” Min salig farmor , som sett verlden , brukade säga : ’ efter sju bedröfvelser inträffar alltid någon solskensdag ’ , och det ligger stor vishet i de orden . ” ” Vishet ” – upprepade en ungdomlig röst , i hvilken röjdes en lätt otålighet – ” jag tröstas icke mycket af den visheten , jag , ty detsamma kan jag säga efter tjugusju bedröfvelser , om ej solen dessförinnan blänkt upp . ” ” O , tid , o snöda tid , då ungdomen tviflar på de gamles ord och klandrar deras tänkespråk ! ” ” Jag klandrar ingenting : jag gråter . ” ” Och jag gör bättre än så : jag handlar och verkar . ” ” Handlar och verkar ” – i den unga rösten återtonade nu en djup förvåning – ” hvad skulle vi verka här ? Ack , den som vore så lycklig att hitta något ! ” ” Den som söker han finner , sade salig farmor . . . Men kom ned nu , så får du höra om ej ordspråket besannas . ” . . . . . . . . . . . . . Ofvanstående lilla samtal hölls emellan enkan och dottern efter i tiden välborne fänriken vid kongl . Vestgötadals regemente herr Sven v. Kühlen , under det den förra stod i trappan , som ledde upp till vinden , och den sednare vid sjelfva vindsgluggen , från hvilken man hade en temligen vidsträckt utsigt bortöfver den smala häradsvägen . På denna väg syntes just nu , aflägsnande sig från fänriksbostället , fyra personer bärande en bår , öfverhöljd med mörkt tyg , och i vårskymningen kunde det föremål , som täckelset dolde , gerna ha tagits för en oformligt stor likkista . Det var likväl icke så . Båren innehöll endast ett gammalt klavér . Men i ordet endast ligger stundom en hel volym , en hel roman , full af rörande episoder . Klaveret var aldra sista husgerådsartikeln som bortfördes från auktionen efter den aflidne fänriken . Men om utvandringen af sängar , stolar och bord m . m . redan kostat qväfda suckar , så voro likväl dessa suckar lätta som sandkorn i jemförelse med dem , hvilka egnades klaveret , ty vid detta fästade den lilla familjen lika många heliga som stolta minnen : det innefattade en ordentlig slägtkrönika . Enkefru Margareta Emerentia von Kühlens farmor – hon , som sett verlden och derför alltid utgjort familjens orakel – hade i sin ungdoms mest lysande dagar erhållit meranämde instrument såsom fästmöpresent . Men då denna dam ej af himlen begåfvades med någon dotter , testamenterade hon klaveret åt sin sonhustru , genom hvilken händelse det från maskulina sidan kom till sista egarinnan inom slägten , den sextonåriga fröken Blenda , som likväl ej längre än under ett enda fattigt år egde lyckan att kalla det sitt . Detta år hade dock varit fullt tillräckligt att inviga Blenda i alla klaverets hemligheter , hvilka troget gått från mor till dotter . Ofta hade fru Emerentia sagt till den då varande presumtiva arftagerskan : ” Just der du nu sitter , Blenda , satt jag och slog an det vackra ackompanjemanget till riddar Kuno , då Sven Göran hviskade mig sitt frieri i örat ; och på samma plats gaf min mor , som uppfostrades i min farmors hus , tre gånger korgen åt en stenrik baron samt slutligen ja-ordet åt min salig far . ” Och vid alla dessa intressanta förtroenden klappade lifligt den unga Blendas hjerta . Hon kunde ej låta bli att drömma om huru troligtvis en gång , då hon sjöng sin älsklingsvisa om ” riddar Egbert Montabor ” , någon skön yngling skulle sätta henne i samma bryderi som det hvari hennes mor och mormor förut varit , och hon fann ganska angenämt att i inbillningen söka gissa de svar , som hon då skulle gifva . Men hur vackert Blenda än sjöng , hur noggrant hon än spelade efter sin mors och organistens förenade metoder , hur mycken känsla hon än lade i sin röst , ville likväl ingen ungersven komma genom lunden . I stället kommo sjukdomen och döden – fattigdomen var en gammal förtrogen – och nu tystnade sången , och förhoppningarne förbyttes i tvifvel , ty mer än sju bedröfvelser hade följt på den dag , när hennes far lades ner för att aldrig mera uppstå , och intill den närvarande , då sorgen fullrågades genom familjklenodens bortförande . För att ännu en gång sända ett farväl åt det gamla klaveret , hvilket utgjort bästa delen af såväl hennes nöjen som hennes uppfostran , hade Blenda ställt sig i vindsgluggen , och just medan hon ännu talade med modern , försvann sista skymten deraf undan hennes blickar : bärarne veko in på skogsvägen . ” Jag klandrar ingenting : jag gråter ! ” hade den unga flickan svarat sin mor . Och detta var sant , ty om Blenda än kunde röja en gnista otålighet vid afhörandet af de tröstegrunder , hon förut så många gånger hört , hade dock hennes milda och tillitsfulla själ aldrig klandrat det öde , som så tungt drabbat hennes ungdom . Men gråta var ju dock tillåtet vid den bittra tanken att hon aldrig mer skulle få höra de ljufva toner , utom hvilka sången om riddar Egbert Montabor gaf henne endast ett halft nöje . Några minuter sednare befunno sig de båda ensamma fruntimren i den lilla kammare , som de gemensamt bebodde och till hvars tarfliga anordning de sammanskrapat allt hvad de kunnat ihopsöka efter förödelsen jemte de få möbler , som fru Emerentia inropat vid auktionen . ” Nå , hvar är nu solen , goda mamma ? ” frågade Blenda med ett leende , som genombröt tårarna . ” Om du också icke får se fulla solen på en gång , skall jag åtminstone visa dig en stor stråle , och den är mer än tillräcklig , tycker jag , att lifva ett sjunket mod . ” ” Jag tror så med , ty jag är redan lifvad genom nyfikenheten . ” ” Vackert , vackert , du lilla – man bör njuta långsamt ! ” ” Långsamt ? ” suckade Blenda . ” Just så , och medan du stillar din rörelse , så svara mig på den frågan , om du någonsin sett mig fälla modet mer än en enda gång i mitt lif , jag menar vid salig pappas dödsbädd ? ” ” Ack , nej . . men mamma hör till undantagsmenniskorna , och jag mins ock hvad pappa så ofta sade . ” ” Hvad då ? ” frågade den goda frun med en min nog förnöjd att låta ana det hon på förhand kände hvad hon skulle få höra – men det finnes ord , hvilkas smekande ljud alltid behaga örat . ” Mångfaldiga gånger sade pappa : ’ Om du ej hade dina vackra förhoppningar och präktiga drömmar , kära hustru , så skulle vi aldrig kunna vara så rika och glada i vår fattigdom ’ . ” Fru Emerentia förde afvigsidan af handen till sina ögon . ” Den goda själen ” , yttrade hon sakta : ” intill sin sista stund trodde han på mig och mina profetior . ” ” Men drömmarna och förhoppningarna gingo ju aldrig i fullbordan ! ” dristade Blenda , efter en stunds tystnad , att invända . ” Nå , betydde det så mycket – vi voro ändå lyckliga , så länge vi hade dem , och någon gång slogo de ju också in . ” Blenda förde ömt moderns hand till sina läppar . Nu var det hon som visste hvad komma skulle . ” I tio år ” , återtog fru Emerentia , ” ja , i fulla tio år efter mitt och salig fars giftermål drömde jag beständigt att den gode guden hörde vår bön och välsignade oss med en god och skön dotter . Nå , slog drömmen felt ? I elfte året såg du ljuset , och från den stunden blefvo vi , trots fattigdomen – och mot något skall man väl strida här i verlden – allt lyckligare , ty nu hade vi dig att bygga luftslott för . ” Blenda smålog , och man kunde ej se något vackrare än detta småleende : det var en engels själ , sväfvande öfver randen af en daggig rosenkalk . I detta ögonblick tycktes solen – just då den var färdig att sjunka ned bakom de blomsterklädda kullarna – liksom samla tillsammans allt sitt guld för att kasta det genom det öppna fönstret in i kammaren , der den unga flickan satt lutad mot karmen . Blendas blonda lockar erhöllo en praktfull glans , under det ett helt diadem af gnistrande strålar lekte kring hennes hvita panna . Men solens makt tvingade henne att ihopsluta de djupblå ögonen , och medan det fina ögonlocket skyddande drog sig öfver dessa hennes själs trogna speglar , medan den mörka ögonfransen , i hvilken en tår ännu glittrade , tecknade sig mot kindens sammetslena hy , betraktade modern på afstånd med ett slags afgudisk dyrkan det sköna , jungfruliga barnet – ty ännu var Blenda knappt en fullvuxen flicka . Solen drog bort , och vår hjeltinna slog åter upp sina vackra ögon . ” Kors , hvad ser mamma på ? ” ” Åh , just ingenting . . . men få se , få se , om icke min lilla Blenda en gång får åka i en rik , grann vagn med präktigt vapen – jag har sett den synen , alltsedan du föddes . ” Nu måste Blenda hjertligt skratta . ” Helt visst ” , sade hon , ” kommer någon stor och mäktig herre hit ned i den här kroken och söker upp mig ! ” ” Jag påstod icke att någon kommer hit . . men hvarför skulle vi stanna här nu , då vi icke ha annat att fröjda oss åt än minnet – det kunna vi taga med oss öfverallt . ” ” Hvart skulle vi då flytta ? ” frågade Blenda med bestörtning . . ” Aha , den der strålen , som mamma lofvade , får jag nu ändtligen se den ? ” ” Ja , mitt barn . . . och den är förvarad i detta bref . ” Fru Emerentia drog upp sin skatt , den Blenda med spänd blick och darrande hjerta följde . Det var helt naturligt att Blendas hjerta skulle darra : kanske låg hela hennes framtid med alla dess öden – och Blenda var förhoppningsrik nog att tro på många öden – innesluten i detta bref .