Det är nu tid att efterse huru vår hjeltinna befinner sig efter de stora njutningar , som fru Regine Sofie Thorman i sitt bref omnämnt . ” En stjerna lik ” glänste den oförgätliga riddardubbningen öfver allt annat . Den förverkligade ju på visst sätt Blendas höga drömmar , och för hennes lifliga fantasi var det en ringa småsak att förvandla slottskapellet till ett tornérskrank – läktare för damer funnos ju äfven der – och att tänka sig huru de nyslagna riddarne , eldade af tappert hjelte- och mannamod , stego till häst att fäkta med en utanför skranket stående okänd riddare , hvilken nyss insändt sin handske och låtit härolden högt och ljudligen utropa att han till häst och fot , med lans och svärd , var redebogen att kämpa med så många , som hade lust att i ärlig strid mäta sig med honom , och på lif och död med hvar och en , som vågade bestrida att hans hjertas dam var den skönaste bland de sköna . Olyckligtvis blef alltsammans slut i kapellet , innan Blenda fick sin lysande dröm färdig . Hon hann blott så långt , att hon såg – och det såg hon ganska tydligt – hvarenda nydubbad kastad ur sadeln ; men nu nöp henne tant Regine Sofie för andra gången i armen , och det – o , ve – just då den okände , som hade en svart ros målad på skölden , efter sin lysande seger ärnade upplyfta visiret . En lycka i olyckan var dock att hennes goda ögon , oaktadt afståndet , tilläto henne att läsa sköldens devis : Ett ögonblick , en evighet ! Och derföre , om hon ock gick i luften , såsom tant sade , gick hon dock villigt , ty hon bar en öfversvinnlig sällhet inom sig . Af hvad den betagne kammarjunkaren sade henne under hemvägen – och det var sannerligen en hel hop – hörde hon ingenting . Hon smålog dock så behagligt , att han var öfvertygad att hon hört allt ; och hennes okonstlade försäkran vid afskedstagandet , att hon hade honom att tacka för det största nöje hon känt i hela sitt lif , tycktes honom vara en riklig ersättning för den ojemförliga pina , som han utstått af fru Emerentia , hvilken icke tröttnat att fråga efter allt hvad hon både såg och icke såg . Under slika omständigheter kunde naturligtvis handelsexpeditens anbud icke väcka någon uppmärksamhet , åtminstone ingen intresserad . Fru Emerentia tyckte det till och med vara underligt , att visst folk hade så mycken inbilskhet , att de kunde tro det en flicka , som blott behöfde sträcka ut sitt finger för att draga in ett helt notvarp med förnäma tillbedjare , skulle vilja gå ett par år , kanske än längre , och vänta på en så måttlig eller , rättare , obetydlig lycka . För sin syster var hon dock alltför klok att uttrycka sig på det viset . För henne hette det : att som Blenda var så ung och dessutom ej visat tycke för någon , vore det bäst att se tiden an – ett tänkesätt , som man vet högeligen gillades af tant Regine Sofie . Ack , hur långt var dock ej den goda tanten från en aning om rätta bevekelsegrunden ! Efter dessa vigtiga tilldragelser – middagen på sommarnöjet , korgen åt handelsexpediten och stora ronden i slottet , jemte dubbningen eller det improviserade tornérspelet i slottskapellet – återkom allt i sin jemna gång ; ty tant hade sina planer , och derföre sattes Blenda , såsom hon leende sade till sin mor , ” åter i tornet ” , likväl – det måste medgifvas – icke i alldeles så sträng enslighet som förut . Under de tvenne följande veckorna fick hon tvenne gånger se Djurgården , hvilken likväl , så vacker den ock var , icke på långt när motsvarade de förhoppningar hon gjort sig , ty hvarken hördes der någon musik , sågos de kongliga äta för öppna fönster eller gick der fram någon böljande sjö af menniskor – den listiga tanten hade valt ett par hvardagsförmiddagar . Men nu hade Blenda ändå varit der , och hon egde icke vidare rätt att sucka : ” Ack , den som finge se Djurgården ! ” Hon suckade också icke , men hon längtade såsom fågeln längtar i buren . Till ett afbrott i ensligheten kom dock slutligen en bjudning af Patrik att medfölja honom och Henriette till Gauthiers manege . Och se , det var nu en afton , som åter kunde göras till ett minne ! Natten efter denna tilldragelse såg Blenda endast ridande araber , dansande beduiner och nymfer med florsvingar ilande fram på förtrollade hästar . De stora fäktningarna , belysta af bengaliska eldar , hade – under sjelfva det verkliga åskådandet – kommit henne att skrika och klappa händerna , tills Henriette för sin del förklarade att hon nödgades gå ut , om hon underkastades att vidare bevittna dylika galna och tillgjorda utbrott . ” Ack , låt henne vara – hon är gudomlig , hon är på min ära bättre än hela spektaklet ! ” hviskade kammarjunkaren , som af Henriette fått en vink om hvar hon ( Henriette ) kunde träffas . När denna vink gafs , var emellertid Henriette okunnig om den bjudning , som Patrik gjort sin moster och systerdotter . ” Jaså , hon är gudomlig ? ” svarade den sårade unga frun försmädligt . ” Ja , i den mening jag förstår . ” ” Och som äfven jag förstår ! Jag just beundrar herr kammarjunkarens smak , och skattar mig sjelf lycklig att ha beredt tillfället till ett så utsökt nöje ! ” En blick , som ville vara förebrående , mötte nu Henriettes gnistrande öga . Men Henriette var onådig – hon spelade den stolta föraktfulla – och vände hela sin yttre uppmärksamhet från föremålet för sina tankar . . . . ” Du ser så fnurrig ut , min söta vän ! ” hviskade den äkta mannen åt sin hälft , då de gingo ut . ” Du har visst åter för trånga skor ? ” ( Det var en gång för alla vanligt att , då Henriettes lynne var i olag , utan att hon dertill kunde uppge något skäl , hon alltid brukade skylla det på sina skor , som klämde henne . ) Men denna gång åtnöjde hon sig icke blott med att kasta skulden på de stackars oskyldiga skorna – hon svarade sin ännu oskyldigare man : ” Visst tränga de , det får jag minsann nog erfara , och för den pinan har jag att tacka den , som beständigt köper så dumt ! ” ” Kära du . . . ” ” Aj aj ! ” ” Du lemnade ju sjelf måttet ! ” ” Ah , prata ej om mått ! ” ” Se så , Henriette ! ” ” Skulle man ej kanka gåselank med det här intressanta sällskapet , som du behagat påtruga mig , så kunde jag haft droskan – men en annan gång . . en annan gång ! ” ” Söta du , någon torde höra oss ! ” ” Än se ’ n ? ” ” Än se ’ n ! ” Den beskedlige , tålmodige Patrik tog sig den friheten att genom en begriplig pantomim med hufvudet fullständiga den upprepade meningen . ” Jag undrar just i alla fall hvem som skulle höra ? Den der sliskige , odräglige kammarjunkaren – jag tager alldeles icke vidare emot den karlen – slår ju sina krumbugter för den tokan , som jag aldrig mer går i sällskap med , så mycket du vet . . . och hennes nåd – min gud , man kan skratta sig förderfvad åt en sådan nåd ! ” Här afbröts Henriette just af nåden sjelf , som i sin oskuld förklarade att hon var både förtjust och tacksam öfver den stora , innerliga vänskap , som den söta , snälla Henriette visade henne , en yttring , hvari Blenda lifligt instämde , under det hon med en viss häftighet drog sig åt Henriettes ’ sida , lemnande kammarjunkaren helt och hållet åt mamma . Men hvad helst Blenda nu ville företaga , var det fåfängt att söka återvinna en ynnest , som hon redan förut egde i ringaste möjliga grad . Under hela hemvägen fick man ej ett ord af Henriette .