Den 2 Juli 1832 var den märkvärdiga dag , från hvilken vår hjeltinna antog sin nya tidräkning , ty det var på den som hon jemte sin mor inträffade i Wennersborg , väl konserverad i riksdagsmans par-vagn , der äfven den just icke väl försedda kappsäcken hade rum vid sidan af de tvenne smörbyttorna , skinkan och ostarna , allt likväl hyggligt inslaget i säckväf . Med undanlag af ett par besök i Skara , hade Blenda aldrig varit i någon stad . Men hon hade läst om så många , och i fantasien så ofta lefvat der , att hon på intet sätt kände sig , som man säger , bortkommen . Wennersborg var ju dessutom endast ” residensstad ” och betydde föga för personer , som ärnade sig till hufvudstaden . Klockan led bortåt 2 på dagen . Straxt utanför staden hade man hållit sista måltiden ur matsäcken , och som ångbåten icke väntades förrän emellan 7 och 8 , hade fru v. Kühlen beräknat mellantiden till uppköp af de saker , som borde försköna Blenda och något litet hjelpa upp henne sjelf . Hvad beträffar våra damers lynne vid denna stora vändpunkt , måste vi sanningsenligt tillstå att det hos ingen var så färgrikt som då vi lemnade dem – icke att den värda frun en sekund tviflade på att allting till slut skulle gå förträffligt , eller att Blenda med något slags missmod emotsåg det trägna arbetslif , som väntade henne , ty det blefve nog afbrutet af en och annan oförutsedd tilldragelse ; men afskedet från makens och faderns graf , äfvensom från det lilla hem , der de så länge lefvat lyckliga , hade – i förening med den sedan föregående natt uthållande stormen – nedstämt sinnena , isynnerhet som ingen af dem kunde hoppas att bli hjeltinna på sjön . Riksdagsman hade föreslagit sina gamla grannar att taga in i hans bekanta qvartér , men fru Emerentia var alltför mån om sin värdighet att bifalla något dylikt . En adelsdam med sin dotter kommande ut från ett näringsställe – omöjligt ! Om ångbåts-sällskapet finge se en dylik syn , skulle ingen vilja stiga upp för de nya gästerna . Nej , på ” stora värdshuset ” måste man hetas bo , och en kopp kaffe , för skams skull , var allt som behöfde tagas . Rummet betaltes icke , hade kommissarien sagt , då man ej låg der . Vagnen stannade alltså utanför riksdagsmans qvartér , der sakerna lemnades , för att af honom föras om bord , hvaremot fruntimren af den hedersmannen , som var hemmastadd i staden , visades först till en ” hattfru , ” hos hvilken de förnyade sina hufvudbonader , och sedan till gästgifvaregården , der de erhöllo ett rum en trappa upp innanför den stora danssalen , en lokal , den de troligen icke fått tillgodonjuta , om de inträdt i sina grårutiga bomulls ” kråkor ” och gamla reskappor . Men Blenda var så förtjusande i sin nya välsydda sorgklädning , sin lilla moderna halmhatt med det fladdrande svarta krusfloret , och de mjuka blonda lockarna framsmygande öfver kinden , att ingen kunde emotstå det behagliga inflytande , som hon utöfvade , ett inflytande , hvilket mycket stegrades , när hon taadel med sin milda och melodiska stämma . För uppasserskans öron gingo ej heller titlarna på de nya resenärerna förlorade . ” Hennes nåd och fröken ska höra af mig , när fartyget kommer ! ” sade riksdagsman , och nickade ett trohjertadt farväl , det mor och dotter besvarade genom att fryntligt framräcka sina händer . Och nu voro våra damer ensamma under afvaktan på sitt kaffe . Men så snart de erhållit detta , skulle de åter ut i staden för att förvandla de sista öfverlefvorna af den beskedliga Blackros – fru Emerentias f. d. enda kära ko – i shal , skor och flor åt Blenda . . ty ännu hade man hunnit blott till hufvudet . ” Se så , min flicka , nu äro vi gudskelof vid början ! ” yttrade fru Emerentia , under det hon upplockade och genomsåg ridikylens innehåll . . . ” Jag undrar just hvad här bor mera för folk ? Gaf du akt på den unge vackre mannen , som stod vid porten , då vi passerade ? ” . . ” och som såg på mig så mycket , att jag icke rätt kunde urskilja hurudan han var ? ” inföll Blenda öppenhjertigt . ” Ja , han riktigt åt upp dig med ögonen – men sådant förundrar mig ej : jag visste förut att du skulle bli sedd , bara du stack foten utom dörrarna . Om jag blott visste hvad han var för slags person . . . Låt se nu om jag har alla mina don . . kammen . . pomadburken . . nålhuset . . . knappnålsdynan . . . Han såg riktigt förnäm ut , ehuru han var bra brunmuskig . . Hvita . . och svarta trådnystanet . . segelgarnet . . glasögonen . . . Åh , herre min gud – bandrullen , som jag så bestämdt behöfde , ligger i kappsäcken ! ” ” Jaså , mamma tyckte att han var så mörkhyad ? ” frågade Blenda nyfiket . ” Jag säger dig att jag har glömt bandrullen , och att jag måste ha den – du mins ju sjelf hvar mina band fattas , du lilla slarfva , som sytt så illa i dem . . . Nå , jag vet hur jag gör : vi följas åt ut , och sedan vi köpt shalen , så springer jag ner till qvarteret , medan du tar ut skorna och floret . . derefter möter du mig vid högra ändan af torget . ” Jungfruns ankomst med kaffet afbröt de förtroliga anordningarna . ” Det är ett rätt vackert hotel det här ! ” började vår nygiriga fru , i det hon kastade en uppmuntrande blick på uppasserskan . ” Jag gissar att här också bor mycket resande ? ” ” Jo , temligen kan jag säga ! ” ” Det var jag säker om – och mest är det väl förnäma herrskaper ? ” ” Åh , alla slag ! ” ” Bor någon vägg om vägg med oss ? Det är alldeles tyst . ” ” Der inne – ja , bevars – der bor den rike grefve C .. creutz , som har två rum och ändå betjent-rum nere . Men om han inte hörs till , så är han antingen ute eller sofver han middag . ” ” Det är väl en gammal man ? ” ” Hvarför det – han är unga menniskan , en vacker herre , och unga vackra herrar behöfva nog sofva middag de också , helst om de suttit vid spelbordet hela natten som den här skånske grefven i natt som var . ” ” Hvilket skönt och smakligt kaffe , och så fina , hvita skorpor . . . Är han mörklagd eller ljuslagd den unge grefven ? ” ” Nå , inte kan en skylla honom för att vara ljuslätt till håret och ögonen och ansigtsfärgen – det är mörkt alltsammans – men nog är han ljusmild i sättet alltid . ” ” Och officer kantänka ? ” ” Om jag det vet – han är klädd som vanligt folk , fast mycket fin . ” Jungfrun gjorde nu en min , som tycktes tillkännage att hon ansåg sig hafva till öfverflöd tillfredsställt de resandes nyfikenhet , och var just på väg att aflägsna sig , då Blenda , som under hela samtalet stått tyst vid fönstret , blygt inföll : ” Hvilka bo här mer ? ” ” Åh , vi ha hela hotel volé – en ryss , som di säger lär vara furste , två stycken engelsmän och en hel hop herrar och fruntimmer , som ska gå med ångbåten till Stockholm . ” Men efter dessa bålstora upplysningar försvann också den upptagna värdshusjungfrun . Hennes nåd v. Kühlen tyckte sig i närvarande stund vara i ungefär samma belägenhet som en dam , hvilken står i valet och qvalet angående den paryr , hon ärnar välja för en stor fest . Hon var fullt säker att både den ryska fursten , de engelska ” lorderna ” – de kunde ej vara mindre , men det var möjligt att de voro hertigar – och den rike skånske grefven skulle blifva kära i Blenda , endast de finge se henne , och den omständigheten berodde af slumpen , hvilken kanske fogade så , att de allesammans skulle gå på ångbåten . . . Men här ville de stora förhoppningarna nästan qväfva henne . ” Mamma är så tyst – hvad tänker mamma på ? ” ” Jag sitter och småfunderar för mig sjelf , du lilla ! Jag erinrar mig beskrifningen på ett slott , der det omtalas att det fans rum af renaste marmor , med springbrunnar och de gudomligaste blommor , och af sådan ovanlig byggnadskonst , att allt var liksom förtrolladt , och jag tror – fast jag icke precist kan säga det – att det fans sina tre eller fyra hundra rum i det slottet . ” ” Åh , jag mins : det var ju ett mohriskt slott ! ” ” Det vill jag icke neka för – men hvad ondt är deri : en mohrisk prins kan vara likså god som en rysk furste och lika berättigad att resa verlden omkring som engelska pärer eller tyska hertigar . . . det fins många hertigar i Tyskland , och de kunna väl icke ständigt vara hemma heller – sådant folk reser ofta inkognito ! ” ” Det är nog möjligt , mamma , men icke resa några mohriska prinsar mer . . . Ack , så jag gret , när jag läste om deras flykt ur Spanien ! De ha visst icke kommit tillbaka – nej , der fins ej mer några mohrer ! ” ” Så fins det spanska grander , kära du , det är alldeles utom all fråga : don Juan , don Sebastian , don Rodrigo och hvad de allt heta . Min salig farmor , som sett verlden , hade en gång träffat icke mindre än tre spanjorer . ” ” Men hur i all verlden kommer mamma , när vi skola ut och handla , att tänka på spanjorer och mohrer ? ” ” Åh , tanken flyger och far . Jag vill blott säga att det icke är precist omöjligt att vi , som nu äro resande damer , kunna träffa ut för både ett och annat . . . Men det är tid att tänka på din handel och min bandrulle . Sätt på dig hatten , och se icke för mycket ner i gatan , under det du går , kära du ! ” ” I gatan ? ” ” Åh , du förstår nog ! ” ” Icke det ringaste . ” ” Hör då – ärbarheten är qvinnans högsta prydnad , men hon skall icke visa sig hvarken folkskygg eller tillgjord , utan kunna se rätt upp på den , som ser på henne . Gud bevars att någon skulle säga : ” Se der går en landtfröken ! ” ” Men , mamma ! ” ” Tyst , min engel ! Icke menar jag att du bör uppmuntra någons blickar , om du förföljes af sådana , utan jag menar att , om ett naturligt tillfälle yppar sig till en anständig konnäsans , du också skall vara naturlig som du brukar vara . Det flyger ingen på dig med näsvisheter , det kan jag försäkra , ty du ser lika durabel ut som jag i min ungdom . ” ’ Godt , lilla mamma , jag begär intet bättre än att få vara naturlig – jag skall då göra precist som det faller sig , om något sådant tillfälle , som mamma tänker på , inträffar . ” ” Bra , min flicka . . och nu marsch ! Jag tycker icke att jag ser så galen ut jag heller – bara det blir vackert väder hela tiden , så att vi slippa att ta fram kapporna ! ” I samma ögonblick som mor och dotter öppnade den ena halfdörren från sitt rum , trädde en person från dörren midt emot in i salen . Denne person var samme unge mörklagde man , hvilken vid deras ankomst stått utanför gästgifvargården . Då han under vägen öfver det långa golfvet passerade förbi damerna , helsade han aktningsfullt och hans blick häftades åter på den unga flickan med ett uttryck , som denna gång förrådde icke blott nyfikenhet , utan äfven ett visst deltagande . Så hastigt å Blendas sida det utbytta ögonkastet än var , var det likväl tillräckligt att i hennes minne fästa dragen af denne man , hvilken – utan att vara vacker i den mening , hvari Blenda föreställde sig en vacker karl , d. v. s. en yngling utrustad med nära nog gudomlig skönhet , en ny upplaga af riddar Egbert Montabor – egde något så välvilligt och fängslande i sitt behagliga , manliga ansigte och sin hela person , att man ej kunde underlåta att gifva akt derpå . Ankomna till tröskeln af förstugan , kunde våra fruntimmer omöjligt låta bli att se sig tillbaka . Främlingen gick in i det rum , som låg vägg om vägg med deras eget . ” Ah , grefven ! ” hviskade Blenda . ” Jag var viss derom ! ” svarade fru Emerentia . ” Denna höga och prydliga växt , denna lediga hållning kunde blott tillhöra en verklig ädling . ” ” Hans svarta ögon voro så fulla af godhet . . . Men icke var han så mycket ung ! ” ” Nå , det måtte jag säga – han var visst icke på långt när tretti år . ” Midt i trappan mötte våra resande en ny personage . Denna gång var det en militär , hvilken högljudt ropade nedåt förstugan , der en betjent nu blef synlig : ” Är grefven hemma , min käre Hallgren ? ” ” Ja , herr löjtnant , var god och stig upp ! ” ” Kors så roligt ” , hviskade fru Emerentia , som knappt gaf akt på löjtnanten , hvilken dess mer gaf akt på dem han mötte , ” så roligt , kära du , att vi fingo visshet om att det var grefven sjelf ! ”