriela subbet är inte stort bättre än konst , svårt att få något stadigt — nej för all del , vi ha mycket trefligt där nere hos Stretton , ett par hyggliga tyska pojkar på schappet , och Strettons betala reelt och ordentligt . Almroth visste icke , hvad han skulle svara . — Jaha — det var ju roligt — men du fortsätter att måla ser jag , räddade han sig , pekande på studierna . — Ah , det är smörja , sade Nils besväradt . — Du ser inte konst härute , antar jag . — Jo bevars , — nu kom det öfverlägsen kläm i tonen — det är nog konst här , fast europeerna inte behaga se det , det växer upp talanger som svampar — när det börjar nå ’ nting här , så går det rasande kvickt — så om tio år kunna svenskarna börja imitera amerikanerna , se ’ n de tröttnat på att imitera fransmännen . — Hm , sade Almroth blott . Stackars karl ! Efter en stund : Olyckan har gjort dig bitter , Fredman . — Olyckan , parerade Nils med hög röst och kastade ned benen på golfvet , — du tar djäkligt fel , Almroth , tror du jag ångrar , att jag rest hit ? — För all del , vek målaren undan för den hetsiga tonen , tag inte vid dig så . — Nej , afbröt Nils , hans ensamma tankar bröto sina stängsel , — du får ursäkta mig , men jag sätter inte svenska konsten mycket högt , den där moderna skolan är inte mitt begrepp om konst . — Hvilken skola ? inflikade Almroth ironiskt . Men Nils hörde icke på . — Konst — det skall vara konst det — ja jag menar det skall vara som en fäst — det ska ’ vara som det man inte kan se , inte kan höra , bara känna — det ska ’ vara som att sväfva på skyar , man ska ’ se det som ett helvetes stort helt — ska ’ det vara efterhärmning af det här usla lifvet , då tar jag det hellre in natura — som här . Här ser du är det lif — ja det är lif , som nästan är konst , så tar det en , med hull och hår , det är en så ’ n djäkla kraft i allting , det är så stort tilltaget , så styft uttänkt — jämt ser man resultat — och i det är det poesi ! Man lefver så det sjunger i en , fast man bara är filare . Nåja , det där begripa inte europeerna . Men en så ’ n som jag , som ville måla — Han kom plötsligt ihåg , att kamraten där var konstnär , och tillade förläget : — Ja ja , man är ifrån det där boschet nu . I luften låg ett olidligt tryck . Den elegante herrn där med sina hvita händer — allt ljust , korrekt , lifsgladt , segervisst — hvad fa-an gjorde han här ! Almroth beslöt att bringa litet sol i detta mörka ansikte . Då Anna kom in , reste han sig och sade glädtigt : — Jag hade egentligen ett ärende till er , vänner , jag önskade se er en dag på utställningen , — det vore ett nöje för mig — i morgon t. ex . , 4 juli , då har du väl ledigt , Fredman ? De båda makarnas anleten fingo ett tvekande , besväradt uttryck . De mumlade något midt emellan » tack » och » jag vet icke » . — Afgjordt ! Jag väntar på morgonen vid norra ingången , vi se hvarandra alltid . Han gick med raska steg ut för den lilla trappan , han var glad att visiten var gjord och stolt öfver sin ädla ingifvelse . Men icke väl hade han försvunnit bakom huslängan , förr än ett underligt lif uppstod i det fjärde tegelhuset i Strettonska räckan . Anna stod på trappan och bredde med två fingrar graciöst ut kjolarna , under det hon gjorde en djup nigning . — Adjö — adjö , snälla herrn , jollrade hon . Och medan Nils skrattade lössläppt , sprang hon in och öppnade alla fönster , — Nu lufta vi ut Europa , ropade hon , — det ska ’ de ha , för de äro högfärdiga och dumma och inte förstå — — Missis Fredman , hvarför bjöd ni inte en gammal vän på lunch — he ? afbröts hon elakt af Nils , som genast med obeskrifligt välbehag lagt af sig krage och halsduk och tändt sin cigarr . Hon stannade framför honom , sägande utan att låtsa om piken : — Gossen , ska ’ vi ? — Ja då , sade han , tog henne om lifvet , höll med läpparna stadigt fast cigarren öfver hennes axel och dansade en yrande vals rundt kaminen , som ruskade doft , medan de små japanska figurerna skakade och sviktade och parasollen fladdrade . Husen i Stretton voro icke gjorda att dansa uti . Därpå slet Anna sig lös och flög yr och med upplöst hår ut på gården . — Nu skall här sköljas och vridas , — Gossen , kom och hjälp mig ! Han lunkade ut och tog några kraftiga tag . Så hängde de upp tvätten i det hvita solljuset under en mörkblå himmel . Grannfrun lade armarna öfver planket , såg på och nickade . — Det är rätt , så bör det vara , sade hon och skrattade bullrande . Men på aftonen efter middagen , då arbetet var slutadt och köket stod så skinande klart och täckt , som blott ett amerikanskt kök kan se ut , och prärien låg ändlös och tyst i djupa skuggor med ljusprickar härs och tvärs , och grodorna kraxade i kärren , och millioner insekter flögo , gnistrande i kvällens mörker , och alla de små trapporna på frontsidan voro fullsatta af hvilande män i snöhvita skjortärmar och väl friserade kvinnor i ljusa , lätta dräkter — då lade Anna sitt hufvud i Nils knä under den milda himmelen och talade och talade på det mål , som ingen mer än de förstod : — Ser du — annat folk — de taga allt det här på allvar — utifrån — men vi ha liksom fortsatt leken midt i allvaret — förstår du ? — Ja då . — Hvarför kan man icke leka som barn midt i det allvarliga lifvet ? som resande i främmande land ? — hvarför kan man icke taga det här fula som — som ett skämt , när man inte kan få det vackra ? Vi äro väl lika kära i det vackra ändå — gossen ? Jag känner det , som om jag vore en resande , som vet att : hemma har han allt behagligt och trefligt , hvad gör det då , hur han har det på resan ? Sofver du ? — Aldrig , ropade Nils klarvaken . — Flickan är all right . — Han ansåg oss för allvarliga , etablerade människor , som hunnit hit och ej längre ! — pytt , det kan ju lätt ändra sig . — Ja , det kan lätt ändra sig , sade Nils sorglöst . Han satt där åter trygg och tuggade sin kära tobak . Hans själfkänsla var återställd , ånyo var han härskare öfver sitt lilla osköna hem , sina tankar , sina drömmar och sin vilja . Denna vilja kunde bära honom så långt som hälst i den vida , vida världen , men därmed var ej brådt . _ _ _ _ _ _ _ _ Den stora frihetsdagen , Amerikas största dag , rann upp med glödande sol . Hon lyste öfver jätteparken i utkanten af världsstaden , öfver de hvita palatsen med flaggspelet klingande i gult , purpur och blått , öfver kanalens silfvervatten , där svarta gondoler gledo fram , öfver republikens mö af skrytsamt glänsande guld och jättefontänen , gnistrande af lif , öfver Michigans krusiga , skimrande blå , öfver hela denna myllrande , vaggande massa af folk af alla stånd och åldrar och släkten och tungomål , som vältrade in genom portarna till Hvita staden för att fira 4 juli på världsutställningens grund . Lysten efter prakt , rusig af östervärldens lockelser gungade den fram på detta glittrande haf af ädla linier , af gigantiska proportioner och glödhvit glans . Men i dag var amerikanens egen dag . Som en hvitblå symfoni tonade stjärnbaneret öfver Jackson Park . Tusen sinom tusen randiga dukar vajade öfver palats och kiosker , logo från estrader och tempel , fladdrade för brisen från Michigan , bredde sig ut mot Amerikas himmel , svingades öfver små hufvud , höjdes af starka armar , insvepte hela detta kosmopolitiska vidunder på helig frihetsmark i en enda sky af döfvande hänförelse . Öfverallt från tribunerna höllos flammande fosterländska tal , musiken brusade , knallhattar smällde , parader tågade fram , fanor svajade , symboliska vagnar trängde genom de trampande massorna , negerhymner blandades med späda yankeekörer . Men därinne i konstens och konstindustriens salar var stilla tyst . Främlingarna logo trött åt larmet därute , de kallade talen braskande fraser och paraderna teatergrannlåt . De skrattade åt barnsligheten , vände ryggen åt talarstolarna och gäspade . Hvad de ville hafva var amerikanens dollrar , i öfrigt skänkte de honom en axelryckning . Fredmans hade förgäfves väntat en god stund på Almroth . Då beslöto de att se sig omkring och återvända senare , hvilket antagligen stämde bättre öfverens med svenskens begrepp om morgon . Yrvakna likt utflugna burfåglar trippade de fram på de vattendränkta chauséerna . Anna i sin hvita , tunna dräkt med vederbörlig solfjäder och lätta skor var föremål för Nils ’ oupphörliga beundran . De njöto af en fridag som skolungdom . Alla dessa färger , allt detta jubel blef dem först öfvermäktigt likt den bräddfulla pokalen för den af törst försmäktande . En skugga , en fläkt af smärta lade sig öfver deras stämning . Men modet steg , de andades ut fullt och djupt , de kramade hårdt hvarandras händer och irrade hit och dit , gnolade med musiken , hoppade odygdigt på de högbågiga broarna . Småningom grepos de af massornas yra , de följde med strömmen till den stora frihetsklockan och klappade händerna åt talarne , köpte små flaggor och viftade , marscherade fram med karnavalen under skratt och upptåg ... De kände sig som människor med rätt att lefva . Det här var frihet , det här var glädje . Säg , hade flickan känt en sådan glädje i det gamla landet ? Och visste hon hvarför ? Jo , här fanns hopp , här var man likställd medborgare med de allra bästa , de som burit fram slik härlighet i sina tankar , syner och ord , och ville man blott , så kunde man själf nå så långt , därför kände man aldrig trycket af sin litenhet . — Ja , jag skall värkligen taga itu med något — det är ju dumt att gå och kasta bort sig , resonnerade Nils bredt och flytande och stack sin arm under Annas . Han blef alltid praktisk och energisk , när han erfor eggande glädje . — Ser du det är just det , som är frihet , detta att jag kan arbeta om jag vill , men när som helst åter kasta bort det och börja bättre saker , börja måla t. ex . — Ne-ej jag har funderat mycket , ordade han förnuftigt , jag har mina planer , jag känner värkligen målarlust , — och så skulle vi väl ta ett tag , lilla flickan — hva ? — Ja , men nu ska ’ vi också göra någonting , Nils , strålade hon till , hur det är så — det där släpet — det är släp . — Naturligtvis ! medgaf han utan prut . Du gyllene luft i nya världen , evigt skänker du hägringar ! Dock finnas människor , som i ljuset af dem göra små storvärk . De kände kärlek för det land , som väckte dessa krafter i deras själar . För dem funnos detaljer och jämförelser ej till . Luften , solen , den hvita glansen , väldigheten , den kolossala tanken — allt var ett stycke af den värld de utvalt åt sig , och de öfverraskades af att finna den så skön . De uppskattade öfverdrifvet förtjänsterna , likt modern , som spårar begynnande fägring i sitt fula , oansenliga barns ansikte . De genombäfvades af frihetsdagens betydelse , de sågo storhet i detta larm och jubel . Långsamt vältrade massorna öfver japanska bron , förbi de öfverfyllda restaurationerna . — Nu taga vi oss ett glas lemonad , Anna du ? — Här ! ? sade hon andtruten , förskräckt . — Kom ! han tog plötsligt hennes arm och vek af in under tälten utanför svenska lokalen . De satte sig ned , väntande på uppassning . Rundtom dem var högljudt prat och blossande ansikten . Välfödda , ljuslagda män med röda kinder drucko och svuro på oblandadt hemlandstungomål — främlingar med en färsk oförfalskad doft af Norden . Länge fingo de sitta där och vänta . Nils var nästan blek , Annas hjärta klappade . De sågo på hvarandra . — Tror du vi känna någon , hviskade hon . — Kanske , — hans blickar blefvo spanande , långa , skygga . Ölet strömmade , pratet ljöd på renaste högsvenska , käckt , sorglöst . Och som de suto där , två okända vandrare , skilda från alla dessa , hvilkas väsen dock voro rotade i samma jordmån som deras , smög öfver dem en smekande trötthet . De kände det som när man nalkas ändstationen efter en lång resa — när som helst kunde deras namn ropas , en störtsjö välkomnande händer utsträckas , det märkvärdiga i deras härvaro betonas . Deras hjärtan öppnade sig , de längtade efter att högaktas , kelas med , dragas in i en varm , strålande vänkrets ... — Två lemonad med is , sade Nils i sväfvande ton på engelska till kyparen . Denne satte servietten för munnen och smålog oförskämdt , storskrattade litet längre bort och sade något vid ett bord . Han hade genast sett , att de voro svenskar , och fann det löjligt , att de icke talade sitt eget språk . Leendet fortplantades till andra bord , man sände Fredmans likgiltiga eller gäckande blickar och gycklade ogeneradt öfver uppkomlingslandet , kritiserade storordigt och högröstadt , så att de bleka , ordknappa amerikanerna gåfvo dem och deras ölglas några skarpa ögonkast . Då kom omslaget våldsammare , ju djupare vekheten öfverrumplat hjärtat . Nils reste sig , kokande af bittert trots . Han slungade ut några ord om klumpighet och svensk afund och gick , följd af skratt och kvickheter . — Det var då väl du kunde sjunga ut ! — Väl ja , skar Nils till , så där gör man sig omöjlig — världen är ta mig fan inte värd att lefva i . Tillvaron hade förlorat sin glans , de gingo tysta ned till ingången och satte sig att invänta Almroth . Drifna af en sjuklig ensamhetskänsla skulle de helst velat smyga sig bort och försvinna . Slutligen kom målaren , elegant och brådskande , han hade uppehållits af konstnärer och tafvelköpare . — Man får lof att pungslå de goda yankeerna ! Litet förströdd , föreslog han i hast hur de borde bese utställningen . — Förskräckliga historier de här pöbeldagarna — sådant tycks vara Amerikas force , skrattade han . Sin middag intogo de i Old Vienna , där kapellet spelade straussiska valser och vinkorkarna smälde . Solen brände lodrätt ned , luften stod guldisig af hetta , damernas rullstolar skötos släpigt in under pelarportikerna , talen dogo bort , gondolerna vaggade lata vid marmortrapporna , kupolerna brunno i solen . Tillbakalutade mot sina stolar fläktade de ifrigt med palmblad , medan samtalet sinade ut . Almroth var tämligen trött på ciceronskapet och fann sällskapet tyngande , deras uppfattning ointressant . Nils hade legat länge ifrån , han såg naivt , omodärnt på saker och ting . Herre Gud , stackars människor , hvilket lif , hvilken framtid ! Och allt mer krympte makarnas hjärtan samman , af dunkel beklämning . De kände , att de voro underlägsna , icke gjorde sig gällande . Hvarför , i hvad de egentligen voro det , kunde de icke reda ut , ty Almroths raffinerade kritik ansågo de visst icke vara sista ordet . Nils retades däraf , fann den bornerad i dess starka subjektivism . Kanske var det alla gamla kamrater han i dag stött på och hvilkas säkra , muntra sätt angaf att de lefde med sina bästa krafter i elden , som kastat glimtar öfver honom själf . Han fick en domnande känsla som inför något , hvilket växt sig stort , starkt och hunnit långt bortom hans räckvidd . Ångest följde , ett vildt begär att springa , löpa , nå fram på något sätt . Tiden rann undan fort , och han satt kvar . Satt han icke bra ? Jo — men hvad var det dock att sitta mot att löpa , hinna framom — framom — . Plötsligt höjde Anna sitt glas . Hon hade sett hans böjda rygg , hans trötta uttryck — ett vilsekommet barns uttryck , och hon förstod det på sitt sätt och kände sorg och trots . — Hör du Nils , skål ! vi äro så precis lika goda som herrar målare ! Almroth smålog tvunget , hennes ton var onödigt hög och skarp . Strax därpå bröto de upp och gingo åter ut i solljuset i det böljande vimlet , fram mot konstpalatset öfver norra lagunerna . Stickande hvitt lyste det i middagsglansen , och bakom dem brusade det stora sorlet . — Kanske ni nu taga de skandinaviska taflorna ? sporde Almroth , och dåsiga af vinet och värmen nickade de bifall . Så trädde de in i den dämpade stillheten . Ett par timmar därefter tog Almroth afsked vid trapporna till luftbantåget . — Kan jag vara er till någon tjänst , Fredman , så är det mig ett nöje , sade han och tryckte i trängseln hastigt deras händer . Detta var hvarken djupt menadt eller icke menadt , det var en fras , dikterad af medlidande och ett passande slutord vid ett afsked som deras . Bantåget gled ut på järnstolpar öfver praktfulla esplanader framåt mot den dånande jättestaden . Bakom dem steg fukten isande upp ur Jacksons Parks sumpjord , och de mångfärgade elektriska strålarna sprutade himmelshögt ur fontänen . Under dem glimmade först ymnigt blåhvitt ljus , så tog det af , blef skummare , och de gledo in mellan skyhöga hus , där maskiner slamrade och pressar dunkade och dödsbleka kvinnor hängde öfver balkonger , som svartnat af rök och dallrade af lufttrycket . De sågo tvärtigenom fönstren , rätt in på nöd och hångrin och skratt utan glädje . Trängre och hetare , luften kväfvande tjock — här och där glimtar af ensamma ljus . Hvinande for arbetets gissel genom det tätnande mörkret . Så öfver millionsstadens larmande , af folk packade gator , förbi butikernas väggar af glas med tusen diamantgnistrande , färgade lågor , förbi frukthandlarnes rödgrönglimmande , doftande bord , och kastanjestekarnes bloss och kolumbiaförsäljarues tallösa plankor — bort från de skrikande , rullande storgatorna till tysta , skumma kvarter , där polisen vandrar i klunga och lifvet icke är värdt ett öre — och så på det fyllda tåget ut på prärien , ut på den tomma , dunkla slätten med glödande , irrande ljus härs och tvärs , med lysflugor blixtrande öfver fälten — mot det eviga arbetets färglösa ensamhet . — Hvad i himlens namn — gråter du ? De hade båda sutit i kupén trötta och tysta , hvar och en med sina tankar i glammet och pratet rundtom . — Åh visst inte , svarade Nils , medan tunga fullmogna tårar pinsamt droppade ned från hans heta ögon . Hon böjde sig fram mot honom , något upproriskt , nervöst kom öfver henne . — Det är de där taflorna , tror du inte jag sett , huru konstig du har varit allt sedan vi kommo ut därifrån . Tystnad . Slutna ögon . Droppande tårar . — Glöm den där smörjan , Nils — jag är dödstrött på alltsammans , hvad skulle vi där att göra och röra upp allt elände ? Du vet ju , att ingen människa brydde sig om , hvad du målade . — Låt mig vara . Det kom uttryckslöst , som kunde ord icke stinga honom . Från sin lilla station gingo de hemåt öfver pilbuskarnas raklånga skuggor på de ändlösa trätrottoarerna i nymånens sken . En tom leda härskade i Annas sinne , och när de nådde Strettonska husräckan , grep henne förvirrande ångest . De fula små tegelhusen , de fattiga bakgårdarna , den nakna tarfligheten — Gud ! Var det hon som gick in här för att lefva hela lifvet — bland dessa människor ? Eller var hon den gamla , den firade Anna Brofelt , som lefde lätt och behagligt bland fina , framåtsträfvande människor ? Hvilken var hon — eller — hvad i Guds namn gjorde hon i denna vildt främmande omgifning ? — Jesus — jag tror jag är tokig , hvar är jag ? Nils , som trefvat efter tändstickor i köket , rusade in och satte henne i soffan , löste upp kläderna och stänkte öfver henne forsar af vatten . — Det är den satans värmen därinne , lugnade han , tänk nu på ingenting , det är bara dina nerver . Hon låg stilla som en bild , bekämpande sin svaghet , och hennes tårar flöto stridt . Nils satt äfven tyst — ljuset brann sömnigt på bordet . En stund förgick . Så öppnade hon ögonen och såg stort på honom . — Hvarför var du ledsen , Nils ? — Jo , det skall jag säga dig , sade han högt och klart , beredd på frågan . — I dag har jag sett , att jag var på rätt väg — hade jag bara vågat tro , så hade jag nu varit målare ! Hans högtidliga ton fick henne upprätt och förväntningsfull , men hon förstod icke ... — Jo-o du , Anna , han knep hårdt ihop läpparna och tog hennes hufvud i sina händer , släppte det åter — började gå af och an som fylld af något ända till brädden . — Jo-o du — sämre är det inte ! Såg du inte på svenska taflorna — hvad ? Förstod du icke , att det är något nytt , något alldeles nytt , som arbetar sig fram därhemma , och min väg ha de slagit in på . Det var styft det där — men jag skulle gjort det finare än någon af dem — fa-an ja , något helt förstår du — som en enda ton , en enda färg midt i färgerna , ja det var mina grepp det där . Han blef tjock i halsen , ögonen vattnades , läpparna darrade , rösten bröts . — Flickan min ! Handlöst kastade han sig ned på golfvet och lade hufvudet i hennes knä . Han grät så våldsamt . — Men Nils , ropade hon uppflammande , skall du gråta åt det ? Måla då igen , vet jag ! Ska ’ vi resa hem ? eller kan du inte begagna , dina studier hemifrån , de äro ju modärna då — det är ju utmärkt ! Han skakade på hufvudet . Så lyfte han långsamt upp det , men satt kvar på golfvet och sade i lugnare ton : — För sent—ja , jag hade velat göra det styfvare ändå , jag — men det var också något i de där sakerna som jag inte kan få — något ungt — något som aldrig lefvat i mig , som jag inte har , ser du . Där stod det friskt och färdigt — mindre kanske än hvad jag drömde om men ändå mer — nej nu är jag för fattig i själen för att kappas med dem — jag skulle gå på sned om allt här i världen — det var mitt öde det . — Äsch , bet hon af hänsynslöst , om det bara vore jag ! Du måtte väl kunna försöka ! — Hvad tjänar det till , då alla gått förbi mig . — Kanske du har , hvad de inte ha . Han svarade icke . Hans vemod fördjupades , hans ögon stirrade drömmande in i ett hemlighetsfullt dunkel , hvarur han icke mäktade lösrycka sig . Hvad var han , hvem var han egentligen ? Ville han kunna eller ville han icke , och var det omständigheterna eller han själf som — ? Hvem kunde säga det ... Något , hon aldrig känt , reste sig inom Anna . Hon steg upp utan att se på Nils och gick ut , plockade fram mat och satte på bordet . — Kom och ät , sade hon kort . Nils rörde sig icke . Hon vände tillbaka och tog i honom . — Kom och ät , så att vi få lägga oss , jag är uttröttad . — Anna , är du ond ? — Ond , upprepade hon med hån . — Inte är det så trefligt att veta , att man har att sitta här nu hela långa lifvet , när man kunde få något helt annat . — Jag duger inte mer — jag kan arbeta med kroppen tills jag stupar , men det andra kan jag icke mer — jag förstår ej själf , jag liksom orkar inte , det är för sent . — Ja , jag börjar tro det , sade hon , hvarken hårdt eller mjukt utan rätt ut af sina tankars djup . Oroligt kastade de sig under nattens timmar på sin bädd , ingen kunde sofva . Genom deras klarvakna sinnen drogo i brokigt tåg gammalt och nytt . Deras ögon sågo hvar för sig skarpt och upprördt ut i natten , de vägde och jämförde , de kände dödens ångest och därefter lifslusten skjuta upp som en stålfjäder . De kämpade i tanken om sin plats högt på lifvets lysande älf , men när de envist stöttes tillbaka , släppte de tag , gjorde icke motstånd , drefvo utför utan mycken sorg eller känsla . Och då var det , det bortstötta och föraktade kröp fram , omstråladt af hemvarma färger , då var det , det reste sig allt mer bjudande , detta lilla hem , där hvar stol och hvar sked var efter hand vunnen genom arbete , och som därför vuxit sig fagert och betydande , innan det ens hunnit förvärfvas . Då fick den med ens tillbaka lifvets röda färg , denna miljö , som de för några timmar sedan betraktat som ett lik . Den fick innehåll , kraft , värme , den blef åter deras . — Gossen — ljöd i det stilla mörkret en vek hviskning , och en hand sökte försonande Nils Fredmans . — Ja , lilla flickan — sade hans röst betydligt friskare och modigare — du skall inte vara ledsen — hvad veta vi ? Hvad som hälst kan hända , och inte är det sagdt vi alltid stanna här . Hvarför skulle just vi vara bestämda att gå förlorade ? Och de somnade in hand i hand .