VÅRMINNEN . » Femtio öre – sjuttiofem öre – sjuttiofem öre ä ’ bjudet – en utmärkt treflig lampa , passande att hänga i tamburen – en krona – en krona och tio – en krona och tjugufem – pang ! Två små blomstervaser – äkta sevresporslin – sjuttiofem öre – en krona – en och tjugufem – två kronor – många bud – två och femtio – två och femtio – pang ! » Det var auktion nere hos majorens ; utbjudaren hade stält sig i ett af de öppna fönstren på nedre botten och förevisade sakerna för de köpande , som stodo der utanför och sträckte sig öfver hvarandra och bjödo allt sämre och sämre , ju längre dagen led . På morgonen gick det temligen bra ; då såldes de bästa sakerna , ett antikt skåp , en möbel af valnöt och några konstsaker . Då var det också vackert väder ; solen sken , och folket der ute på gården var i fart med att bjuda , och ett par gubbar , som gjort en god affär på ett gammalt silfverur och en snusdosa , höllo munterheten vid magt . Men så började det regna , stora smutsgula droppar dröpo ifrån de uppspända bomullsparaplyerna , qvinnorna fäste upp sina klädningar , karlarne veko upp rockkragarne , och de , som inga paraplyer hade , stodo der med regnet forsande utför ryggen och sura , stripiga hårstrån i pannan . Nu kom också allt skräpet fram , och ännu skräpigare såg allting ut i det gråduskiga regnvädret . Men folket stod tålmodigt qvar ; det kunde alltid vara någonting , som lönade att spekulera på . Och allt lägre och lägre bjöd man , och ingen fans der som hjelpte upp prisen , så de gamla sakerna slogos bort för en tio , femton öre stycket . Innanför auktionssalen låg ett annat mindre rum och der stodo uppradade de större pjeserna , som redan voro sålda . Två karlar höllo på att bära ut en soffa , och madamen , som köpt den för en krona , gick bredvid och högg allt emellanåt tag i karlarne , för att soffan ej skulle stötas emot . Borgmästarinnan , som ropat in det antika skåpet , hade skickat sina drängar för att hemta det , och dessa stodo nu och skrufvade af fötterna , emedan det var för stort att helt gå igenom dörren . Golfvet här inne var öfvertäckt med smuts och lera , och en qväfvande lukt af svett och smorläder fylde luften . Vid fönstret stod en ung qvinna och blickade ut i trädgården . Hon tycktes icke alls medveten om hvad som försiggick omkring henne ; det var någonting frånvarande och beslöjadt i hennes blick , som mekaniskt följde regndropparnes fall . Som i en dröm hörde hon utbjudarens rop : 10 öre – 12 öre – 25 öre – 25 öre ä ’ bjudet – 50 öre , 50 öre – 50 – – och drömlikt entonigt sqvalade regnet ur takrännan öfver fönstret . Plötsligen ryckte hon till . Det var en liten dockservis , som bjöds ut . Hon kände en besynnerlig ångest sticka till inom sig . » Hvarför sålde jag den ? » mumlade hon och gjorde en rörelse mot auktionsrummet . Med det samma hörde hon att den slogs bort för 25 öre . Hon drog en djup suck och återtog sin förra ställning med pannan tryckt mot fönsterrutan . Den der drömlika tröttheten föll ånyo öfver henne , och tungsinta , dystra stämningar och vemodiga minnen drogo af och an genom hennes själ . Det var mer än tio år sedan hon och hennes far flyttade hit till staden . Majoren tog då afsked ur tjensten och gjorde på samma gång cession , hvilket hade till följd att han äfven måste taga afsked af sitt glada Stockholmslif och med sin enda dotter – han var enkling sedan flera år tillbaka – flytta till en småstad , der han kunde lefva mera billigt och obemärkt . Detta smakade icke majoren , ty han var en stor bon-vivant , och trots sina femtiofem år kände han ingen lust att späka sitt kött , hvarken på ett eller annat sätt . Men han hade en stor förtjenst , och den kom honom nu bra till pass : han såg alltid den fördelaktigaste sidan af saken , och om det än bar aldrig så på tok för honom , förstod han likväl att inbilla både sig och sina vänner , att det som skedde var just som han ville ha det , fastän han af vissa grannlaga skäl måste finna sig i vissa små obehag , hvilka dock vore bagateller ... obetydligheter etc. etc. Således gjorde han vid sin flyttning från Stockholm en afskedsmiddag för sina umgängesvänner , var glad och upprymd och höll ett långt och rörande tal om att han efter sitt oroliga och bullrande lif ville skaffa sig en fridfull ålderdom och derför med sitt barn , sin kära Anna , begifva sig till en lugnare och anspråkslösare vistelseort än hufvudstaden . Fridfull blef verkligen hans ålderdom . Det var en mycket stilla stad han flyttat till , och det enda , som gaf den något lif , var att om sommaren fartyg och ångbåtar allt emellanåt löpte in i hamnen , vid hvilka tillfällen kajen alltid var full af gapande och nyfikna stadsbor . Men om vintern var der mycket tyst och enformigt , ty sällskapslifvet stod icke på någon utvecklad ståndpunkt . Majoren var dessutom för förnäm att umgås med infödingarne , » brackorna » , hvilka allt emellanåt gåfvo baler och supéer med dugtiga kötträtter och öl och porter i öfverflöd . Han hade sitt utvalda umgänge för sig , men det var icke stort och icke mycket intressant . Först och främst var det postmästaren , en gammal baron , som snusade , så att det yrde om hans näsa och fingrar , och hans fru , som hade gikt och nästan hela året om låg till sängs . Så var det en gammal öfverste , en hedersgubbe , som flyttat dit för att ekonomisera . Han hade en dugtig och energisk hustru , som väl förstod den konsten , och tvenne döttrar , två långa , blonda och platta flickor , af hvilka den ena var vitter och läste Darwin och den andra ytterst svärmisk , i synnerhet tillsammans med ett litet postbiträde , som räckte henne till axeln och smäktade med ögonen , då han tittade upp på henne . Så var det doktorns , ett distingeradt par , som gaf middagar i stället för supéer , och slutligen en gammal pensionerad hofrättsnotarie med titel af häradshöfding , ett original , som grälade på hela verlden och dessemellan vårdade sin helsa . Han låg i synnerhet i delo med alla doktorer , derför att ingen någonsin velat erkänna , att han var sjuk . Numera skötte han sig också sjelf , tog hvarje morgon in några mystiska piller , promenerade derefter ett par timmar , klädde så af sig och lade sig till sängs till middagen , åt derefter , promenerade , läste tidningar , åt och gick till hvila , och så dag ifrån dag . Majoren trifdes emellertid ganska bra med detta umgänge . Han spelade seigneur i den lilla staden , gick om förmiddagarne omkring med sin vän öfversten och snusade och pöste , då han mötte någon af stadsborna . Eftermiddagarne tillbragte han på stadshotellet , der han satt och rökte och smuttade på sitt konjaksglas och skämtade med värdshuspigorna , och om aftnarne samlade man sig hos honom eller någon af de andra vännerna för att spela kort och prata . På så sätt förflöto åren utan några omstörtningar i de utstakade vanorna . Medan majoren promenerade , satt hans dotter och sydde , eller gick på besök till någon af sina vänner , och der pratade och sqvallrade man omåttligt . Fruarna berättade om slarfviga och näsvisa pigor , som haft kärleksaffärer i smyg , eller om barnsjukdomar och oförskämda torgpriser ; hos öfverstens diskuterade man alltid menniskans härkomst från aporna eller talade om postbiträden och kärlek , och hos borgmästarinnan och doktorinnan och den lilla vackra löjtnantsfrun , som bodde i samma hus , såg man på modejournaler och talade om kläder . Ibland cirkulerade någon skandalhistoria i staden , och då rådde en särdeles liflig och upprymd sinnesstämning inom familjerna . Så blef det allt emellanåt trassel och missförstånd och falska rapporter mellan hushållen , och då skulle man ställa det till rätta och göra anklagelser och förklaringar . Men eljest gick lifvet sin jemna gång utan några afbrott . Majoren var mycket artig och älskvärd mot sin dotter , lät henne alltid gå till höger , då de promenerade tillsammans , och spelade riddare mot henne , då de voro borta . Men i hemmet var han litet förarglig , i synnerhet hvad det ekonomiska beträffade . Sant är visserligen att den stackars gubben icke hade stort att komma med , och det fordrades en engels tålamod och en qvinnas fyndighet för att få det att gå ihop med det usla underhåll , majoren bestod sitt hushåll . Det gick emellertid ihop ; den unga flickan arbetade och sparade , och då majoren ibland om middagen rynkade på näsan åt soppan och frågade hur hon kunde sätta fram en dylik mat , lät hon honom gräla slut utan att gifva ett ord till svar , hvilket också hade till följd att han åt upp soppan . Emellertid blefvo hans affärer , i trots af dotterns sparsamhet , sämre och sämre för hvarje dag . Hans eftermiddagsvisiter på hotellet och hans spelpartier om qvällarne voro just inga besparingskällor , och som han dertill hade en mängd förargliga skulder från forna tider , såg han sig efter tio års vistelse i staden tvungen att lemna sin våning och flytta till ett par små rum i utkanten af staden . För den orsakens skull måste han äfven sälja största delen af sitt amöblemang , och det var derför han i dag hade auktion . Redan tidigt på morgonen gick majoren ut , ty han var icke road af sådant der stök , som han helt och hållet öfverlemnade åt sin dotter . Det var hon som ordnade alltsammans och öfvervakade det hela , medan han promenerade med öfversten och pratade med borgmästarens hushållerska , som han träffade på torget . Klockan hade redan slagit tu , och majoren var ännu icke hemkommen . Han brukade annars aldrig försumma att vid tolftiden äta sin frukost , som stod framsatt på verandan . Det hade nu upphört att regna , och här och der syntes blåa fläckar på himmelen . Anna ämnade gå ut en stund i trädgården ; det var så qvalmigt och illaluktande här inne , och hennes hufvud brände af trötthet , men då hon kom ut på trappan , mötte hon majoren , som hejdade henne . Någonting ovanligt måste ha inträffat , han såg rigtigt uppsluppen ut , han vred sina mustascher och hvisslade som en tjufpojke . » Seså , min flicka lilla » , utropade han , i det han skälmaktigt nöp dottern i kinden , » låt nu se , att du kan vara rigtigt fiffig och ställa till en liten treflig middag . Korvetten Idun ligger här ute , och kusin Edward , som är med bland officerarne , kommer hit om en timme . » Anna stirrade på fadern utan att svara . Hon vardt blek som ett lik och sjönk tillintetgjord ned på en gammal trälår invid väggen . » O , pappa ! » mumlade hon slutligen , » i denna förfärliga otrefnad ! » » Nå , än sedan ? » utropade majoren och svängde sig om på klacken . » Vi ha ju salen nästan orubbad , och mat skall man väl i alla händelser ha – skulle jag tro ? Hvafalls ? » Den unga flickan steg upp och började utan invändningar att ordna middagen . Visst stack det i henne , då hon kom in i salen , som fadern kallat » orubbad » , med dess smutsiga golf och nakna väggar , och då hon hörde kokerskan försäkra , att maten ej skulle räcka åt två en gång – men det kunde nu icke hjelpas , hon fick väl låta bli att äta sjelf , – hon kände för resten ingen lust att äta . Då hon slutat sina anordningar gick hon in i sitt rum för att kläda sig . Men hon kom sig icke för ; hon satte sig på en stol framför toaletten , lutade hufvudet i händerna och stirrade drömmande ut genom fönstret . En hel skara minnen , minnen som vaknat till lif vid detta namn » Edward » , brusade genom hennes själ . Glada , strålande ungdomsminnen , toner af dansmusik , tjusande valser , ömma , leende hviskningar – som solglimtar föllo de i det närvarandes grådaskighet och förvirrade och upphetsade henne . De halfdöda , skimrande ungdomsdrömmarne började bränna i hennes blod . Hon reste sig upp , pressade händerna mot tinningarna , och ett dämpadt , passioneradt rop bröt fram öfver hennes läppar . Ingenting förändradt , samma eld , samma längtan – och tio års vinterkyla hade berört hennes kärlek . Med feberaktig brådska började hon ordna sitt hår . Men det lyckades ej ; det hade förlorat sitt forna » fall » , det låg så stripigt och fult , och hon fick det ej annorlunda . Hon drog fram sina klädningar – gammalmodiga , fula , illasittande allesammans . Hon hade aldrig brytt sig om att studera borgmästarinnans och doktorinnans modejournaler ; hon hade klädt sig hur det bar till , bara det blef billigt . Med en snyftande suck dolde hon ansigtet i händerna . Slut , förbi – ungdom , fägring – alltsammans borta ; endast i hjertat qvar de otillfredsstälda begären , den osläckta längtan ! Då hon kom in i salen , gick majoren af och an med händerna på ryggen . Han såg minsann icke gammalmodig eller stillös ut ; han hade klädt om sig till middagen , och han var nästan lika sprättig nu , som då han för en trettio år sedan räknade sig bland Stockholms eleganter . Anna gick fram till fönstret och började efter sin gamla vana att stirra på himmelen och på molnens gång . Hennes kinder brunno , och händerna blefvo kalla och skälfvande , medan hon stod der och väntade . Emellertid behöfde de ej vänta länge , ty kusin Edward infann sig på utsatt tid . Majoren gick genast emot honom och helsade honom med ett faderligt famntag , som den unge mannen vänligt besvarade . Derefter skyndade denne fram till Anna , hvilkens hand han fattade och länge höll mellan begge sina , medan han såg henne in i ögonen , vänligt och strålande , som man kan anse sig ha rättighet att göra med en kusin , hvilkens ömhet och tillgifvenhet man vet sig hafva egt . Den unga flickan besvarade hans helsning , men hennes kinder bleknade och en besynnerlig mattighet kom öfver henne . Det var som om hon plötsligen kastats in i en allt för stark och lifgifvande luft . Hur lik han var sig – endast litet manligare , axelbredare och mera solbränd . Han var klädd i flottans uniform , och denna drägt , som kanske mest af alla är egnad att gifva ett elegant och manligt utseende , gjorde den spänstiga och smidiga formen ännu märkbarare . Det svarta , knollriga håret föll ned i pannan , som i motsats till de solbrända kinderna var alldeles snöhvit . Och ögonen , de mörka , strålande ögonen , de spelade lika skälmskt som i forna dagar . Det var som ett solljus i dem – o , hur hade hon icke förr badat sig deri ! – men nu ängslade och bländade det henne . Hon kände sig också besvärad af den elegans och förfining , som omgaf honom ; hennes egen stillösa drägt , hennes åldrade utseende , det nakna , otrefliga rummet , den tarfliga middagen – allt utgjorde en så pinande kontrast dertill , att tårarne oupphörligt stego henne uppåt ögonen . Och på samma gång denna namnlösa , vansinniga längtan ! Hon förstod nu , att en otillfredsstäld kärlek aldrig kan dödas . Den kan slumra under långa år , den kan som vattnet hårdna till is , men det behöfves blott ett ord , och sömnen är bruten , en solstråle , och vårböljorna flöda lika brusande som förr . Middagen förflöt emellertid ganska angenämt , och maten räckte bra till . Lyckligtvis hade majoren några vinbuteljer qvar från forna tider , och dessa togos nu upp . Majoren var vid ett briljant lynne och bad sin unge slägting om ursäkt att här var så otrefligt , men han och Anna skulle just i dagarne flytta till en annan , komfortablare och vackrare våning , som låg mera fritt , och derför sålde han nu undan litet skräp . Anna rodnade vid faderns ord och löjtnanten hostade för att dölja ett småleende ; han mindes sedan gammalt , hur gubben brukade ljuga . Mot slutet af middagen blef majoren känslosam och började tala om sin ende bror , löjtnantens aflidne far . Han sträckte handen åt Edward , under det han bedyrade , att en sådan far och bror aldrig funnits , och han spådde högtidligt , att många generationer skulle födas och dö , innan en dylik åter uppstode . Och då han reste sig från bordet , omfamnade han sin dotter och kysste henne på pannan och frågade Edward , om han trodde det fans många fäder , som hade en sådan dotter som han . Efter middagen gick man ut i trädgården , der herrarne satte sig att dricka och röka . Edward berättade historier ur sjömanslifvet , erinrade om gamla förhållanden och var för öfrigt mycket angenäm och språksam . Anna sade icke mycket , hon satt och sönderplockade en ros och yttrade då och då några ord , men när hon sagt dem tyckte hon alltid att de varit dumma och fadda . Och förr hade hon kunnat skämta med honom , så att det gnistrade omkring dem ! Hon märkte att hans blickar allt emellanåt hvilade på henne , och en stickande rodnad flög öfver hennes ansigte . Hvarför såg han på henne så der ? Hvad tänkte han väl ? Kände han kanske – medlidande med henne ? Denna tanke var henne nästan outhärdlig , den brände och stack henne som en förnärmelse . Så förflöt eftermiddagen . Han rökte sina små cigarretter – o , denna doft , hur den tjusade henne , hvilka minnen den framkallade ! Allt var sig så likt som i forna dagar , men bundet och ängslande som i en dröm . Klockan sju steg Edward upp och sade farväl , han hade ej tid att dröja längre . Icke ett enda allvarligt ord hade de talat , endast pratat och skämtat . Hon kände liksom en sårig tomhet i sitt bröst , då han sade henne farväl och tryckte hennes hand till afsked . För honom var då allting slut – det var blott hon , som sett så djupt in i hans mörka ögon , att hon ej mera kunde glömma dem . Majoren följde honom ett stycke på väg , men Anna hade ej lust . Hon gick och stökade i rummen , ordnade mekaniskt i skänken , medan tankar och känslor flögo omkring , sprittande och yrvakna , som om de blifvit väckta ur en lång dvala . Det var så blixtlikt , så hastigt . Det var som om en ljus , strålande syn dragit förbi henne och så slocknat . Hon sof oroligt på natten och tidigt följande morgon steg hon upp och smög sig ned till kajen . Hon visste att korvetten då skulle afsegla . Det var en härlig sommarmorgon . Himmelen hade denna djupblå , rena färg , som den får efter ett häftigt regnväder , och foglarne qvittrade i de ännu fuktiga träden . Böljorna spelade och glittrade i solskenet , och då och då kom der farande öfver kajen en af saltsjölukt mättad vindflägt . Just då hon kom ned afseglade korvetten . I det badande morgonljuset såg hon , hur den långsamt gled framåt på de glittrande böljorna . Det var någonting så stolt och ungdomligt , allt mera svälde segeln och allt häftigare blef farten ; hon tyckte att den for bort mot okända , lyckliga nejder . Hon stod qvar på kajen och följde den oafvändt med blicken . Fiskmåsarne flögo högt öfver vattenytan , och deras vingar glänste silfverlikt i solljuset . Hennes ögon fyldes af tårar ; hon förestälde sig , hur de unga officerarne gingo af och an på däcket och pratade och skrattade , och öfver alla dessa röster hörde hon hans röst och högre än de andra såg hon hans smärta gestalt med det mörklockiga hufvudet . O , det var lif och fröjd , det var en saga om lycka och ungdomsmod , som gled bort och upplöste sig i den solljusa morgonstunden ! Och länge , länge sedan fartyget försvunnit , satt hon qvar försjunken i sina drömmar , medan dagens verksamhet började omkring henne , och medan der hemma på gården folket började rifva i de gamla kökskärlen och möblerna , som voro qvar sedan gårdagens auktion och som i dag skulle säljas under hand .