Erik Spelman . Det var för många år tillbaka . Gammelfolket , som sitter på undantag , talar gärna om dessa gångna tider , när de om vinterkvällarne trampar rocken och täljer spånteträ vid den öppna spiselelden . När lågorna flamma upp mellan den nypålagda veden , synas rynkorna väl i de gamla fårade ansiktena , och hvarje rynka gömmer ett minne . På den tiden växte Västerbottensskogarne högre och kraftigare än nu -- den ena skyddande den andra -- och timmerafverkarens yxhugg föllo ej så tätt och skoningslöst bland lifskraftiga , kådiga stammar . Umeälfven skummade sin väg fram vild och fri , hvar den bäst behagade . Vatten från otaliga fjällbäckar längtar till hafs , och i sin yrande färd rifver det med sig stora stycken af bondens tegar . Nu tvingas älfvarnes vatten den väg människoviljan stakar ut -- mellan skyddsbyggen och långa timmerbommar -- , och Näcken och allt älffolket hafva flytt -- man vet ej hvart . Men på den tiden fanns det både skogsrå och tomtar , och när månens skifva full och glänsande gick upp öfver bärgskanten , smög sig Erik Spelman ned till forsen för att lära någon ny låt af Näcken , som satt därute bland stenarne och strängade harpan bakom en fin dimma af vattenstänk och skum . Strax ofvanför , vid foten af bärgåsen , låg stugan , där Erik och mor hans bodde . Liten var stugan och mager jordlappen , som skulle föda deras enda ko . Men när mor Karin började sucka öfver , hur tungt det är att vara fattig och utan annat stöd än en speltokiger pojk ’ till son -- då tog Erik fram fiolen och drog till med så lustiga låtar och hade så många konster med stråke och strängar , att det ibland lät som fågellock , ibland som skratt -- och då måste mor skratta med . Det var alldeles -- fast omvändt förstås -- som när Erik var liten och skrek och grät . Ville ingenting annat hjälpa , måste mor sjunga -- var hon än aldrig så tung till sinnes -- och då blef han glad igen till nästa gång . Under loppet af sträfsamma år blef mor tunnare och mindre , och Erik växte upp , blef stor och stark . -- Och när mor slutade sjunga -- det var när far dog -- var Erik så slängder i fiolspelet , att det knappast märktes därinne i stugan , hur tyst mor hade blifvit . Sedan , när han började spela till dansen på lekstugorna , voro de alla ense om , att ingen hört slikt spel där i bygden förr . Det nästan ryckte och slet i benen på gammelfolket med , när Erik började knäppa på fiolen -- men nog trodde också mesta delen , att han lärt konsten af » honom » där nere i forsen . Nåja , han nekade aldrig för ’ et heller , när någon talte på ’ et . Han bara småskrattade och såg illistiger ut . En gång -- strax efter jul -- skulle Erik till grannbys och spela . Det var till tjugondagslekstugan , och han visste , att där skulle gå hett till , och i tre dagar skulle dansen stå . Då gällde det att ha ’ fiol och armar i ordning och att kunna sitta där och spela och spela och se , huru pojkar och jäntor svängde om med hvarann -- glömma att en sjelf var ung och att det fanns någon , som -- -- -- hm , » hä gäll ’ nog aldrig te ’ tänka på det , » sa ’ Erik för sig själf , där han satt på vedbänken och synade sin storrutiga helgdagsväst . Och så tänkte han om och om igen på samma sak : att han skulle träffa Lena från Sörgården i kväll , och hur ledt det kändes , när pojkarne foro åstad i dansen med henne -- men så godt det skulle vara att själf få ta ’ henne om lifvet och svänga om ... Den dansen skulle allt spelman få hålla ut med ! Mor Karin stannade rockhjulet . » Pratar du för dej själf , eller sa ’ du någe te ’ mej ? » » Jaa , jag sa ’ bara , att det va ’ int ’ lönt låta sugga lefva länger , nu , då korneftermjöle ’ ä ’ slut ... » Erik smygtittade på mor , som suckade tungt och började spinna igen . » Du ska ’ int ’ sucka för det mor , för se nu går jag och spel ’ ihop ficka ’ full med slantar , och ta ’ mej näcken ... » » Tyst pojk ’ med näcken ! Jag tror han redan har dej te ’ hälften , och jag är som vettskrämd , hvar gång , du sitt där ute på forsnabben och lyss och ser ut som om du hörde det ingen ann ’ kan höra . » Mor Karin reste på sig med en skygg blick ut genom fönstret , som vette åt forsen till . Men Erik bara skrattade , så att tänderna lyste . Om det var vid tanken på spelslantarne eller åt mors förskräckelse för näcken eller åt något annat är ej så godt att säga . Västen och bäst ’ jackan hade nu kommit på , och sedan fiolen -- inknuten i en rödrutig duk -- var fastspänd öfver axeln , nickade Erik adjö . » Adjö då och hälsa , och blir du hungrig på vägen , så jär ä ’ fem pärpaltar i näsduken hänna . » Och med mycken omsorg stoppade mor matsäcken ned i jackfickan . På skidorna gick det nu med fart för Erik -- utför backar och gärden . Kylan , som varit svår alltse ’ n jul , hade slagit sig , så det var bara lusteligt att fara fram där öfver snön . Det började skymma på , och röda skyar -- som glödde likt eld , där solen gått ned -- kastade en underligt varm glans öfver allting . Dimman steg upp , där älfven gick öppen , och var som hvita slöjor , genomväfda med rödt . Och Erik vände skidorna -- utan att just tänka därpå -- ned mot forsen . Han hade aldrig varit där se ’ n i höstas . Om den nu bara hade en riktigt trolsk låt att lära honom ändå ! Han kom ihåg , huru -- en gång , när han på en dans i somras satt och spelte för sig själf -- Lena hade blifvit alldeles stilla och sett så konstigt på honom , ända tills han slutade . Då sade hon bara -- » du spel ’ allt vackert du Erik . Det ä ’ alldeles som lärkalåt » . -- Det var ju ingenting att ta ’ sig nära af , men hon brukade aldrig säga något allvarsord åt pojkarne , utan dref och skämtade med dem för jämnan . Och pojkarne togo till godo de , fast hon var nog så morsk ibland , -- men så var hon också enda arfvingen till Sörgården och hade bara moran i lifvet . Stödd mot skidstafven , stod nu Erik där nere på forsnabben och tänkte öfver allt detta , och hur mycket bättre det vore , om Lena inte hade någon gård alls . -- Nu var det som om fjäll och sjöar lågo emellan dem . -- Men , huru det än var , skulle han i alla fall locka fram det bästa han kunde ur fiolen den här gången för att se , om hon brydde sig om ’ et mer . Och som han såg ut öfver forsen , var det liksom om något skymtade och blänkte i dimman där nere . Erik kunde ej se , hvad det var , ty de röda skyarne hade bleknat , och en skarp , gulröd strimma längs efter bärgsryggen gjorde blott skymningen dunklare . Men så hörde han -- först svagt som ett sus , se ’ n starkare och klarare -- de underligaste toner han i sitt lif kunnat drömma om . Det var som gråt och längtan , så vekt och sorgefullt -- se ’ n blef det som lock af tusende fåglar , och det steg och steg och blef till ett jubel , som tonade öfver forsen likt den starkaste klockeklang -- så sjönk det igen -- djupare och djupare , längre och längre bort ... -- Se ’ n hördes ej annat ljud än bruset af vågorna . Och när Erik helt kom till sig sjelf igen , var dimman borta och forsen såg svart och hemlighetsfull ut . Jo , nu hade han att spela efter ! Och säker om vägen styrde han skidorna uppför och utför backar , ginade öfver älfven , där den gick som krokigast och var framme vid lekstugugården , just när den andre spelmannen satte klarinetten till mun och blåste förelöpningarne . Ett par pojkar , som voro heta på dansen , snurrade redan om på golfvet , gjorde piruetter och slogo hälarne i golftiljorna så det blef märke efter . Och nu blef det ett lif i stugan , ska ’ en tro , när de fingo syn på Erik . Kaffe skulle han då först ha ’ och en sup med förstås , men se ’ n var det att börja med spelet . -- Det var inte värdt att öda bort tiden , när julen skulle dansas ut . Och dansadt blef det den kvällen : vals , polska , polka och kadrilj , tätt efter hvarann ’ utan hvila -- -- -- Tvi , spottades det i näfvarne , och iväg bar det , så att dammet stod som en rök , och grenljusen fläktade och stänkte taljen vidt om . Ingen hade just tid att säga många ord åt den andre heller . -- Men så spelte också Erik , som voro han besatt , och någon trötthet kände han ej utaf . Klarinettspelaren följde nog med så godt han kunde , men när klockan var fyra på morgonen , var det stopp för stackarn -- munnen var styf som läder och stod tjock och stinn som efter getingsting . På maten tänktes ej mycket -- men hembrännvinet , som det fanns godt om , togo de allt en klunk af emellanåt . Jäntorna började pusta och oja sig fram på morgonsidan , och så sattes kaffepannan på . Det smakade något te ’ bra , kan en förstå , efter slikt arbete . Mest hela tiden , som Erik suttit där och spelat , hade han följt Lena med ögonen , men hon såg inte ens åt honom , mer än då hon helsade . Och -- som vanligt -- voro pojkarne om henne som fiskar kring ett bete . Det var då förstås ingenting att undra på heller . Hon var täckelig att se på , högrest som hon var och kraftig till byggnaden , med ett käckt ansikte , där ögonen ibland lyste som solsken och ibland gäckade i kapp med munnen . Erik tyckte dock , att , när hon satt och grundade öfver något -- ja , som den gången han spelte i somras -- då var hon allra likast . Värst efter henne var Karl Jons Petter . Han var visserligen rödhårig och skelögd , och när han tittade på Lena , for ena ögat åt spiseln och det andra åt gästgifvarens Emma -- eller hvem som satt i vägen för ’ et . Men se far hans hade ett stort , välskött hemman med ägorna intill Sörgårdens . Han såg som säker ut också , och Erik kände en stockning i bröstet , hvar gång han dansade ut med Lena och konstrade och gjorde fukter för henne . Sedan kaffet var drucket , gingo de under stoj och lek -- så ’ nt rår en alltid med -- för att sofva ett slag . De , som voro hemma i byn , gingo till sitt . De inbjudna bodde inne lite hvarstans , och spelmännen lågo i lekstugan . Vid tiotiden efter morgonsysslorna skulle man mötas igen -- och så var det att fortsätta . Till en början gick det då lugnare till , och mest gjordes danslekar så länge dagsljuset varade . För en stund fick Erik lägga bort fiolen och vara med . Han tog då mod till sig och bjöd upp Lena till en danslek . Men många ord blefvo inte sagda mellan dem , fastän Lena nog såg ut att vilja skämta som vanligt . Sedan det varit deras tur att dansa ut , tog Erik -- utan att rätt veta hvad han gjorde -- fast i handen hennes och höll den så hårdt , att hon måste rycka till för att komma lös . Men efter det såg Lena ej åt honom , och hela den dagen var det , som om hon aktade sig att komma i närheten af honom . Petter hade stått bakom dem och såg nogsamt , hvad de två hade för sig . » Nu tog du allt miste , Näck-Erik » -- hånade han skadeglad . » Och du , rödhår , tittar kanske miste , hur du än bligar ! » Erik var så ond , att det kokade i honom , och utan att säga ett ord till Lena ryckte han åt sig fiolen och började spela igen . Och han spelte så vildt , att det var ett under , att strängarne höllo . Och fart blef det på dansen , fastän inte så i ett flängande som dagen förut . Trakteringen började också verka sitt till , och glåpord och puffar , fnitter och nojs skulle hafva sin tid med . Ett tag höll det på att arta sig till ett ordentligt slagsmål -- det var förstås bara om ett strumpeband -- men det blef till ingenting -- dunstade bort i surret och dammet . Öfver och igenom alltsammans ljöd Eriks fiol . Klarinetten hade nog så svårt att hålla tonen nu , då läpparne på spelman voro så illa i olag . -- Den natten höllo de ej ut så länge , och det fanns nog dem bland jäntorna , som kände sig lite konstiga och ledbrutna , när de skulle ut i föjse och mjölka om morgonen . Men ingen gaf sig , och se ’ n ansikte och händer blifvit afgnodda i det iskalla brunnsvattnet och morgonmålet undanstökadt , bar det af igen till lekstugan . Det var nu sista dagen , och den började med ett oherrans lif i snödrifvorna . Öron och ögon murades igen med snö , och gudnåde den pojke , som många voro danna i . Han blef till slut som en stor snöklimp , och snö fick han både bak och fram innanför halslinningen . Det gjorde förstås ingenting , och morgonfriskt var det , och våta blefvo de ju i alla fall , när det bar till med dansen . Erik hade hittills hållit sig undan , och när de nu stormade in i stugan , danslystna och lifvade , satt han på sin plats och stämde fiolen . Han kände sig bitter till sinnes i dag , Erik Spelman , och ville helst , att det skulle vara kväll och slut på alltsammans . Trött var han också . Men det var som om han fått sig ett piskrapp , när Petter skrek åt honom : » sitt int ’ där och gnid och gnäll som en gamm ’ tupp utan dra ’ te ’ me ’ bästa låten -- för se nu ska ’ jag och Lena i dansa » . Det blef ett skratt och skoj -- de flesta sågo nog , huru pass sams Erik och Petter voro . Om Lena också skrattade , det kunde inte Erik se , då hon stod med ryggen åt honom . Men hvit i ansiktet blef han , och vreden tog honom , så han ej fick fram ett ord . Hade han inte lofvat mor att aldrig ge ’ första slaget , skulle han svarat Petter med ett knytnäfvenyp öfver hans leda mun . I detsamma vände Lena på sig , och hon såg så ledsen och allvarsam ut , att det rigtigt gjorde Erik godt , och utan att svara hvarken på ena eller andra sättet började han spela . Visst lät spelet lite stillsammare i dag , men så dansade de i stället , som om det gällde lifvet . Tjo , skreko pojkarne och lyfte jäntorna högt i polskan , och de , som ej voro ute på golfvet , stampade takten , så det knakade i bjälkarne . Klarinettspelman , som var oförmögen att bruka mun längre , försökte för ombytes skull med benen och var nu också med i dansen . Vid fyratiden på aftonen , skulle det vara slut , och så skulle golfvet skuras och stugan fäjas , innan man skildes åt . När Erik drog sista stråktaget , voro visst också mest alla nog så belåtna för den gången . Nu bars vattenämbar , såpa och tvagor in , och fyra de starkaste jäntorna togo till med att skrubba och gno -- fastän inte var det just stort med krafterna nu . Den andra ungdomen höll till i kammar ’ n och förstugan . » Kom in spelman och spel ’ en låt om fingran ’ håll ’ , så går ’ e lättare me ’ arbete ’ ! » ropade en af dem som skurade . Erik såg ut att fundera på något . » Jaa , jag ska ’ se te ’ att få fram e ’ låt och hä en , som I aldrig hört förr » , och med en blick bort åt Lena , som stod i förstugudörren , började han spela . Ja , det blef alldeles så som han hörde det nere på forsnabben . -- Först sakta som ett sus kom det fram under stråken -- se ’ n starkare och klarare . Det var som gråt och längtan så vekt och sorgefullt -- se ’ n blef det som lock af tusende fåglar ... Och det steg och steg och blef till ett jubel , som tonade likt starkaste klockeklang -- så sjönk det igen -- djupare och djupare , längre och längre bort ... Det hade blifvit alldeles stilla , både i stugan och utanför , och pojkar och jäntor skockade sig andlösa och halft förskrämda i förstugan -- in tordes de ej . Nej , slikt hade de inte hört förr , och det nästan kröp efter ryggraden på dem efteråt . Lena hade ej tagit ögonen från Erik , och under spelet drog hon sig allt närmare , så att , när han slutade , stod hon tätt bredvid , och blicken , som då mötte hans , var glänsande och varm som sommarsol . » Du ä ’ allt bättre än de andra , du Erik ! » sade hon sakta . » Det ä ’ om mej själf , jag spelt » , hviskade han tillbaks , » och om dej me ’ , Lena , och nu veit du hur ’ e står te ’ me ’ mej , och ... » » Jag tror trolla rid ’ båd ’ pojken och jänta » , hördes Petters hetsiga röst ; -- de hade nog varit som förtrollade allesammans , men nu började de röra på sig och tala sins emellan -- » Och för resten , din fattiglapp » , fortsatte han , » har du int ’ nån rätt te ’ stå och locka och hviska djäfvulskap me ’ Lena på Sörgården . Och spar du me ’ trollkonstar dina -- näckpojk dänna , för annars får du me ’ mej å göra ! » Han hade kommit in i stugan , och alldeles ursinnig knöt han näfven åt Erik , som ingenting hann säga , förrän Petter började igen . » Du veit kanske int ’ hva ’ dom säj om dej ! Joo , du , jag skäll ’ dej int ’ näckpojk ’ för assint ’ » han spottade föraktfullt , » för ser du , en gång innan du kom te ’ -- och hä frös så hä knakte i älfisen , och mor din va ’ yngre än nu och fägre me ’ -- satt näcktrolle och tyckte hä drog nalta kallt , och så gick ’ en opp för å värm ’ sej ett slag hos mor din -- han visste nog ho va ’ ensam i stuga . Haha -- begrip ’ du ’ et nu ! Och se , att du ä eljest än annat folk märks nog på dej . Int ’ kan du sup ’ dej redigt full , och int kan du ta ’ ett ordentligt nappatag en gång som en ann ’ . -- Eller ä ’ du för go kanske , din stråkhas ... » Alldeles ifrån sig af ilska , måste han hålla upp för att hämta andan . Erik stod där som förlamad . Han skulle kunnat slå ihjäl dem allesammans . Knifven låg i fickan , men , när han stack ned handen , träffade han istället på mors pärpaltar , och rent från vettet drog han upp en och slängde den midt i ansiktet på Petter . » Där har du för näckpojken ... och där har du en för mor ... och där har du en på köpet , och där har du en , och där har du en till ! » Och dask , dask -- där sutto de nu alla fem paltarne fastsmetade på Petter , som hvarken såg eller kunde öppna mun . Mor hade nog gjort dem stadiga och bra , men se , det hade frusit i dem på vägen , och se ’ n när värmen tog åt dem , blefvo de lösa och klistriga , kan en förstå . Han stampade och slängde omkring sig som besatt af onda andar , och det blef ett skratt och ett väsen , som aldrig ville ta ’ slut . Men Erik hade lättat af sig det värsta sinnet och skyndade det fortaste han kunde ut ur stugan , fick skidorna på -- och hemåt bar det , medan skrattet ljöd efter honom utåt lägdorna . Först frampå förmiddagen kom han hem . Han visste knappt själf , hvar han varit . Hade åkt och åkt som en förföljd , och uppgifven af trötthet var han , när han kom fram . Mor Karin blef helt förskräckt , när hon fick se , huru eländig han var , -- och ingenting fick hon till svar på frågorna sina heller . » Herre jestanes » -- mumlade hon bekymrad -- » jag menar rent åf att skogsrå ’ fått tag i andra hälften af ’ en -- de gussrise ’ ! » När hon efter en stund gick ut ett slag i föjse -- och Erik blef ensam -- kastade han sig ned öfver fällbordet med hufvudet mot armarne och satt så -- utan att röra sig -- medan tankarne brände som eld . Åter och åter hörde han Petters skamliga ord -- och så skrattet som följde honom -- -- Ja , visst var det åt honom de skrattat -- honom -- fattiglappen -- näckpojken -- -- åh åh ! Han stönade högt som i bittraste nöd . » Erik ! » sade det . Han reste sig inte , men det gick en skälfning genom honom . » Erik ! » sade det återigen -- helt nära , och någon tog honom på axeln . Han vände till hälften på hufvudet , och där stod ... nej , han såg visst i syne -- -- Men så gnuggade han sig i ögonen och såg igen . Ja , Herregud , det var ju Lena -- Lena lifslefvande . Men så blek hon var ! » Hva ’ är ’ e me ’ dej , Lena ? » Han glömde alldeles bort sina egna sorger -- hon såg ju så bedröfligt eländig ut , hon , som alltid var så hurtig och glad . » Joo , ser du , jag har int ’ fått en blund i ögonen i natt utan bara sett dej för mej . Du såg så från dej ut , när du sprang i kvälls , att jag bara tänkt på , om du gjort dej nå ’ ondt , och så fick jag int ’ nån ro , utan måst ’ opp hit . Och så tänkte jag » -- hon gjorde ett uppehåll -- » joo , se -- jag tänkte -- att , då jag aldrig fick svara dej , hur jag hade ’ ne -- för Petter , som kom och ställde te ’ otyg , så skull ’ jag också göra det nu , om jag fann dej i lifve ’ . » Erik visste ej om han drömde , och försigtigt -- som rädd att hon skulle försvinna -- tog han hennes händer i sina . Nej , nu ryckte hon sig inte lös , och lite rödare om kinderna fortsatte hon . -- » Det ä ’ nog bäst , att du komm ’ ner te ’ oss på Sörgården -- om du ä ’ så te ’ sinnes som i går . Vi träng ’ allt te ’ karlhjälp ibland . » Men nu hade Erik fått så pass sans igen , att han började förstå . Det var ingen dröm ! Lena var det , som stod där framför honom och som hade sagt honom allt detta , medan han satt här med hennes händer i sina . Och i stormande fröjd lyfte han henne upp på sin arm , och så dansade han som en galning rundt om stugugolfvet . Det var den dansen han tänkt på så mången gång -- fastän aldrig hade han väl ändå tänkt , att det skulle bli ’ till något . » Ser du , Lena » -- sade han -- » när lyckan komm ’ så här oförväntandes , tar ’ a nästan på förstånde ’ ! » * * * * * Men det var för många år sedan . Nu för tiden går det inte således till på Västerbottensbygden . Näcken finnes ej heller längre i älfvarne här , och funnes han , vore det nog ingen som lyssnade till hans strängaspel -- och ingen som förstode det heller .