Handeln var gjord . Med sin nya shal på armen , de nya skorna invirade i näsduken , och nya floret i hast draperadt öfver hatten , stod Blenda , som först inträffat på mötesplatsen vid torgets högra sida , och afvaktade moderns ankomst . Men redan hade goda tio minuter förflutit , och ännu syntes hon ej till . ” Kanske ” , sade Blenda till sig sjelf , ” vore det så godt att jag sökte upp henne . Det är lätt att hitta . . . Men jag stannar hellre qvar – om hon tagit en annan väg , så skulle vi gå om hvarandra . ” Vår unga fröken började promenera fram och tillbaka på gatan , hvarifrån hon kommit , och till fördrifvande af tiden företog hon sig att särdeles uppmärksamt granska husen . ” Förlåt ” , sade hastigt en välljudande röst bakom henne , ” skulle ni händelsevis gått miste ? ” Blenda vände sig med en viss häftighet . Någonting sade henne att det var samme person , som hon tvenne gånger förut mött . Och det var han . ” Nej , jag inväntar min mor ! ” svarade hon utan bryderi , ty hon var ju redan liksom lite bekant med sin granne eller visste åtminstone hvem han var , ehuru hon naturligtvis ej kunde tilltala honom med hans titel , då han icke presenterat sig . ” Jag hoppas ” , återtog han , ” att ni icke förtörnas öfver min djerfhet att framställa en fråga , men den förmodan , jag hade äran yttra , jemte önskan att vara till tjenst , öfvervann hvarje betänklighet . ” ” Jag vore rätt otacksam , om jag illa upptoge en så enkel artighet – jag skulle gjort detsamma jag , om jag trott någon gå vilse . ” Ett lätt småleende sväfvade öfver främlingens vackra läppar . Han syntes ett ögonblick tveksam , troligen mellan begäret att ytterligare tilltala den unga flickan och fruktan att genom en förlängd närvaro lasta de förbigåendes uppmärksamhet vid henne . Hvilkendera af dessa känslor som fått behålla segern är ovisst , men det vissa är att han förhjelptes ur sitt bryderi af Blenda , som – fullkomligt obekant med de grannlaga betänkligheter , hvilka kunde uppstå hos den , som hon inom sig benämde grefven – helt naivt yttrade sin förmodan att de hade ressällskap till Stockholm . ” Nej , jag är icke så lycklig : jag reser åt motsatt håll . ” ” Åt Skåne ? ” ” Och hvarför just det ? ” Blenda rodnade . Hon hade mot sin vilja förrådt den kunskap hon fått . ” Jag vet icke ” , svarade hon med en liten förlägenhet . . ” man påstår att en mängd folk reser dit . . . Men säg , äro sjöresorna mycket tråkiga ? ” ” Stundom äro de det visserligen , men den , som ni ärnar företa , är en af de behagligaste och intressantaste , förutsatt att väderleken är gynnsam ; och har man försett sig med lektyr , så tar man sig ut , äfven om sällskapet och väderleken icke skulle vara allt hvad man kunde önska . ” ” Lektyr – ack , jag har icke mer än en bok jag , och den har jag läst så många gånger att jag känner hvart ord ! ” ” Det är då någon älsklingsförfattare – Walter Scott , Cooper , Bulwer ? ” ” Ingendera . ” ” Skulle det då vara Sue ? ” ” La Fontaine . ” ” La Fontaine ! ” upprepade den främmande med ungefär samma ton som om han velat fråga : men , min gud , hvarifrån kommer då ni , som icke vet att glömskans stoft redan i decennier betäckt den gode mannen ? Blenda förstod honom fullkomligt , och i det hon utbrast i ett hjertligt skratt , sade hon : ” Jag kommer från bondlandet , min herre , och ehuru min far tillhörde ett ganska gammalt adligt hus – han sade åtminstone att von Kühlenska familjen var gammal – så lefde vi ändå helt patriarkaliskt , och ni bör derföre icke det ringaste förundra er öfver att vi i hvarjehanda , således äfven i litterärt hänseende , äro långt efter vår tid . ” ” Om jag erfar någon förundran , min fröken , så är det åtminstone icke deröfver . ” ” Så mycket bättre ! Ni kan helt enkelt föreställa er att ni råkat en borgfröken från förra århundradet . . . Men se der kommer ändtligen mamma nerpå gatan om andra sidan torget , ” ” Farväl då , fröken Agnes – jag tror att detta var ett modernt och omtyckt namn på den tiden ? ” ” Hvarför icke så gerna Bertha – det var lika omtyckt , herr riddare af slutna hjelmen . . alla riddare , som önskade vara okända , nyttjade , som ni väl vet , detta skyddsmedel . ” ” Olyckligtvis är jag ganska litet bevandrad i det gamla ridderskapets lagar , men om jag ej alltför mycket misstager mig , så uteslöt icke den omständigheten dem från täflan om tornerets pris , och jag tror att de alltid hemligt eller öppet förvarade något tecken af sin utsedda dams färger , en handske , en bandros eller dylikt – ett mera skyddande palladium än både sköld och hjelm . ” Och i det den unge främlingen uttalade dessa ord , upplyfte han sin hand , i hvilken någonting svart var inneslutet . Häpen föll Blendas blick på hennes hvita krage – den svarta bandrosen , som sammanhållit den , var försvunnen , bortblåst . Rodnande och djupt förvirrad såg hon upp . Hon hade ej ord för att fråga , men hon kände sig betagen af fruktan att hon , i sin okunnighet om verldens bruk , gått alltför långt med den obekante . Var det missaktning som han visade henne , ansåg han henne som en flicka , med hvilken man kunde tillåta sig att leka ? Hennes stolthet uppreste sig mot denna tanke . . . Ovillkorligt ville hon tala , men hon var i stället nära att brista i tårar . Med blickar af , man kunde säga , innerligt intresse hade främlingen så fullkomligt läst alla Blendas rörelser i hennes skiftande ansigtsuttryck , som om hon i ord biktat sina tankar , och det var med en ton af både öm och djup aktning som han yttrade : ” Var lugn , min fröken – den person , som njutit den ynnesten att under några minuter samtala med er , skall icke visa sig denna godhet ovärdig . Vore han en vän , en slägting , så skulle han våga tillägga ett råd . Nu vore det för djerft . ” ” Säg det ändå ! Jag är ung , jag har aldrig varit ute förr , vi äro ensamma – min mor och jag – och ni menar mig säkert väl ! ” ” Efter ni tror det , så skall jag tillåta mig bevisa att ni gissat rätt ; men endast och allenast min högaktning och mitt deltagande kunna ursäkta detta råd . . . Möt icke för öppenhjertigt den tjenstaktighet , de artigheter , som säkert skola erbjudas er ! När man är ung , och framför allt när man är skön och utan manligt beskydd , behöfver man vara något misstrogen . . . Och nu farväl , min fröken ! Måtte resan bli lycklig ! ” Och innan Blenda hunnit säga ett enda ord , hade hennes vänlige rådgifvare försvunnit . Några ögonblick sednare voro mor och dotter åter förenade . Men i stället att begära några upplysningar öfver det möte hon sett , eller öfver Blendas rörelse , yttrade fru v. Kühlen endast detta : ” Gå på , gå på , kära du – låt oss komma inom dörrarna ! ” Det märktes ganska väl att den goda frun var , så att säga , ordentligen fullastad af den hemlighet , som hon bar på . Ändtligen var man uppför trappan , öfver salen och inne i gästrummet . ” Lås till dörren , Blenda ! ” ” Ack , jag gissar att mamma är förundrad öfver att mamma såg mig i samtal med grefven . ” ” Förundrad – nej , bevars , på intet sätt ! Jag var beredd på något dylikt . Men undrade icke du öfver att jag dröjde så länge ? ” ” Jo visst . . hvad uppehöll mamma ? ” ” Berätta mig först huru grefven träffade dig och ord för ord hvad ni sagt hvarandra ! ” Blenda fullgjorde detta , och fru Emerentia nickade alltjemt sitt bifall . ” Ser du nu , du lilla , om jag hade orätt ! På stund äfventyr , bara man börjar lefva en smula . . Skulle väl i all evighet något sådant händt , om vi blifvit qvar på bostället . . . ” ” Nej , aldrig ! ” ” Men jag märker att han vill uppträda inkognito – nå , det är ingenting ondt i det ; och de der råden , som naturligtvis voro ganska välmenta , ehuru helt och hållet öfverflödiga , härledde sig af intet annat än . . du begriper ? ” ” Än af hvad ? ” ” Kors , svartsjuka , vet jag – fruktan att du skall ta emot någon annans hyllning . Sådant der är lätt att förstå . ” Blenda skakade på hufvudet . ” Jag tror att han menade något mycket bättre . Dessutom talade han ej ett ord om återseende . ” ” Hvad var det att tala om , som faller af sig sjelft ! ” ” Mamma tror då . . . ” ” Jag säger jag , att han blef kär i dig , i samma minut som han fick se dig . Och vet du hvad ? ” Blenda teg naturligtvis . ” Riksdagsman hade något att tala om för mig – det var det som gjorde uppehållet . ” ” Riksdagsman – hvad kunde väl det han hade att säga ha för sammanhang med grefven ? ” ” Det får du straxt höra . När han gick ifrån oss , stod samme herre qvar vid porten som stod der , då vi gingo upp – du vet ju att det var grefven ? ” ” Ja visst ! ” ” Nå , ser du nu , när riksdagsman kom ut , frågade den främmande hvilka de begge fruntimren voro , och när han fick veta det . . . ” ” Hvad då ? ” . . . ” röjde han så påtagligt både öfverraskning och nöje , att gubben Lars i sin enfald frågade honom om han kände oss . . . naturligtvis begrep icke riksdagsman att både öfverraskningen och nöjet kom deraf att grefven icke väntade sig att få höra det vi voro adelsdamer . Emellertid – märk det , du lilla – gjorde han sig helt gemen med riksdagsman , som icke blef litet stor på sig , när jag berättade honom att det var en rik skånsk grefve som han gått gatan rakt fram med ; ty du skall veta , att under det han letade ur gubben hvarenda smul , som rörde oss , fortsatte han vägen med honom , och jag var derför ganska säker att – sedan han har fått höra allt det goda om dig och oss alla , gudskelof , som riksdagsman kunde förtälja – han bestämdt skulle skaffa sig tillfälle till personlig bekantskap . Men i alla fall måste man ha tid på sig : gudbevars , en får väl andas ut , innan man blir öfverlupen af friare . ” ” Söta mamma , tala icke så – jag fruktar att vi på något sätt kunna göra oss löjliga . ” ” Jag måtte säga – löjliga . . tror du att jag inte vet hvad jag gör . . . . Men rättnu blir jag orolig , om icke ångbåten kommer ! Jag frågade hvarenda menniska på vägen från qvarteret , och de svarade ideligen ett och detsamma , att det är storm och motvind som uppehåller , men att den väl snart är här . ” ” Ja , gudbevars för annat ! Vi ha nu gjort vår handel , och ha ingenting öfver . ” ” Nej , vände jag så tjuge gånger ut och in på ridikylen , så blir det ändå icke mer än det bestämda , som är aflagdt för maträkningen på ångbåten – och gud hjelpe oss ifrån att straxt sticka åstad och tala med Regine Sofie om lån ! ” ” Kära mamma , jag fruktar att vi gjorde ganska illa i att köpa mig alla de här sakerna ! Tänk endast , om ångbåten icke kommer , utan vi finge bli här i natt – åh , min gud , två sängar . . . det fins ju inga andra än för en person . . . och litet till afton se ’ n . . vi bli nog hungriga . ” ” Jag är det redan , kära du ! Men icke är det värdt att vi bli modlösa . Shalen kunde du icke undvara , ty komministerskans , som du hade på bilvägen , måste ju hem med riksdagsman . Likadant var det ju med skorna , hatten och florsslöjan . . Skulle du icke vara som folk , när jag släppt till Blackros ! ” ” Men antag ändå , mamma , att vi få bli här i natt ? ” ” Än se ’ n – då säga vi att vi , af fruktan att icke komma upp nog hastigt , icke töras lägga oss . ” ” Om också det går an , så tänk hur illa det ser ut att vi ingenting reqvirera ! ” ” Det får se ut som det kan ! Har icke fartyget kommit klockan 9 , så göra vi en promenad för att höra efter det – och vid hemkomsten ha vi druckit té ute . ” ” . . hvilket likväl vi ha ganska litet godt af ! ” menade Blenda skrattande . ” Åh , hvad du är oförnöjd ! ” ” Jag tillstår det ; med då man är hungrig . . . ” ” Nå så knipa vi till riksdalern , som jag beräknat för drickspengarne , ty jag säger att jag hellre gör hvad som helst än jag rör en enda styfver af dagtraktamentet ! ” ” Så får väl jag nu granska min ridikyl ! ” inföll Blenda , i det hon tog den från bordet ; och efter att några ögonblick med en min af tröstlöshet ha känt igenom den , ryckte hon slutligen triumferande upp en hel tvåriksdalerssedel . ” Kors , i himlens namn , flicka , hvad vill det säga ? Jag prutade ju sjelf pris på både shalen och skorna , så att du skulle få en styfver öfver till handskar och luktvatten ? ” ” Emellertid ha vi nu två riksdaler . Således får ångbåtsjungfrun behålla sina drickspengar . ” ” Men jag begriper ej . . . ” ” Mamma tänkte att ingen kunde vara ädelmodig mer än prosten och kommissarien , som gåfvo oss det som fordrades till vivre ombord ! När jag tog afsked hos komministerns , räckte den vänlige , gode gubben mig den här tvåriksdalern och hviskade mig i örat : Det är så litet , barn , att jag ger det åt dig sjelf ! ” ” Se , om icke lyckan alltid är med oss ! Nu går jag på stund och beställer oss té – det skall bli ett helt kalas . Och bäst som vi sitta , så skjuter det och ångbåten kommer . ” Men tyvärr inträffade ej detta . . . . . . . . . . . . . . . . . . . Téet var längesedan drucket . Och lyssnande än vid fönstret och än vid dörren åt grefvens rum , der allt var tyst , sutto de stackars fruntimren i bäfvan att jungfrun slutligen skulle komma för att bädda . Och nu kom jungfrun med lakan på armen för två sängar ; och de voro minsann icke få , de föraktliga rynkor som bildade sig på hennes lilla näsa , då frun förklarade att de aldrig tordes tänka på att lägga sig . ” Åh , det blir väl inte värre för herrskapet än för alla de andra främmande , som vänta här ! ” ” Lika mycket ” , svarade vår nåd harmsen och rodnande , ” man måtte väl få ha sin frihet ! ” ” Ja , gudbevars , gerna för mig ! ” svarade uppasserskan med denna näsvisa ton , som fullkomligt uttrycker dessa damers tankar , då de enligt sin förmening se hvad slags folk de ha framför sig . ” Usch , sådan förödmjukelse ! ” hviskade Blenda , då de åter voro ensamma . I detta ögonblick blef det ett buller ute i salen : det var deras granne som kom hem . ” Befaller herr grefven något ? ” frågade jungfrun med nu helt och hållet förändrad ton . ” Ingenting ! ” svarade en kort röst ; och grefven inträdde på sin sida , men stannade icke i det rummet , som låg intill fruntimrens . Än en stund trippade jungfrun af och an i salen , och fru Emerentia försmådde ej att lyssna . Åter kom någon in från förstugan . ” Fasligt hvad grefven var snäf i qväll ! ” ” Tycker jungfru Christine det ? ” svarade betjenten . ” Jag märkte annars ingen skillnad på honom . Men kanske var han trött vid att springa och speja efter . . . ” Fru Emerentia kunde ej se den rörelse , som åtföljde orden – eljest skulle hon hafva märkt en hand utsträckt åt den plats , der hon stod . ” Aha ” , återtog Christine , ” han hade fått nys om vår vackra fröken ? ” ” Det var löjtnanten som fick syn på henne i trappan , och straxt gick allarm i lägret . Men jag menar ” . . . här gingo flera ord förlorade för den lyssnande . . . ” narrade dem på orätt spår . ” En röst från annat håll ropade nu : ” Christine , jungfru Christine ! ” Och dermed var sammankomsten upplöst . ” Ingenting går upp mot resor ! ” utlät sig fru Emerentia . ” Men jag vet icke hvad jag ville ge till , om jag kunde begripa hur han lyckades skilja sig från löjtnanten ! Det var åtminstone icke grefven som blef narrad . De betjent-sluskarna ha då aldrig reda på något ! ” Blenda hade under tiden inslumrat mot ena soffhörnet ; och snart nog somnade den förhoppningsfulla modern i det andra från alla sina ” spanska slott . ” Omkring 3-tiden blef rörelse i huset . Nu kom riksdagsman med förkunnande att fartyget var anländt , och att det skulle gå om en timma . Trötta och olustiga kommo fruntimren ut från sitt rum . Det hördes ett slående och springande fram och åter i alla dörrar , utom hos grefven , der allt var tyst . Då Blenda gick öfver salsgolfvet , och sände sin sista blick åt det rum , der hennes granne bodde , kunde hon ej befria sig från en känsla af bedragen väntan , af . . hon visste ej rätt hvad för slags obehag . Men när hon kom ut , när hon fick se den nu lugna och vackra morgonen och sjelfva det märkvärdiga ångfartyget , på hvilket hon skulle göra den stora färden , fingo hennes tankar en helt annan riktning , och snart undergingo de en ännu större förvandling , då hon med skilsmessan från riksdagsman ännu en gång skiljdes från det gamla kära hemmet : det var ju så godt som att ånyo taga farväl af faderns graf , blomsterqvarteret , dufvorna , lama Britta och klaveret , det kära klaveret ! O , skulle hon någonsin mer sjunga sången om ” riddar Egbert Montabor ! ” Då maschinen sattes i gång och fartyget lade ut , var det för Blenda fåfängt att återhålla sina tårar . Stående bredvid sin mor , hvars nyfikna , yrvakna blickar riktades på allting , riktade hon sina tillbaka på den strand , från hvilken hon aflägsnade sig . Och se – hastigt träffade de ett föremål , hvars åsyn öfverhöljde hennes ansigte med purpur , medan ett ljuft och intagande småleende förskönade hennes vackra läppar . Det var främlingen , med hvilken hon föregående dagen sammanträffat . Han stod något afsides för sig sjelf , och då han märkte att han fästat hennes uppmärksamhet , aftog han hatten och bugade sig med ett uttryck af aktningsfull bekantskap . Först en timma sednare gingo fruntimren ned i sin hytt ; och ehuru de sågo den för dem bestämda nummern på dörren , trodde de ända att de tagit miste , ty på bordet låg en stor präktig bukett af friska blommor och bredvid denna ett paket böcker . Men framkomna till bordet , funno de att intet misstag kunde ega rum , ty paketet hade en utanskrift : ” Fröken Blenda von Kühlen . ” Den tillkallade jungfrun förklarade att dessa saker tidigare på morgonen blifvit inlemnade af en ung mörklagd herre , hvars namn hon likväl icke kände .