” Blenda ” , sade den unge mannen sakta , i det han satte sig bredvid henne och med en blick af dämpad passion betraktade hennes sköna , själfulla ansigte , ” Blenda , Blenda , har du – låt oss nu begagna denna förtroliga benämning – har du ingenting gissat . . ingenting velat gissa ? ” ” Jag har endast trott . . . ” ” Du har trott . . hvad ? ” ” Att denna stund skulle komma och att , när den kom , vi utan tvifvel . . . ” ” . . utan tvifvel ? ” ” . . skulle bli lyckliga – är det ej helt enkelt ? ” ” Jo , mycket enkelt , du ljufva sierska . . frågan är blott , om du skall finna det så , då din riddare – den jag gissar att du i din inbillning gjort till gud vet hvad – helt enkelt förvandlas i kusin Jean rätt och slätt . . . men förstå mig väl : det är nu fråga om den verklige kusin Johan . ” ” Hattstofferarn ? ” ” Ja , hattstofferarn ! ” ” Gud , så narraktigt ” . . . Blenda föll här i ett häftigt skratt . . . ” Men nog nu med detta besatta skämt – ty väl kunna vi spela ett litet äfventyr under psevdonymen kusin Jean , men om vi skola gifta oss , måste det väl ske under ditt rätta namn ? ” ” Så mycket är säkert ” , återtog han leende , ” att jag verkligen icke kan bli gift under något annat än det jag nu nämt . ” ” Du har icke nämt något annat än kusin Jean ? ” ” Kusin Jean och Johan Blücher blifva hädanefter en och samme person ! ” I dessa ord låg en så oemotståndlig sanning , att Blenda med häpnadsfull blick stirrade på sin älskare . ” Du . . du den rätte kusin Johan , den afskydde kusin Johan ? ” ” Just densamme ! ” ” Åh , det är omöjligt – jag säger att det är omöjligt . . . det måste vara omöjigt ! ” ” Och hvarföre omöjligt ? ” ” Än grefven då . . grefven ? ” ” Hvilken grefve ? ” ” Store gud , han frågar : hvilken grefve . . . Ah , detta gyckel är grymt – jag har ej förtjent det . . nej , i sanning , alldeles icke ! ” ” Men så förklara då – jag vet ju icke det ringaste hvad du menar ! ” ” I Wennersborg på gästgifvaregården ” – sade hon flämtande , liksom hon fruktat att andedrägten icke skulle räcka till – ” bodde en skånsk grefve C–creutz näst intill oss . . . det var honom jag trodde mig träffa , då du kom till mig på gatan och frågade om jag gått vilse . ” ” O , nu begriper jag hvarför du frågade mig , om jag reste till Skåne ! ” ” Ja ja , lita på att jag frågat hvarken det ena eller andra , om jag ej ansett mig veta med hvem jag talade ! Jag hade hört att grefven var en mörklagd ung man , jag trodde att det var han som mötte oss i portgången vid vår ankomst , jag hade sett dig gå in i hans rum och jag hörde betjenten straxt derefter säga till löjtnanten , som vi träffade i trappan , att grefven var hemma . . . Ack , allt detta är för tydliga bevis att kunna bedraga : du är grefven , ja , ja , du är grefven . . . Kusin Johan var ju vid samma tid i Hamburg ! ” Då hon uttalade de sista orden , omfattade hon med sina båda händer hans arm och såg honom ångestfullt i ansigtet . Men han lösgjorde dessa små hvita händer , som han under ett annat förhållande så gerna skulle hafva qvarhållit , och sade med djup , allvarsam ton : ” Hvilken olycksalig villfarelse , hvilken barnslig inbillning ! För det jag , som icke ens bodde på gästgifvaregården , går in i grefve C–creutz ’ s rum , måste jag nödvändigt vara han . . . och denna villa bibehåller du under hela tiden af vår bekantskap ! Det är grefven som vunnit ditt hjerta – icke personen , icke kusin Jean ! ” Nu brast Blenda i häftig gråt . ” Hvilket oädelt spel ” – svarade hon ändtligen , när tårarna omsider lemnat henne luft – ” att så narra en stackars flicka . . . Min gud , min gud , måtte jag ej bli tokig . . . kusin Johan . . hattstofferare . . . . o , det är mycket , mycket ovärdigt ! ” Och stackars Blenda begynte åter att snyfta , snyfta som ett barn , från hvilket man tagit dess förnämsta leksak . ” Låt oss betrakta saken närmare ” , bad Johan , ” så få vi se , om den ej kan bedömmas mildare ! ” ” Jo , det vill jag se ! ” ” Först och främst har jag icke utgifvit mig för grefve . ” ” Men jag trodde dig vara det ! ” ” Hvem kan hjelpa att du har en så liflig fantasi , min lilla Blenda , att du ej ser annat än grefvar och baroner ! ” ” Vidare ! ” ” Vidare blef jag intagen i hela din förtjusande varelse , från första ögonblicket jag såg dig vid gästgifvaregården i Wennersborg ; och när jag af er skjutsbonde erfor hvem du var , beslöt jag att träffa dig , hvilket beslut jag ock utförde , med full föresats att vara dig till nytta . ” ” Men hvarföre ” , inföll Blenda , och nyfikenheten började redan att få makt öfver de i ögonfransen glimmande tårarna , ” hvarföre blef detta möte liksom första kapitlet i en roman ? ” ” Derföre att du sjelf gjorde det dertill : du hänvisade mig ju på det mest pikanta sätt till en borgfröken från medeltiden , och jag var mer än villig att blifva din riddare , ty en romantisk anda fattade äfven mig – sådant der smittar ! ” ” Men hela förtrollningen hade varit slut , om du – såsom du bort – hade sagt hvem du var ! ” ” Huru kan du begära ” , genmälte ex-grefven leende , ” att jag bort gissa till något för min egenkärlek så kränkande ? Jag skulle emellertid hafva öppet förklarat mig eller , rättare sagdt , aldrig uppträdt inkognito , om det ej för mamma varit en hemlighet att jag ännu uppehöll mig i Sverige . . . ” ” Och hvarföre narrade du henne också ? ” ” För hennes egen skull . . . ” ” För hennes egen skull ? ” ” Ja , och äfven för att slippa det lilla tyranni , som stundom låg i sjelfva hennes kärlek . ” ” Nå ? ” ” Under en längre tid hade jag icke varit rätt frisk – jag önskade besöka någon bad-ort ; men säker att mamma , vid blotta underrättelsen att min helsa lidit , skulle hafva rifvit upp himmel och jord , ej gifvit sig ro förrän jag flyttat hem och sedan vårdat mig med en alltför envis ömhet , beslöt jag mig att göra denna bad-tur vid samma tid som jag för affärers skull anträdde en utrikes resa . ” ” Aha , det var derföre det dröjde så länge innan det kom bref från Hamburg ? ” ” Alldeles . . . jag uppehöll mig tre veckor vid Gustafsberg och hade just kommit till Wennersborg , för att ge mig af till Göteborg , då händelsen – till lycka eller olycka för oss båda – sammanförde oss . ” Blendas enda svar blef en suck . ” Du finner nu att jag icke kunde säga mitt namn : hvilken nyhet skulle ej du i den händelsen ha medfört till mamma – det var nödvändigt att jag sjelf vid min hemkomst , förklarade förhållandet . ” ” Och när du återkom . . . behöfde hon ej någon förklaring . ” ” Tyvärr ! ” En flera minuters tystnad inträdde . Blenda bröt den först , utan att gifva sig tid att begrunda huru denna lugnare öfvergång i hennes känslor så småningom inträdt . ” Hvad ” , sade hon , ” kunde sedan föranleda dig att fortsätta denna lek med mig ? ” ” Några timmar efter min hemkomst träffades vi tillfälligtvis , såsom du mins , då jag kom från en bekant – du vet att jag då presenterade dig som min kusin ? ” ” Det är sant . . men du ursäktade dig för det , när vi blefvo ensamma ! ” ” En portgång – det måste du tillstå – var ett föga lämpligt ställe till förklaringar af så grannlaga beskaffenhet . Du var ju äfven så upprörd af dina föregående känslor , att du knappt förmådde hålla dig uppe – huru skulle då jag kunnat uppröra dig ännu mer ! ” ” Men i vagnen ? ” ” Der var det också min afsigt att underrätta dig det du i din obekante vän egde en slägting – jag hade ju intet skäl att dåmera dölja detta – men var det underligt att jag , hänförd af det utrop du låtit undfalla dig , först några ögonblick ville njuta af den inbillade sällheten att mitt återseende gjorde dig lycklig , innan jag beredde dig på den lika mycket inbillade angenäma öfverraskning , som jag trodde mig skola göra dig . . . ” ” Angenäma öfverraskning – jo , det vet jag visst ! ” småknotade den unga flickan . ” Kom alltid ihåg att jag var fullt öfvertygad att det var mig sjelf du såg och ingen annan : aldrig kom ens den aflägsnaste tanke på den illusion , som du gjorde dig , att ett ögonblick grumla renheten af min hoppfulla glädje . ” ” Det är alltför sant : du kunde ingenting veta – jag glömmer alltid det . ” ” Dessutom önskade jag att , innan jag förklarade mig , erhålla hela ditt oskyldiga förtroende . ” ” Och hvarföre det ? ” ” Emedan jag var högst angelägen att få veta hvad du svarat mamma på det förslag , som hon gjorde dig angående giftermålet med sin älskling . Som du icke visste att din riddare och ” kusin Johan ” var samme person , kände jag mig grufligt svartsjuk på mig sjelf och bäfvade för hvarje framgång , som mamma å mina vägnar möjligen kunnat vinna . ” ” Du fick likväl snart upplysning om att denna farhåga var öfverflödig , ty jag vill minnas att jag talade tillräckligt tydligt . ” ” Ja , så tydligt att jag , i stället att genast förtro dig förhållandet , allvarsamt beslöt att bota dig , du lilla romanhjeltinna , och att till straff för ditt högmod göra dig så betagen i den stackars hattstofferarn , att du – trots alla dessa små romantiska griller – ej skulle kunna ge honom afslag , då han öppet vågade framkomma icke blott med sina känslor , utan äfven med den obehagliga notis , som han nu nödgats meddela . ” ” Men i alla fall var det en elak plan . . . Ja ” , tillade hon , efter att några ögonblick hafva helt djupsinnigt lutat sitt lilla förtjusande hufvud i handen , ” jag vidblifver att den var elak och till och med oförnuftig ! ” ” Tvertom : det var en både god och förnuftig plan , ty den hade till mål din sanna lycka . . . ” ” Min sanna lycka ? ” ” Ja , ty du behöfde en liten lexa . . . Men du skall straxt erfara , älskade Blenda , huruvida den , som – på samma gång han sträfvade att grundlägga sin egen sällhet – var nog sträng att anse detta tvärstreck öfver dina gyllene luftslott såsom en nödvändighet för din framtida sällhet , ej äfven var i stånd att uppoffra sig för dig . ” ” Huru menar du ? ” ” Jag menar att du bör erinra dig , min dyra lilla kusin , att jag aldrig bundit dig genom något löfte , hvad som dock varit . . . ” ” . . ganska lätt ? Det erkänner jag ! ” ” . . och att jag aldrig öfverskridit ens det mest grannlaga förhållande kusiner emellan , se ’ n då gjort anspråk på ett enda af en kusins förtroligare privilegier . ” ” Nej , nej , du har i allt varit redlig och ädelmodig . . . Du har blott ett fel : det , att du är kusin Johan ! ” ” Men om detta fel är ohjelpligt , så har du alltid en ressurs mot dess obehag . . . ” ” Och hvilken då ? ” ” Den , att i din stackars kusin se blott din kusin ! ” Blendas ansigte öfvergöts af het rodnad . . . derefter , låtsande sig ej hafva hört detta råd , sade hon hastigt : ” Jag begriper nu att orsaken , hvarföre du så sällan visade dig , var den , att du fruktade väcka Henriettes uppmärksamhet . . . Men det är två saker som jag alldeles icke förstår . . . ” ” Hvilka då ? ” ” Utanskriften på bokpaketet var af den verklige grefvens hand – jag såg händelsevis sedan hans stil på ångbåten , der löjtnanten hade ett bref från honom . ” ” Ja , det är rätt : utanskriften var verkligen grefve C–creutz ’ s stil . ” ” Men huru bar det till ? ” ” Helt enkelt . . . Samma afton , då vi voro några unga karlar tillsammans , satt grefven – som hört din skönhet lofprisas af löjtnanten – under det samtalet skämtsamt fortfor att vända sig kring dig , och fullkluddade ett helt pappersark med ditt namn . . . . ” ” Vidare ? ” ” Detta namn var redan då – det var efter vårt möte – alltför heligt att jag ville se det så vanhelgadt : jag bemäktigade mig derföre helt oförmärkt papperet , och väl hemkommen fick jag , för att undvika att skrifva sjelf , det infallet att begagna en af dessa namnteckningar på bokpaketet , ty om du händelsevis fått se något af mina bref till mamma , skulle du hafva känt igen min stil . ” Blenda skakade hufvudet med en liten misslynt åtbörd – allting kunde då förklaras ! ” Nå , låt oss nu komma till den der andra saken , som du sade dig ej förstå – sessionen drager ut på tiden , och jag väntar domen . ” ” Jo , hör på . . . Då du ville bota mig genom ett så fult spratt – och , i sanning , du har botat mig så att jag aldrig mer under hela min lifstid lärer få en enda romanesk idé – var det likväl besynnerligt att du anmodade Henriette att bjuda mig . Om jag kommit , hvilket så lätt kunnat hända , hade ju din hemlighet genast varit upptäckt ? ” ” Åh , jag visste väl att du var alltför litet angelägen om bekantskapen med kusin Johan för att komma . . . Detta skedde äfven för att på en gång och för allo missleda Henriette . . . Men att få några dagars fullkomlig frihet , intalade jag Patrik att antaga bjudningen för en resa och lät utan svårighet öfvertala mig sjelf att följa med . ” ” Ah , jag vet , jag vet : i julas , då vi skrattade åt att den improviserade kusin Jean var på två ställen under samma tid ? ” ” Ack ” – svarade han med ett leende , som erinrade om deras egna scener på operan – ” jag hade nog af att vara på ett ! ” ” Du hade likväl rest med Patriks ? ” ” Det begrips – men jag hade tagit mina försigtighetsmått . Sedan jag först låtit förstå den oro , hvarmed jag fruktade ett för mig vigtigt fallissemang , upphans jag i rättan tid på vägen af en expres , medförande ett bref , som bevisade att icke blott mina misstankar varit grundade , utan äfven att min närvaro i Stockholm var nödvändig för några dagar . ” ” Jo jo ” , utbrast Blenda , som alldeles oförberedt återfick förmågan att skratta , ” fråga är , min kusin , om ej du har de mest romantiska anlagen . . . Men just denna tanke återför mig på ett yttrande , som Henriette hade , nemligen att ditt hjerta redan längesedan iklädt sig andra bojor och att endast kärleken till din mors minne kunnat förmå dig att . . . ” ” O , säg ingenting derom ! Det är ett eget förhållande med Henriette , som vi möjligtvis framdeles kunna vidröra . . Jag behöfde äfven häri vilseleda henne för att trygga dig mot hennes uppmärksamhet . ” ” Nå , låt oss då återgå till det yttrande , som du nyss hade – det , att . . att . . . hur var det nu igen ? ” ” Jag förstår dig ej . . . ” ” Ah . . låt mig tänka efter . . . du vore i stånd att . . . ” ” Nu gissar jag . . . ” ” Nåväl ? ” ” Jag lofvade visa dig att jag vore i stånd att uppoffra mig för dig ! ” ” Ja , just det ! ” svarade hon , glödande som en ros . ” Men hvad menade du ? ” ” Jag trodde att du förstod det , då jag erinrade dig att intet löfte binder dig vid mig . ” ” Kan så vara – men förklara mig ändå närmare din mening ! ” ” Jag har ingen annan mening än den , som hedern förestafvar . . . Ditt sinne , o Blenda , sträfvar till ett lif , som jag icke förmår bjuda dig . Jag vet att ditt hjerta talat för mig , och jag var – med förbiseende af den lilla missräkning , som du kunde göra – färdig att begagna detta inflytande till min fördel , men då hade ej heller något , som kunde anses bättre , ännu yppat sig . Nu deremot , då en rival uppstått , som utom sin kärlek erbjuder dig alla de lysande förmåner , hvilka du såsom min hustru måste sakna , nu ” . . . Han höll upp ett ögonblick . ” . . nu ? ” ” . . skall ditt val vara fritt . Den enda egennytta , som jag tillåtit mig , har varit den att föra dig till detta ställe , hvilket jag i hemlighet inköpt och der jag – under drömmar om en sällhet , som kanske nu frånryckes mig af en annan – oupphörligt med brådskande fart arbetat att få allt färdigt till denna tidpunkt , den skönaste att utflytta på landet . . ty i samma stund som jag gifvit mig tillkänna , är det – ifall mitt hopp bekräftas – också nödvändigt att genast trygga vår lycka . ” ” Och nu sätter du likväl i fråga att allt detta skall ha varit förgäfves ! ” svarade hon med en djup och darrande brytning i rösten . ” Kan du väl tro , dyre Jean – Johan säger jag aldrig – kan du väl en enda sekund på allvar tro att jag , hur fåfäng , romanesk och narraktig jag för öfrigt måtte vara , skulle kunna uppoffra sjelfva min kärlek för glansen af en titel ? Nej , då den smeker blott mina öron , och icke mitt hjerta , upphör den att ega någon magisk kraft . ” ” Ack , Blenda , Blenda , bedrag dig ej sjelf – måhända behöfver du mera tid att bestämma ditt val ? ” ” Elake – om det varit din afsigt att i valet gifva mig full frihet , hvarföre har du då beröfvat mig den ? Kan jag välja , jag ! ” Och hennes sköna ögon , från hvilka hvartenda moln af oro och misslynthet försvunnit , föllo med frågande ömhet på hans . ” Huru , min tjusande , älskade engel – baronen , den hederlige baronen . . . ” ” . . får se sig om efter en annan friherrinna : jag . . . ” ” Du . . . ? ” ” . . nöjer mig med min kusin hattstofferarn ! ” I detta ögonblick – då den lycklige älskaren för första gången famnade sin lycka , då han af Blendas läppar utkräfde den egentliga bekräftelsen på hennes gifna löfte – just i detta ögonblick hade det varit ganska lätt , om man lyssnat ditåt , att utanför dörren höra en våldsam snyftning och straxt derpå ett tungt fall . De öfverlycklige hörde likväl hvarken det ena eller det andra – ty en viss sorts lycka medför nästan alltid döfhet .