I fru Emerentias stora , vackra kammare sågs på festligheten att julaftonen inträdt . Klockan var half 7 på aftonen . I anseende till den ” öfverdådiga ” skickningen från Patriks hade man kunnat rangera sig i stor skala . Madam var tingad för hela dagen , så att den värda frun sjelf icke behöfde röra i risgröten . Fyra stora , präktiga ljus i solblanka stakar voro framsatta på bordet – ” då man får dem till skänks , kan man gerna slå på ! ” sade fru Emerentia ; och efter samma princip dukade hon upp ett tebord , som kunnat räcka till åt fem personer i stället för två . Men om fru Emerentia fägnade sig åt ljusen , tébordet , bakverkshögarna och risgröten , hvilken skulle kokas i rena mjölken , och allt det der öfriga , som man lyckligtvis aldrig haft en halfdragen anda om nere på bostället i verlden , så fägnade sig Blenda åt något annat , helt olika . Men för att begripa denna fägnad , måste vi kasta en blick tillbaka på det ögonblick , då hon , i förtviflan öfver doktorns föreskrift att hon skulle hålla sig inne ett par dagar , visade sig nog oförsynt att icke ens vilja tröstas af salig farmors vackra och visa tänkspråk . Den alltför svaga fru Emerentia hade väl känt sig sårad häraf , men det oaktadt icke längre än några timmar kunnat se sin dotters dåliga lynne utan att slutligen göra den af mödrar så vanliga frågan : ” Är det då ingenting , alldeles ingenting , kära mitt lilla barn , som kan muntra dig ? ” Den unga flickan såg upp med ett utseende , som tillkännagaf den fullkomligaste misströstan . ” Hitta på du , hvad som helst , mitt gryn – du skall nog få det , såvida det är möjligt ! ” Länge lät Blenda bedja sig , ja , krusa sig : hon visste alldeles icke något , som i minsta mån kunde motsvara det höga nöje , hvilket genom hennes lilla opasslighet gick förloradt och hvilket – det var just det aldra värsta – kanske icke mer komme att erbjudas . Detta allt oaktadt utbrast hon slutligen i ett : ” Ack , jag vet ändå en sak , men också blott en , som skulle göra mig bra lycklig ! ” ” Nå , gudskelof för det , hvad kan det då vara , min lilla engel – låt höra ? ” ” Något rätt narraktigt ! ” ” Narraktigt ? ” ” Ja , det erkänner jag förut . ” ” Lika mycket , blott det gör dig nöje ! ” ” Säg : sällhet ! ” ” Skynda dig då och tala , du lilla – dess förr kommer du i besittning af din sällhet ! ” ” Men den kostar så mycket ! ” ” Vi ha ännu tie banko i behåll , efter vi ej behöfde göra några inköp till helgen , och förslå icke de , så skola promt örhängena på assistansen ! ” ” Det kommer icke i fråga , mamma : de kontanter vi ha bli tillräckliga . . . Men gör jag icke orätt i att ta dem ? ” ” Är du tokig – det är ju det enda du behåller af hela femti-riksdalern , som du sjelf förtjent ; och du kan så mycket säkrare använda dem som vi genom Patriks och Henriettes utomordentliga godhet – den vi nog en gång rikligen skola återgälda – äro försedda till minst tjugondagen . ” Nåväl , mamma , då skicka vi genast ut och köpa batist och spetsar – vi skola tala med snörlifs-mamsellen i portgången , så är hon visst beskedlig och uträttar handeln . ” ” Batist , barn , och spetsar – hvad kan det bli för slags märkvärdig sällhet ? ” ” Jo jo ! ” svarade Blenda rodnande som en ros . ” Men så säg ändå – jag begriper ju ingenting . . . se ’ n skall jag straxt få upp mamsell . ” ” I de moderna romanerna , som jag nu på sista tiden läst , förekommer så ofta . . ofta . . . ” ” Nå , hvad förekommer der då ? ” ” Ett slags plagg , hvari de förnäma damerna , grefvinnor och markisinnor , insvepa sig . Det kallas peignoir , och är ungefär detsamma som en puderskjorta eller blus-rock . Peignoirerna äro mycket vida , mycket mjuka och rikt garnerade . . idel luft och grace . Jag har natt och dag , i flera veckor drömt om dem – och jag tror nog att jag skulle komma att taga mig bra ut i en sådan drägt . Hur intagande måste den ej vara med sina öppna fladdrande armar ! Ack , jag är säker att jag kunde öfvervinna hvilken ledsnad eller sjukdom som helst , om jag finge sy mig en sådan och taga den på mig i morgon afton – o , så roligt , så roligt : jag skulle då föreställa mig att jag redan vore en ung . . . ” ” . . grefvinna ? ” inföll fru Emerentia med en skälmsk blinkning och en icke stort mindre hänryckning än Blendas egen . ” Mamma , goda mamma ! ” ” Nå , jag går ju , barn , går på stund och talar med mamsell i portgången ! ” . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . Batisten och spetsarna hemköptes , jemte några blekröda band ; och med tillhjelp af den vänliga snörlifs-mamsellen , som fått löfte om den öfverblifna batisten till en näsduk , kom den oförlikneligt intressanta peignoiren verkligen i ordning . Och just nu – medan fru Emerentia uppdukade tebordet – var det stora ögonblick för hand , då Blenda , iklädd sin luftiga och eleganta ” grefvinne- markisinne ” , kostym , stod framför spegeln och med djupaste uppmärksamhet mönstrade den tillkommande grefvinnan . Om man finge tro det småleende , som då och då flög öfver hennes läppar och förskönade hennes ansigte , så var det säkerligen icke till för liten belåtenhet som granskningen utföll . ” Ack , så söt du är – ackurat så lefvande som en morgonrodnad . . . och så mjuk din växt syns i den der rôben ! ” utlät sig fru Emerentia , i det hon – oupphörligt lemnande hvad hon höll i händerna – trippade rundt omkring sin dotter . ” Jag säger , du lilla , att de ljusröda bandrosorna taga sig alldeles gudomligt ut ! Och så säger jag att hvar menniska , som får syn på dig , bör kunna svära på – så framt de äro någon smula fysionomister – att du är född till furstinna , ehuru du också kan nöja dig med att bli grefvinna . . . . Och sådana tofflor med perlbroderi – du gjorde ganska rätt i att du behöll dem sjelf , när folk icke skämdes att så missbjuda madam , som skulle sälja dem . ” ” Vet mamma hvad jag tycker klär mig aldra bäst ? ” inföll den lilla behagsjuka , under det hon öfver sin hvita underklädning jemkade tillrätta den långa , öppna peignoiren . ” Nej , du lilla . . men det vet jag , att om jag icke vore rädd att téet komme för nära inpå gröten , så att jag icke orkar att äta så mycket som jag ärnar , kunde jag gerna stå här och gapa på min lilla grefvinna tills i morgon så dags . . . . Men hvad tycker du klär dig mest ? ” ” Den här spetsmössan ! ” ” Du säger något – den är allt sprättig . . . sådan smak , sådan smak ! ” ” Jag tog också mönstret i en af de förnämsta nipperbodarna , och just efter en , som bars upp till ryska ministerns fru . ” ” Jo , jag tackar – mössa efter ryska ministerfruns ! ” Fru Emerentia neg och fällde händerna med ett slags andakt tillsammans . ” Det är en sådan ” , återtog Blenda , ” som de förnäma damerna dels gå i på förmiddagarna och dels ligga med . Och mitt hår , så här slätkammadt inunder , ser icke dumt ut mot de skära banden , som slingra sig mellan spetsen . . . Men nu skall jag icke längre pröfva mammas tålamod , och sanningen att säga , tror jag icke ” – hon gjorde ett ögonblicks uppehåll , – ” att jag angripit mig alltför starkt för att få min grannlåt färdig . . . Ah , mitt hufvud , mitt hufvud ! ” ” Hur är det då ? ” ” Aj . . det börjar gå rundtomkring – det käns så underligt . . . jag blir helt matt ! ” ” Ser du , din toka ” , klagade den stackars modern genast i ångest , ” det är följden af att sitta uppe nästan hela natten , då man är sjuk . . . Och jag , galna , fåfänga mor ” – så sant hade aldrig den beskedliga själen bedömt sig – ” som kunde tillåta det ! ” Blenda svarade ej . Men svaret låg i hennes rörelse . Hon stapplade – stödd på den vänliga arm , som räcktes henne – fram till soffan och nedsjönk der , utan att kasta en enda tanke på den tjusande peignoiren , som dervid blef mäkta nedskrynklad . ” Låt mig slita sönder den olyckliga strunten , mitt hjerta , låt mig genast kasta den på elden , ty det är för den trasan som du blifvit tie resor sämre än du var ! ” Lyckligtvis påhittade den förtviflade fru Emerentia ett mindre förtvifladt medel . Hon ihågkom eau-de-colognes-flaskan och vattenkaraffen . Och med tillhjelp af det ena och det andra kände sig Blenda snart någorlunda återställd . Småleende försäkrade hon , att ehuru hon icke trodde sig orka att vara uppe – hvilket visst var ett rättvist straff af Gud för det hon så gerna velat spegla sig – så kunde de ändå ha rätt roligt . ” Roligt nu – det vet jag visst ! ” ” Åh jo . . mamma pratar , och jag hör på ! ” ” Kan du bara dricka té , du lilla , så vill jag ändå ge mig tillfreds ? ” ” Ja ja , en liten tår – skulle jag icke på sjelfva julaftonen dricka té med mamma ! ” ” Din stackare , slut då ihop ögonen och hvila dig en smula , medan jag går ut och tar in det ! Jag vill icke be madam springa ifrån , ty då skulle hon genast skylla på det , ifall gröten blefve vidbränd . ” ” Gå , söta mamma ! ” Blenda tog en vårdslös och beqväm ställning , lydde mammas råd och tillslöt ögonen . Om den betagne unge baronen nu fått se henne , skulle utan tvifvel hans vackra beslut , att lemna i fred ett visst hus på Riddargatan , lidit något afbräck . Det var väl endast mot det grofva röda och svarta bombasinet på en tarflig furusoffa som den sköna flickan hvilade , men i ljusskenet draperade sig ända de mjuka vågorna af hennes hvita klädning effektfullt mot den mörka grunden ; och hennes vackra fot , i den perlbroderade toffeln , framstack från en sky af spetsar . Hela gestalten hade ungdomens behagfulla spänstighet förenad med dess sprittande lif ; och dock låg nu öfver detta friska lif liksom ett skimmer från hvita rosor : det var blekheten på Blendas kind som förorsakade denna poetiska brytning i taflan , liksom skuggan af hennes blonda hår bidrog till denna förtjusande kolorit , så genomskinlig , att man såg den drömmande mattigheten och den lefvande sällheten kämpa om väldet öfver hennes varelse . En sakta och upprepad ringning på tambur-klockan hördes icke af Blenda : hon halfslumrade redan , ej störd af den minsta aning . Ännu mindre förnam hon att något föreföll derute . Detta något bestod deruti att madam , som ändtligen rusat åstad att öppna dörren , af en herre – den hon förut icke sett , men den fru Emerentia med ett qväfdt glädjeskri både såg och igenkände mellan öppningen på den halfslutna köksdörren – emottog det uppdraget att efterfråga , om en slägting finge lof att helsa på fruntimren . ” Släpp in honom ” , hviskade vår fru , röd och ifrig , då madam forskande stack in hufvudet , ” släpp in honom , säger jag , på eviga fläcken ! ” Sedan så skett , var fru Emerentia likväl ej den som gjorde sig brådt med téet : det blef en hel vidlyftig , ehuru , förstås , sakta utförd dispyt emellan henne och madam , enär matmodern påstod att vattnet bestämdt aldrig kokat , hvilket hon ganska tydligt förstod på lukten , hvaremot madam påstod att det bestämdt kokat i himmels sky och att , om det stode på längre , hvarenda tår skulle koka bort . För första gången efter deras bekantskap höll hennes nåd och madam på att bli verkliga ovänner . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . Under tiden hade gästen afkastat kappan och trädt in i det rum , som blifvit honom anvisadt . Då man säkerligen redan tagit för afgjordt att det var Blendas riddare som – troligen beherrskad af oron öfver att icke , enligt hennes löfte , få återse henne – sent omsider beslutit sig för ett personligt besök , så lärer man ej heller betvifla att den syn , som mötte honom , förekom honom vara allt utom jordisk . Sedan han först förvissat sig att ingen mera fans i rummet , smög han sig fram helt sakta , nästan återhållande andedrägten , af fruktan att alltsammans skulle försvinna . Men han uppnådde soffan utan att finna sig gäckad . Det var ej en magisk villa , utan en verklighet . Och nu stod han framför den förtjusande slumrerskan , som han trodde sig se för första gången , så troget än hennes bild var inpreglad i hans minne . En lätt darrning ilade igenom hans lemmar . Den stora friska buketten , som han medfört , föll ned på soffan vid hennes fötter . Han ville taga upp den , han utsträckte sin hand , han vidrörde garneringen på peignoiren – buketten hvilade på spetsen af hennes lilla toffel – omöjligt att återtaga den : platsen var fridlyst . Men han följde en annan makt , så enväldig att den ej kunde motstås : han böjde knä vid soffan och betraktade den unga flickan med blickar af häpen hänryckning . Blendas flyktiga halfslummer vek i detsamma bort . Doftet från blommorna eller kanske den hastiga andedrägten af någon , som hon hörde ej var hennes mor , kom henne att slå upp ögonen – och då hon såg den man , på hvilken hon i sömnen tänkt , inneha en ställning , hvarom hon mången gång , om ej nu , drömt , undföll ett utrop hennes läppar , men så tyst att det blott hördes af honom , som , ur stånd att återtaga den ton han hittills begagnat , endast fortfor att se på henne . ” Men är det då verkligen ni , kusin Jean – kan det vara ni ? ” frågade Blenda , hvilken denna tystnad gjorde outsägligen förvirrad . . . ” Tala till mig ! ” Han tog hennes hand , förde den öfver sin panna och intill sina brinnande läppar , och sedan han några sekunder fasthållit den , sade han : ” Förlåt , o , förlåt – min ångest har drifvit mig hit . Likväl hade doktorn försäkrat mig att ni var bättre , att ni var uppe . ” ” Ja visst : jag hvilar blott ! ” ” Och nyss , när jag kom in , var ni så blek , så blek , att jag ej visste hvad jag gjorde . ” I det han uttalade dessa ord , reste han sig upp , likväl utan att kunna löslita sina blickar från hennes gestalt . ” Men jag är icke sjuk mer : jag hade blott en lätt svindel – jag kan gå uppe och . . . ” ” Nej nej , det skall ni icke . . . O , Blenda , har jag verkligen sett er förr – hvad ni är englaskön ! Er stackars kusin förlorar snart hufvudet , om ni icke hjelper honom att skingra den berusning , som angripit honom . ” Blenda , som sjelf var nära att förlora hufvudet vid detta så nya språk , reste sig likväl hastigt : icke förgäfves skulle han hafva anlitat hennes styrka . Hon varseblef nu buketten , och den förorsakade henne så mycket mer glädje som hon här hade ett passande ämne , allt hvad denna Evas läraktiga dotter behöfde för att återställa den vanliga jemvigten i deras förhållande . . ty oaktadt hvad grefven frivilligt eller ofrivilligt förrådt , var det klart att han icke ännu ärnade aflägga sitt inkognito , eljest hade han ej sjelf begagnat ordet kusin . ” Ack , friska blommor på sjelfva julafton ! ” utropade hon i en ton , hvars innerliga jubel utan tvifvel härflöt snarare från sällheten af hennes hemlighetsfulle älskares första knäfall , än från egandet af hans andra bukett . ” Ack , kusin Jean , så väl ni förstår att fånga en stackars flickas tacksamhet . . . Jag måste pryda mitt hår med dem – de skola aflösa den här lilla mössan , den jag i alla fall , förstår ni väl , omöjligt kan ha på mig , då ni är närvarande . Fort , min kusin , tag spegeln der borta och håll framför mig , under det jag pröfvar och fäster tillsammans den här rosenknoppen med den hvita syrénqvisten . . . jag tror nästan att geraniibladen få göra sällskap . ” Och med en glädtighet , en barnslighet , ett behag , som så verkade på kusin Jean , att det från hans sinne aflägsnade all lust för svärmiska kärleksscener , började Blenda – sedan han med beredvillig beställsamhet efterkommit hennes önskan – att framför spegeln så ogeneradt ajustera sitt hår , i hvilket hon inflätade blommorna , som om den , hvilken höll den och muntert vände den efter alla hennes otaliga rörelser , befunnit sig på hundra mils afstånd i stället för bredvid henne .