Sedan stillheten sålunda blifvit återställd , nalkades åter kusin Jean . Hans läppar frågade ingenting , men hans blick gaf en påminnelse om det afbrutna ämnet . ” Jag har glömt ” , sade Blenda med en liten förvirring , den hon utan moderns varning icke skulle hafva känt , ” jag har glömt nämna att baron T–svärd var hos oss för några dagar sedan . . . Det var dock alldeles en händelse att han blef emottagen . ” ” Den herrn är förmodligen också en af era bekanta från resan ? ” ” Hvarför säger ni det så förargligt ? ” Nu kände hon sig genast modig och obesvärad , ty hon märkte att kusin Jean var nära att dömma henne utan förklaring . ” Jag säger det mindre af förtrytelse än ledsnad – ni har ju sjelf berättat mig att ni , i följd af er förträffliga tants kloka råd , aldrig skulle emottaga någon af dessa herrar . ” ” Ja , men var säker ” , svarade hon med en liten gäckande elakhet , ” var säker att tant skulle ha blifvit icke mindre sträng i fråga om andra herrar ? ” ” Det är icke något svar , min fröken – och jag vågar tro . . . ” ” Nåväl , hvad tror ni , min kusin ? ” ” . . att ni ej bör vägra att säga den vän , på hvars heder ni kan förlita er , orsaken till detta afvikande från ett beslut , som pligten mot er sjelf förestafvat er ! ” ” Den är helt enkel . . . ” ” Nå ? ” ” Alltsammans är er skuld ! ” ” Då är det förmodligen min skuld på samma sätt som jag var skyldig till misstaget den aftonen , då ni tog kammarjunkaren för mig ? ” ” Ja , ungefär . . . Föreställ er att jag , som ni vet var lite hängsjuk dagarna före jul , inbillade mig att det icke vore någon omöjlighet att en viss person kunde falla på den idéen att efterhöra mitt tillstånd – var det något underligt deri ? ” ” Visst icke ! ” ” Nå , just i det ögonblick jag i samråd med mamma öfvervägde , om jag skulle våga att gå till fru Gyllenhake för att lugna den oro , mitt uteblifvande kunde ha väckt såväl hos henne som . . som hos den , hvilken åtagit sig att följa mig hem , kommer madam in och säger att en ung herre , den hon aldrig förut sett , men hvilken sade sig vara en bekant , bad att få göra oss ett besök . Mamma och jag hade blott en mening : ’ Släpp honom in ! ’ Och rår jag för , min kusin , är det mig ni skall anklaga för det att det icke var ni utan baronen , som nyligen – efter att ha förlorat sin far och tillträdt ett fideikommiss – kommit till Stockholm att förströ sig ? ” ” Och väl hit anländ , är det hos er han söker denna förströelse och finner sig så emottagen , att han i utbyte lemnar berättelsen om sina lefnadsförhållanden ! ” ” Kusin Jean , hvad vill allt detta säga – jag känner icke igen er ! ” ” Nej , det är jag som icke känner igen er . ” ” Jag försäkrar likväl att jag blef så förtretad – notabene icke på baronen , utan på den , som så der blottställde mig – att , om jag varit uppe och hört , när madam på julafton anmälde ” en slägting ” , jag visst tillrådt att icke släppa in honom : det kunde ju åter igen ha varit någon annan ! ” ” Denna bitterhet ” , sade han efter ett ögonblicks tystnad , ” är kanske rättvis – jag erkänner det . En dag , Blenda , skall ni dock få erfara att ni sjelf ej mindre är skulden till den falska ställning , som ni förebrår mig , än jag är skulden till era misstag . ” ” Har jag då förebrått er någonting ? ” ” Utan tvifvel . . Men då jag nu reser bort , bör jag väl kunna hoppas att ej ge anledning till flere förvexlingar ; och intill dess ni erhåller en helsning från kusin Jean . . . ” ” . . skall jag naturligtvis ” , inföll Blenda leende , ” vara både döf och blind för såväl slägtingar som bekanta ? Men betänk att äfven detta torde ha sin stora förtret . ” ” På hvad sätt ? ” ” Den verklige kusin Jean kunde vilja göra oss ett besök och råka att äfven bli insläppt på er räkning ! ” ” Hvad ni är sinnrik i att plåga mig ! ” ” Sådant infall ! ” ” Var det måhända orättvist ? ” ” Helt och hållet ! ” ” Jag skall då ha ett bättre : slut igen era dörrar tilldess jag skriftligen underrättar er om min återkomst ! ” ” Men om det dröjer , så . . . ” ” Jag förstår : jag begärde för mycket – hvad rätt har också jag att fordra en sådan uppoffring ? Baron T–svärd torde redan ha erhållit tillåtelse att fortsätta sina besök , och det är otvifvelaktigt att handelsexpediten . . . ” ” Jag begriper ej hvad dessa aktningsvärda herrar gjort er emot , bästa kusin ! ” sade Blenda med en blick af tjusande skälmaktighet . ” Men bry er i alla fall icke om dem ! Baron har lofvat att icke mera besvära oss – han har lofvat det ganska allvarsamt ; och hvad beträffar herr A. , så blottställer han sig visst icke för att ånyo blifva afvisad . ” ” Emellertid ” , återtog kusin Jean med denna mjuka och vibrerande röst , som fördubblar uppmärksamheten hos den qvinna , i hvars öron den genljuder , ” emellertid , o Blenda , är ni fri : jag vill ej binda er genom något löfte . . Äfven om ni sjelf kunde tro att ni pröfvat er tillräckligt för att gifva ett sådant , skulle jag ej våga emottaga det , innan ni visste till hvilken ni gåfve det . ” I detta ögonblick slutades den för de öfrige åskådarne långa mellanakten . Ridån gick upp . Men för Blenda fick den nu fritt gå både upp och ned : hon vände icke ens sitt hufvud ditåt , och än mindre sin själ , sina sinnen – alltsammans blef qvar i avantscenen . Och då nu fru Emerentia , som klart märkt huru sakerna stodo , snart med sin ensamma person fyllde hela öppningen , blef det skymning i logen . Denna skymning var likväl icke djupare , än att anletsdragen fullkomligt kunde urskiljas . Blenda varseblef att en stark , nästan ångestfull rörelse aftecknade sig på hennes älskares ansigte . Och då hon i detsamma , för första gängen efter deras romantiska bekantskap , kände hans brännande kyss på sin hand , blef hon så häpen , så skakad , att hon , ur stånd att svara med ord , endast svarade med ett par tårar , hvilka tycktes vilja förebrå honom att han ens kunde tala om hennes frihet . Han förstod dessa tårar , och hans hjerta upphemtade dem . ” Och om jag nu vore fattig , verkligen fattig , med ett helt obetydligt namn och än mindre anseende . . . om jag framstode för er , Blenda , utan den clair-obscur , som vår hemlighetsfulla förbindelse lånat mig – hvad då ? ” ” Då ” , sade Blenda med stolthet och sällhet , ” skulle jag skynda att gifva er hvad ni icke nu vill fordra . ” ” Öfverväg dessa för mig så himmelska ord , medan jag är borta . . . Ni är ung , romanesk genom både natur och uppfostran ; ni är – tillgif denna uppriktighet – fåfäng , men mera dock af barnslighet än af ett lyte i själen ; måhända har ni drömt någon lysande och farlig dröm , jag fruktar det nästan . Men jag svär er nu i denna allvarsamma minut : jag är ingen förnäm man ! ” ” O , tyst , tyst , hvarför säger ni mig detta ? ” ” Emedan det är min pligt . Den lott som jag kan erbjuda er är tarflig – jag säger icke att den är fattigdom , men den är också långt ifrån att vara rikedom och lyx . Af blott ett slags rikedom kan ni vänta öfverflöd , och det kommer an på , om det är den rikedomen ni föredrager . ” Jag tror att ni ej bedömmer mig rätt ! ” svarade Blenda , hänförd af grefvens lilla ” så skickligt spelade ” komedi . Att en sekund tro att det låg sanning i hans ord , föll henne icke in . Hon visste ju att hennes älskare var en rik och högboren ädling , och att allt det han sagt , blifvit yttradt endast för att pröfva henne . Men hon önskade verkligen , notabene i denna stund af tjusning , att han måtte vara den obetydligaste af alla män , för att få tillfälle att visa honom huru ren och djup hennes känsla var och att den var långt ifrån att grunda sig på högmod och fåfänga , om äfven dessa felaktiga böjelser voro inflätade i de ädlare . ” Ja , tro mig , jag bedömmer er rätt – jag hoppas det åtminstone . . Men vi få se huru tiden kommer att verka för eller emot mig . Än en gång upprepar jag att ni är fri , fri som luften ; äro känslorna sanna , så behöfva de ju inga löften , för att visa sin varaktighet . ” ” Det är sant . . . Men . . men om ni icke misstyckte , icke missförstode en fråga ? ” ” Ack , fråga allt hvad ni behagar ! ” ” Nå väl : jag skulle önska veta någon viss tid för er återkomst ! ” ” Och hvarför ? ” ” Hvarför . . naturligtvis för att derefter räkna tiden . ” ” Tack , ljufva engel , tack tusen gånger för detta svar ! Men jag måste låta min frånvaro bero af vissa förhållanden . Kanske är jag icke alltid så långt ur vägen ; men tills jag blifvit fullt öfvertygad om det , som jag önskar veta , är jag ändå borta . ” Huru det var möjligt att spektaklet under deras tysta samspråk – hvilket dem sjelfva ovetande utsträcktes från tredje till fjerde akten – kunnat taga slut , begrep hvarken Blenda eller hennes älskare ; men nu var det dock slut , och med förtjusning , med hemlig triumf sade kusin Jean : ” Ack , förlåt mig hvad jag nu beröfvat er ! Jag hoppas att en gång med så många spektakler , som ni vill bevista , få godtgöra den förlust jag nu förorsakat ! Ni är ju icke otröstlig deröfver , min kusin ? ” ” Jag förvånar mig blott öfver att jag icke är det – ty jag borde vara det ! ” ” Åh , du lilla ” , tröstade fru Emerentia , ” jag skall berätta dig hvar smul . . och musiken har du i alla fall hört . ” Ett tvifvelaktigt småleende på kusin Jeans läppar besvarades af Blendas . Hvad de nu voro lyckliga ! Men det fans personer som grymt afundades dem denna lycka , personer , hvilka spionerade på damerna , då de lemnade logen , hvilka följde dem och noga granskade den person , som var deras ledsagare . Af vår nåd och Blenda förmärktes ingen särskilt person bland den stora folksamlingen i korridorerna . Men deras kavaljer märkte allt , och helt sakta sade han till Blenda , hvars arm låg i hans : ” Kom ihåg att det är er kusin som denna afton fört er på spektaklet – i händelse ni blir frågad , är detta svar alldeles tillräckligt ! ” Först då Blenda steg upp i täckslädan , varseblef hon vid skenet från lyktan den unge baronen . Han stod tätt invid henne och stirrade med ett uttryck af obeslutsamhet på hennes ledsagare . Helt högt ropade hon då : ” Ack , kära kusin , var snäll och tag emot min kikare och min muff ! ” ” Hennes kusin ? ” mumlade baronen . ” Nå , det var då väl det ! Men i alla fall var det en alltför hygglig kusin . Under de tvenne sista akterna måtte han ha underhållit henne oförlikneligt . . . Ah , denna unga flicka gör mig tokig ! Ju mera jag föresätter mig att icke tänka på henne , desto envisare förföljer mig hennes bild . . . Hvarföre blef hon på en gång så likgiltig för spektaklet . . . kanske kände hon sig illamående – hon har varit sjuk . . . I alla hänseenden måste jag hafva reda på om denna kusin besöker henne , och om det var honom som hon skulle ha träffat , då hon gret för det hon ej fick gå ut , honom , som en liten oro icke skadade . ” Vi nämna ingenting om afskedet mellan vår hjeltinna och hennes mystiske tillbedjare . De sista ömma orden vexlades i släden under återvägen – och vid ankomsten till fru Emerentias boning vexlades den första handtryckningen . I ett dylikt afsked finnes alltid lika mycken sällhet som smärta . . . och hoppet om en ännu högre lycka vid återseendet befriade det närvarande från all sentimentalitet .