Hustrumord . Midt emellan kyrkbyn och öfre byn var det en vägbit , som folk endast vid fullt dagsljus kunde gå utan att öka på farten , och kommen ett stycke där förbi var det just ingen , som gärna såg sig om . Men i mörker eller månljus gick en aldrig den vägen i onödan , och var det inte tid nog att kröka in på gångstigen nordöfver malmen , där det fanns gårdar och folk , utan en måste fram där , så gick det också undan för brinnande lifvet . Kvinnfolken drogo kjolarne tätt omkring sig och läste både fader vår och välsignelsen och någon psalmstump också , som föll dem i minnet , under det de löpte efter vägen med steg , som ångesten gjorde så osäkra , att de snubblade öfver sina egna fötter . Och karlarne sträckte ut hvad de kunde och stoppade händerna i byxfickan för att möjligen komma öfver någon spik eller hästskosöm att kasta efter sig , om det behöfdes -- slidknifven ville de spara till det yttersta . De voro nog ej så alldeles säkra på att sådant skulle hjälpa dem här ändå . Att vittra , skam och oknytt gjordes oskadliga af järn och stål , det hade de väl pröfvat och sett , men om gastar och dödingar brydde sig om slikt , voro de ej så riktigt vissa på . Och just det slags otyg var det , som grasserade där omkring stupstockbacken och satte skräck i folk . Inte för att någon aflifvades där numera , men ännu sedan många år tillbaks låg stupstocken kvar på sin gamla plats mellan vägen och ån -- dock närmare åbacken -- och under de skumma höstkvällarne aftecknade den sig svart och skarp mot den rödgult granna västerhimmeln . Den halfrunda halsgrubban i stocken syntes som fylld med blod , och mellan sidopålarne skymtade älfvattnet -- ibland svart , ibland glittrande i rödt det också . Och folk , som gått där förbi , kunde berätta , att de sett både kropplösa hufvuden och hufvudlösa kroppar och hört gråt och tandagnisslan därifrån , och tviflade någon på otyget , buro deras egna gasthvita ansikten och af fasa stela ögon vittne om sanningen . En tid var det värre än någonsin där omkring afrättningsplatsen , och den hade så dåligt rykte -- eller så stort anseende -- det beror på , huru man tar ’ det -- att barnungarne i trakten blefvo som skrämda lam -- huru vrånga och ilskna de än varit -- bara mor nämnde det stället . Ja , hästarne voro så vana att få sig ett rapp just där , att de satte af i skarpt traf , så snart de kommo i närheten af den vägbiten . Men det var för bra många herrans år sedan -- tiden närmast efter att siste brottslingen miste hufvudet där . Och det gjorde väl sitt till , att det den gången rörde dem så nära där i trakten . Förbrytaren var en storbonde -- Nils Ersa hette han -- från själfva öfre byn , och brottet , som han led för , hade varit så särskildt ohyggligt . Att han ej fick ro efter döden var då inte så underligt ! Nils Ersa var barnfödd där i öfre byn och far hans med , och just ingenting ondt hade sports om någon af dem förr . Nils var till och med hållen som gudfruktig emellanåt . Gården , som han ärft efter fadern , låg i rad med fem andra bondgårdar längs efter åbacken . Därifrån kunde man se långt uppöfver älfven , och allra öfverst lyste det hvitt . Det var den nedersta Pängforsändan , som fräste och skummade där ofvanför selet , hvilket bredde ut sig bredt och blankt med någon enda sughvirfvel här och där . På ena sidan gick äng och åkerland i en långsträckt , bukig sluttning ända ned till vattnet , och där tog sjögräset vid och växte tätt och frodigt ut i halfva ån . Den andra stranden återigen stupade tvär och sandig , och längst nere vid vattnet växte en tät kant af albuskar liksom ett långt grönt band upp efter älfven . Vid Nils Ersas gård hade de arbetat sig uppför backen med -- som väl var -- ty annars hade det varit lätt göra för vårfloden att gräfva sig in och draga hela gården ut i selet . Och en lycka var det då , att den stod där den skulle , då så mycket annat där började gå åt galet håll . De första åren hemmanet var i Nils händer , hade allt gått sin gilla gång , och i början af tredje året tog han matmor i huset . Det var en bonddotter från nedre byn -- Erik Lars ’ Erika -- och hon förde ej så litet med sig i boet . Inte hade de sett så värst glada ut , när prästen läste välsignelsen öfver dem , men det är inte sed här uppåt , att en visar så mycket i den vägen . I alla fall kunde ingen se annat än de lefde bra med hvarann ’ , och efter tre år hade de två pojkar , som kröpo omkring där i gårdssanden och gjorde hvad de kunde för att komma sig utför åbacken och ner i älfven . Erika var en stilla och arbetsam kvinna med någonting beherrskadt , nästan inbundet i sitt väsen , och det var inte utan , att mannen ibland kände sig liksom tafatt och osäker inför henne -- isynnerhet om han någon gång tagit sig för mycket ur flaskan och bråkat och pratat tok . Den känslan hade det då blifvit drägligare med , när han slog om och blef Guds barn . Då tyckte han just som om han fått ett slags öfvertag öfver hustrun , och med detsamma blef han lite vänligare mot henne också . Ty , hur det var , någon riktig kärlek hade det aldrig varit ändå från hans sida . Men hade Nils Ersa sett och begripet att rätt tyda det , som låg och tiggde och bad djupast i hustruns ögon , när hon ibland såg efter honom genom stugufönstret eller inifrån föjseskymningen , då hade han också vetat , hur han lättast skulle kunna riktigt få öfvertaget . När arbetet för någon stund släppte henne , kunde hon stå vid fönstret och se bort till logeporten , där mannen höll på med sitt . Han såg reslig och kraftig ut -- kvinnfolken hade alltid tyckt , att Nils var en , som det kunde löna mödan att se sig om efter -- och när Erika en sådan gång lät ögon följa mannen tänkte hon oftast , att då var han nästan henne närmare än sedan om kvällen inne i stugan . På samma sätt hade det varit förr , när han som ogift kom uppöfver vägen till hennes hemgård . Han såg bra ut , och ett vekt drag kring munnen gjorde , att det eljest hårda , nästan råa i hans utseende inte märktes så väl -- och för hvar gång blef det med större glädje hon såg honom komma öfver gården . Men då också hade det känts , som vore han henne närmare där ute på vägen än sedan , när han satt inne hos henne i stugan , eller när de två gingo ut tillsammans . Hon kunde aldrig förstå det , men när han var henne närmast , var det som om fjäll och strida strömmar legat emellan dem . Sedan , när han blef väckt och började försöka få henne till samma tänkesätt , hade hon tyckt , att han kom ändå längre bort . Hon var för klar och lugn till sinnet för att kunna begripa den sortens gudlighet , som fått makt med mannen utan tyckte , att när hon gick i kyrkan och läste i bibeln om söndagen och förresten inte gjorde hvad orätt var , kände hon sig mest tillfreds . När han med en långdraget jämrande röst började tala om Guds straff och helvetets eld , kunde hon nog tycka , att det lät otäckt , men hon svarade just aldrig och såg inte gärna åt honom heller . Hon hade ju ingenting annat att säga , än att hon inte förstod sig på ’ et riktigt , och att han väl fick ha ’ tålamod med henne så länge . Det hade blifvit en gråaktig , tryckt stämning öfver hela gården , och sällan hördes gladt tal eller skratt därifrån . Det enda , som gjorde afbrott i stillheten , var , när Nils Ersa spelte psalmer på dragspelet . Han hade dålig sångröst och tyckte det gick bättre , när spelet var med . Det var han inte så klen att sköta , sedan den tiden han var ute om kvällarne på danser och slikt . Men så en sommar började det taga af både med läseriet och psalmspelet . På vårsidan hade de tagit sig piga . Hon var upp ifrån en fjällby och hade nog lappblod i sig . I alla fall var hon liten och svartögd , rörlig och smidig som alla lappar , och en god hjälp i arbetet blef hon . Hon kunne både spinna och sy och köra plogen med , om det knep . Erika kände sig dock aldrig rätt väl till mods , sedan hon kom till gården . Visst var ju hjälpen bra , men lapp-Anna -- som hon kallades -- var det aldrig något lugn med . Hon var ständigt i rörelse , och de små svarta ögonen irrade omkring utan att kunna se fast och öppet på någon . Och det kunde matmodern ej lida . Efter någon tid hade mannen börjat med omvändelseförsök där också . Han talade och sjöng till dragspelet , men med lika liten framgång som hos hustrun . Ja , en dag , när han med en tung suck och ett par utdraget jämrande sluttoner lade från sig spelet , hade lappjäntan tagit det från bänken och dragit till med en vild polska , medan ögon gnistrade och tänderna lyste spetsiga och hvita -- som på ett litet mårddjur på jakt efter får . Hon hade spelat så skickligt och flinkt , att Nils blef sittande stum utan att ens komma ihåg , att det kunde vara den lede , som här dref sitt spel . Från de svarta ögonen flög det som eld , och framför de hvita spetsiga tänderna lyste läpparne som en smal , blodröd kant . Det ryste i Nils , fastän han satt tätt intill spiseln , där elden brann stor och värmande under pärgrytan . Men efter det började det taga af med läseriet för Nils , och med psalmspelet gick det rakt inte . Det var som om dragspelet inte ville ge ifrån sig någon psalmlåt nu längre . Och Erika gick där och såg förändringen med mannen och tyckte nog det var bra , att han blef sig lik igen och på samma gång tog bättre tag i arbetet än han gjort den senare tiden . Men att pigan hade sin hand med däri , såg hon väl , och det kunde hon inte rätt fördra ’ . Mot hösten , när linet skars , fick hon också se något mer , som gaf henne onda tankar om lapp-Anna -- och mannen med förresten . De hade buntat ihop linet och voro på hemvägen öfver lägdan . Att Erika var i hebbere ’ och kunde se dem genom gluggen , visste de ju inte , och när de skulle gina öfver stängslet tog Nils jäntan för att lyfta henne öfver . Och då hade han hållit henne en lång stund upp emot sig , innan han ställde ned henne på andra sidan , och ögonen -- både hans och hennes -- hade lyst mot hvarandra som i lågor . Erika stod länge och såg efter dem , och hur hon såg , började det dansa eldgnistor öfverallt därinne i det halfmörka hebberet , och hon sjönk maktlös ned på en saltsäck , som låg där bredvid . Det var någonting som gjorde så ondt , att hon i det första kände sig oförmögen att resa sig upp igen , men så småningom gick det öfver , och hon undrade , om det inte var inbillning det hon sett -- hon hade ju ej många månader kvar till sin svåra stund och var svag och tung till sinnes . Men nu hade i alla fall misstanken blifvit väckt , och för hvar dag såg hon klarare , hur konstig mannen var , och hur han gick ur vägen för henne och barnen så mycket han kunde . Och det hon inte hade sett , fick hon höra snart nog och det så fruktansvärdt tydligt , att hon länge efteråt inte visste , om hon var lefvande eller död . Det var en dag under tröskningen . Hon hade stillat kräkena och skulle just gå från föjset och in i stugan igen , då hon hörde , att slagorna stannade af , och det blef tyst på logen . Hon gick ditåt för att se , om tröskarbetet var slut och fick så höra ett hviskande där inifrån . Det var mannen och lapp-Anna , och kommen så nära , att hon kunde höra dem , nådde henne först ljudet af skratt och tissel , sedan hörde hon honom halfhviska -- » ja , hä säj ja ’ dej Anna , att innan en hänna halmenj är oppstilld , ska ’ hä var ’ en minner hänna i gål ’ n. » Han hade inte behöft säga något namn -- Erika visste mer än väl , hvem han menade , och det kom en ångest öfver henne , som gjorde henne nästan stel , och hon visste ej rätt , hur hon kom sig in i stugan efteråt . Men så fort hon fick kraft att röra sig igen , knöt hon på hufvudduken och gick bort från gården . Hon visste inte riktigt , huru länge hon gick , men till slut hade hon kommit till brodern och svägerskan , som hade hemmanet öfverst i byn , och då var hon så eländig och konstig , att de trodde henne vara sjuk och fick i henne lite kamfertsbrännvin . » Neej , hä var ’ a då int ’ . Ho va ’ bara så olycklitt trött å oppskrata -- hade drömt så farlitt ’ en sista natten -- och ville bara säj ’ dom -- att sku ’ ne hända ’ na någe ’ -- nå ’ n ofäl ’ -- så had ’ na int gjort ’ e själf -- -- » De runkade på hufvudet åt hennes tal och tänkte nog ändå , att det var någon sjukdom hon gick och drog på , eller att hon rent af räknat fel på tiden , och att det var början till barnsnöden . I alla fall följde brodern henne på hemvägen , och då de skiljdes åt , hade hon blifvit som lugnare . En tid bortåt gick det som vanligt där på gården . Hustrun blef bara blekare och klenare , och hade hon förr varit tyst och stillsam , hörde man nu knappast ett ord från henne . Nils började nog fundera öfver det och kände på sig , att hon hade bättre reda på honom , än han just fann lämpligt . Allt sedan han började hålla sig med lapp-Anna , hade han kännt hustrun som ett hinder , och hennes fördragsamhet och blida väsen var som en enda stor förebråelse . Men nu hade hon blifvit honom rent af förhatlig -- förhatlig som ett ondt samvete . Han bara gick och väntade på , att hon skulle öppna munnen till förebråelser , så att han kunde få anledning att förgå sig . Han gick efter henne ibland och riktigt eggade henne , och då kände han nästan , huru han -- hade hon bara sagt ett ord -- skulle ha ’ lyft handen till slag -- och så ..... Ja , längre tänkte han sig inte så noga , hvad han skulle göra med henne . Men hustrun teg och blef bara ändå blekare . En svart och rägnig kväll -- svågern och en till hade kommit inom , och halfstopsbuteljen hade kommit fram -- blef det en sådan oro öfver Nils Ersa , och det var honom rent af en plåga att se hustrun , som tyst och ovig gick därinne och torkade ur mjölkstäfva och kärl , tills hon skulle ut och mjölka . Det kom med ens för honom , att snart nog hade de en unge till i huset -- blef det inte två -- det såg inte olikt ut -- och så var det att åka till prästen , och där blef det kanske att stå till rätta både för honom och hustrun . Kyrkoherden hade tittat så konstigt på honom sista helgen , och så hade han en god stund stått och talat med Erika -- den satan hade väl int ’ för assint hålle ’ mun här hemma . Och så -- strax sedan hustrun gått ut i föjset -- hade Nils gått ut med under förevändning att se till hästen ett slag . Men i stället glänte han på dörren till bryggstugan , där en hjälpkäring och lapp-Anna voro i färd med höstbaket och vinkade åt henne att komma ut . När jäntan kom , tog han henne hårdt om båda armarne och sade -- » I kväll ska ’ ne ske , du , hä som vi talts ve ’ om ! Hä skvaler och blås ’ bra , å du har int ’ anne ’ te ’ göra än håll mun å se gla ’ ut -- resten gör ja ’ själf . » När så jäntan i häpenheten höll fast honom och bad honom dröja lite -- åtminstone tills karlarne gått från gården -- skrattade han bara och slet sig lös . Men så vände han tillbaks , innan hon hann öppna dörren igen , och hviskade tätt intill örat på henne -- » Ska ’ ne ske ’ , så ska ’ ne ske i en hänna stunn ’ , å se ’ n jär e du , som blir matmor hänna på gåla . » Med det gick han . Inne i föjset hade Erika slagit första mjölkstäfvan i det stora bleckämbaret och skulle just sätta sig ner på mjölkpallen igen , då mannen öppnade dörren . Han såg ut att hafva brådt och ropade i en hastig ton -- » Sätt från dej stäfva ’ å skynd ’ dej -- ja ’ kom just ihåg linsöntje ’ å sprang för te ’ se åt ’ e , å hä håll på å ger sej utför ån . » Han sprang före , och hon skyndade efter med lyktan så fort hon förmådde . När hon kom fram till åbackskanten och lyste nedöfver med lyktan , såg hon Nils stå , där linet låg sänkt och staka nere i vattnet med en stör . Då han fick syn på hustrun , gick han ut på en klappbrygga , som låg där , och började känna sig för med stören där också . Han tycktes försöka komma till rätta med , huru långt linsöntje ’ hade åkt i väg . » Kom hittan me ’ lyse , så ska ’ ja ’ bju ’ te ’ å hal ’ in ’ ne ! » -- Hon hade nu kommit sig ned och gick ut till honom på bryggan , som ranglade till under tyngden . Mannen tog af henne lyktan och lyste ned i vattnet , och Erika sträckte sig fram för att se hon också , om linet syntes till där nere . Med detsamma smög han armen bakom henne , och med ett slag i veka lifvet stötte han henne ut i ån . Det hade gått så fort , och inte ett rop eller det minsta ljud hördes annat än plasket i vattnet . Så var allt tyst igen . -- Det var hemskt svart öfverallt utom på den lilla fläck af vattenytan , där lyktskenet föll . Nils stirrade på den fläcken och började känna en ångestfull förskräckelse , för att hustruns hufvud skulle dyka upp där igen . Han kände kallsvett i pannan , och handen , som höll lyktan , skälfde , så att det ljusa där ute började dallra och röra på sig . Det var med möda han kom sig i land och började gå uppför backen . Men så -- bäst han gick -- tyckte han , att det stönade där nere och lät , som när någon slår och plaskar i vatten . Han blef först alldeles stel af fasa och kunde ej röra en lem , men så for den tanken blixtsnabbt genom honom , att när han stötte ner hustrun , hade hon stått innanför honom på bryggan , där det inte var så djupt , och sålunda hade hon väl kommit sig upp igen . Så var det också , och när han vände sig om , så att lyktskenet föll nedöfver , såg han henne stå mellan albuskarne och försöka vrida vattnet ur kläderna . Då grep honom ett vildt raseri , och med ett par språng var han där nere igen . Hon hade hvarken sett eller hört honom , förrän han stod öfver henne . Lyktan hade han slängt ifrån sig och grep henne nu om armarne med båda händerna . Hon föll alldeles ihop af dödsångest och fasa och fick inte fram annat än -- » Herre Jesses -- tänk på barna våra ! » -- och det kom bara som en hes hviskning från henne . Läpparne rörde sig , men det blef ingenting mer . Men han släppte inte taget och hade bara en tanke : att hon kunde hinna få kraft att ropa på hjälp -- och då vore han förlorad . Och fastän hon var tung och våt och med sina sista krafter arbetade och brottades för lifvet , fick han henne ned på bryggan igen och nu allra längst ut . » Din seglifvade satan ! » hväste han , och så stötte han ner henne för andra gången , och nu var han då säker på att hon inte skulle komma upp igen , inte som lefvande åtminstone . Men nu var det också slut med Nils Ersas krafter , och han måste sätta sig ner , innan han förmådde taga sig uppför backen igen . Lyktan fick han lof att söka igen , så att den inte skulle röja honom , och benen gingo i kors , och tänderna skallrade mot hvarandra , innan han ändtligen kom upp på gården . Stormen hade tagit till och rägnet piskade honom som nålar i ansiktet , och där nerifrån vattnet stönade och jämrade det sig -- ett tag lät det som gråt från ett nyfödt barn -- och lik en drucken raglade han in i föjset . Där blef han en god stund sittande på spiselkanten , innan han fick igen makten öfver sig själf . Korna började flåsa och råma omkring honom . De flesta voro ju ännu omjölkade , och det var en god stund öfver vanliga stillningstiden . Så länge hade int ’ matmodren låtit dem vänta någon gång förr . Han tände lyktan och gick med den in i stugan . Där inne sutto gubbarna kvar , och när Nils steg in , började de undra , hvar han hållit hus så länge -- om det var något i olag med hästen . Han såg sig om i stugan . » Jär int ’ Erika hänna ? » » Neej » , fick han till svar . » Hm -- hä va ’ som konstitt , för ja ’ va ’ inom i föjse nyss för te ’ hjälp ’ na me ’ mjölkämbare , å då va ’ na int ’ dänna heller , å hä ’ va ’ int ’ halfmjölke engång -- å int ’ va ’ na i bryggstuga heller -- men ho komm ’ väl -- -- » När de hade suttit en stund och språkats vid utan att hon syntes till , undrade brodren om hon kanske hade blifvit sjuk , och om Nils ändå int ’ skulle gå och se åt en gång till i föjset . Det gjorde han , men när han så kom in lite orolig , och sade att hon inte syntes till nu heller , började de andra två också att bli fundersamma . Och när så Nils talte om , att hon varit som konstig af sig sista tiden , kom svågern ihåg , huru underligt hon bar sig åt den där gången hon kom till dem , och då blef han ändå mer fundersam . De började nu söka alla tre -- i uthusen , på vind och i källare , och Nils ville aldrig sluta med letandet . När de kommo in igen sent på kvällen , hade pigan satt fram aftonsmaten , men ingen rörde den just . Nils Ersa satt alldeles blek i spiselvrån . Han tycktes tro , att hustrun blifvit från vettet och gjort af med sej . Fram på natten började han läsa och sjunga psalmer och bar sig åt , som hade han varit konstig själf . Svågern gick vid midnattstiden -- han skulle komma tillbaks på morgonen och hjälpa söka , om hon inte kommit igen då . När han öppnade dörren var det med en lång , forskande blick på Nils . Han tyckte ändå , att det här var som underligt -- både det systern hade sagt den där gången -- och så var det inte helt med lappjäntan . Hon hade sett så märkvärdigt på husbonden , när han satt där i spiselvrån och sjöng . Hon hade bestämdt dragit på mun , det trollet ! Dagen därpå blef det då att fortsätta med sökandet , men förstås utan att finna någon . Flere dagar gingo sålunda , och Nils tycktes bli ’ mer och mer säker på att hustrun gjort af med sig . Han gick omkring som den tiden , när han var Guds barn , sjöng och läste hela dagarne och syntes taga detta med Erika mycket hårdt . Men svågern hade fått misstanken väckt engång och använde både ögon och öron efter den stunden . En dag åkte han bort till länsman och hade ett samtal med honom , hvilket ledde till att både han , länsman och fjärdingsman sedan följdes åt till Nils Ersa . Det hade nog sports där , hvilka som kommo farande , ty , när de gingo uppför stugubron , hördes psalmsång därinifrån och nu med dragspelet till . Det var nästan som att komma i kyrkan . Emellertid blef det en väldig predikan utaf också , och det var länsman , som höll den , men det förde till ingenting . Nils grät och talte bara godt om hustrun och kunde på alla sätt bevisa , huru orättfärdiga sådana misstankar voro . Det såg nästan ut , som om rättvisans tjenare skulle få vända hem igen med oförrättadt ärende . Men så , just som länsman hade rest sig för att gå , bad han Nils följa sig ut ett slag -- han hade en annan affär också , som han ville afhandla mellan fyra ögon . Att han gjorde ett tecken åt de andra två med det samma de gingo genom dörren , det märkte inte Nils . Bakom uthusknuten gick länsman med honom , och -- sedan han sett sig om åt alla håll att ingen obehörig fanns i närheten -- tog han Nils i rockuppslaget och satte ett par skarpa ögon i honom . » Hör du , Nils Ersa » , sade han , » nu är det så , att lite hvar har reda på , huru du har ’ et med pigan , och då du nu inte vill eller kan säga , hvar hustrun din är , så tar ’ jag lapp-Anna med -- handbojorna ligga i kärran -- och anklagar henne för mord . » Nils blef hvit ända ut på läpparne . Detta kom alldeles oförberedt , och utan att tänka sig för stammade han med en af förskräckelse darrande röst : » Ja , men , herr länsman -- hä jär int ’ ho som ha ’ gjort ’ e ! » Länsman nickade med ett godmodigt och förtroligt grin . » Hm , hm ! Jaså , ja då ska ’ vi väl komma sams ändå . » -- » Jojo , Nils Ersa , det är nog du ändock , som vet , hvar vi ska ’ söka hustru din » , han lutade sig närmare honom och såg ändå godmodigare ut , » men jag lofvar dej på heder och tro att aldrig med ett ord anklaga eller ange dig , om du i all tysthet bekänner det för mig . I annat fall får du pigans straff och olycka på ditt samvete också , ty hon har skenet emot sig -- och -- ja , seså , ta ’ nu mod till dej , Nils Ersa , och tala om hur du har ’ et ! » Nils stödde sig tungt mot väggen . Han försökte taga på sig en lugn min , men det gick dåligt . Han visste att länsman var en karl , som stod vid sitt ord . -- Inte kunde han låta Anna dra ’ från gården i fångkärran just nu , när de skulle ha ’ som trefligast tillsamman . Han var het i hufvudet och hade tagit af sig hatten och rullade och vände den ut och in och vred den , som om den varit en våt trasa . Men om han nu skulle tala om det för länsman och kanske ge honom något för tystnaden , kunde han nog få riktigt lugn med sig själf också .... Ja det skulle han ! Nu var Nils på det klara med sig själf . Han vände sig till hälften bort , medan han vred och slet med hatten , så att svettremmen gick lös och föll till marken . » Jaa -- herr länsman -- ha gäll ’ visst int ’ länger te ’ håll ’ sej bätter än en jär -- men ja ’ tänkte först be ’ n ta mot 200 riksdaler , så han riktitt komm ’ ihåg tysthetslöfte sitt . Jo se , hä jär nog så , att sök ni ’ na i ån , så ligg ’ a visst dänna ve linsöntje åt me klappbrygga . » Så där ja , nu var det sagt , och Nils kände sig gladare än på mången dag . Han såg inte den belåtna blick , som länsman kastade åt knuten till och inte heller svågern och fjärdingsman , som kommo smygande där bakifrån . När han vände sig om för att bedja länsman följa med in i kammaren , där dragkistan med pängarne var , hade han bägge två öfver sig . Det var inte rop från en människa -- det var som tjut af ett vildt djur han stötte ut , när svågern sade -- » Nu får du sätt ’ dej å åk ’ kronskjuts , Nils , och böta för din synd -- jag och fjärdingsman ha stått bakom knuten hänna och ha hört hvart eviga ol ’ . » Ja , så hade det gått till , när Nils Ersa från öfre byn blef anklagad för hustrumord , och sedan han nära ett halft år suttit i häkte , fick han tidigt en marsmorgon där uppe på stupstockbacken med lifvet böta för det odådet . Lapp-Anna , som skulle anklagas för delaktighet i mordet , var spårlöst försvunnen , samma dag som länsman kom och tog Nils , och ingen hade sett något af henne sedan . En backstugugumma sade sig hafva sett en ren med en stor hornkrona skymta en afton i vild fart framme i skogskanten , och på honom hade en lappjänta ridit med svart utslaget hår och ögon som glödande kol -- men det var ju bara käringprat .