Stenbelätet på Wisahickon . En amerikansk legend . Öfver Delawares oändliga vassfält hvilade ett lätt morgontöcken , redan guldfärgadt af den uppgående solen bakom . Så hög var den sakta vaggande rörskogen , att fjädern på Röda Örnens hufvud , där han och hans son , Bidande Hjorten , suto i en kanot och fiskade , knapt nådde till toppen däraf . Men nu släppte Bidande Hjorten snaran och reste sig för att spana efter gryningen . Han såg dimman småningom sjunka och uppsugas af vasslätten , ur hvilkens sköte tusen och tusentals sjöfoglar flaxade upp . Deras vresiga snatter och klappet af deras vingar fylde rymden , och där de lågt och lättjefullt sväfvade fram breddes ofantliga skuggor öfver det morgonhvita stråfältet . Bakom Jerseylandets flata skifva stack solklotet upp , lågande af röd eld . Men nedåt floden aftäcktes i den klara luften , glittrande som källans vatten , först en flock bruna och röda segel , därpå skrofven af flere skepp med bukig förstäf och aktern lik den stora wigwam med platt tak och många gluggar , som de hvita männen byggt på strandens kulle . Bidande Hjortens falkögon iakttogo alltsammans . — Hur högt står solen på fästet ? frågade Örnen , nedhukad öfver kanotens reling . Sonen svarade icke på frågan . — Jag ser skepp liknande dem , som förde blekansikten till vår strand , sade han . De sätta ut båtar och ro hitåt . — Blekansiktet är god vän . De hafva väl gjort en färd ut på det stora vattnet och återvända nu — talade den gamle från djupet , där han knöt samman nätet om sin glänsande fångst . — Vi skola bjuda dem fisk och tillbyta oss skarpa knifvar och pärlor , genom hvilka man ser träden och himmelen . För den största fisken kan du förära Solros en skön halsring . — Eller eldvapen — jag längtar efter eldvapen , våra bågar gifva intet ljud , och pilen dödar icke så väl — sade Hjorten , som med stirrande blick följde den främmande farkostens rörelser . Röda Örnen skakade sitt hufvud . — Eldvapnet är ondt , det varnar fienden och skrämmer foglarna till flykt . Bågens pil susar skönt likt vinden och träffar snabbt som himlaljuset . Sägande detta reste äfven han sig till sin fulla höjd . Men i detsamma smälde ett skott , och den gamle föll framåt mot vassen , som böjdes för hans tyngd . Med ett utdraget , dämpadt tjut slog Bidande Hjorten armarna om honom och kastade sig med sin börda till bottnen af kanoten , som i nästa sekund gled in i den täta säfven och likt en rädd ål slingrade ett stycke upp för floden . Först nedom skogsbrynet bortom kullen sköt den i land . Indianen tog sin döde fader på ryggen och smög uppåt skogen . Lutad , stark och vig som en panter ilade han stigen fram genom blommande gräs , men under hans sänkta panna stodo ögonen fulla af ett hårdt ljus och näsborrarna drogos skarpt samman för att åter hastigt vidgas . Då han nalkades rödskinnens läger kommo män och kvinnor till hans möte , de hade hört eldvapnet smälla från floden , och när de varsnade hvem Bidande Hjorten bar på sin rygg . upphäfde kvinnorna långa , entoniga klagorop och sleto sitt hår och männen hämtade från barktälten sina mantlar , i hvilka de med stor värdighet svepte sig , men stammens medicinman skyndade fram , vände ut och in på ögonen och ropade , lyftande sina armar mot löfträdens yfviga kronor : — Hvad spådde jag eder , när stormen tre gånger släckte elden , där de heliga örterna sjödo i grytan ! Den store Anden varnar för en fara och ve eder , om I icke lyssnen till rösten , som aldrig bedrager . Ingen gaf honom svar , blott hundarna tjöto långdraget . Stela och orörliga blickade männen mot jorden , medan kvinnorna under fortsatt klagan uppsamlade ved , som de buro ett stycke bort och staplade upp till ett läger , på hvilket den döde lades . När detta var gjordt , lyfte männen sina ögon i jämnhöjd med trädens grenar , och den äldste yttrade afmätt : — Tala , min son . Bidande Hjorten hade fattat sin båge , nu spände han den och lade ögat till rännan , siktande nedåt mot floddalens kulle , där det grusfylda pålvärnet kring de hvitas fyrkantiga wigwam lyste i solglans genom kastanjernas löfverk . — Blekansiktet är falskt och fiende till vårt folk — sade han — jag vill hämnas min fader , de sköto på honom , den välvillige , som intet ondt anade , låt oss öfverfalla deras wigwam och rispa deras inälfvor med giftiga pilar . Detta var så nytt , att tid fordrades till att förstå det . Listiga och spörjande korsade männens blickar hvarandra . Städse hade blekansiktet visat sig som deras vän , frikostigt hade det bytt glaspärlor och huggvapen mot djurskinn och skogsvillebråd , och fredligt hade man delat rätten till fiskevatten . Så hade det fortgått länge . — Hör hvad den store Anden talar — ropade åter medicinmannen . — Han säger : fly uppåt de höga bärgen och de djupa skogarna , där örterna växa tätt som moskitos och villebrådet förökat sig ostördt i tusen mansåldrar och där den store Anden trifves i tystnadens dunkel . Fly dit , där vårt folk kan lefva lyckligt och sällt . Bidande Hjorten , som full af harm och hån lyssnat till den föraktades tal , beredde sig att svara , då luften ånyo genljöd af eldkulornas dofva knallar . Männen skyndade bort till skogens bryn . Med häpnad varseblefvo de stranden fyllas af främmande folk , som närmade sig de hvites wigwam och besköto pålverket , tills detta vacklade och sten och grus yrde i luften . Men när turen kom till wigwamens hvita murar , hördes ett skärande skri , portarna sprungo upp , och ut strömmade män , kvinnor och barn . Några föllo på knä och sträckte armarna mot den hvitglödande himmelen , andra störtade ned till båtarna och försvunno i vassen eller flydde norrut öfver fälten . Indianerna ryggade obeslutsamt tillbaka . — De hvita bekriga de hvita , sade någon betänksamt . En man sågs komma springande stigen uppåt . Hans svarta klädnad fladdrade för vinden , rundt halsen stod ett hvitt vippande tyg ut likt strålar från solen , och hans händer , höjda öfver det gulhåriga hufvudet , tecknade åt dem . Det var de hvites medicinman , han som helade sår och en afton från stranden talat ut till dem på floden om blekansiktets store Ande . — Fly — flämtade mannen — holländarne hafva eröfrat Kristineborg , de skola nedskjuta eder liksom de dödat svenske män . I ett ögonblick förvandlades stammens hållning . Kvicka , glidande och smidiga som ormar rörde sig männen mellan de skymmande träden , och efter en kort rådplägning beslöts , att man skulle draga bort till de höga bärgen , klädda af evigt grön skog . Skyndsamt lossade kvinnorna hyddornas stockar och kastade dem på låga fordon , förspända med hundar . Och medan ännu segerskränet från dalen fylde den doftande morgonluften och ekade mellan lundens snår , bröto rödskinnen upp , ledde dragarna ljudlöst skogsstigen fram och kommo ut på de obanade fälten i väster . Här följdes den buktande Shougkillflodens strand i stigning mot flodens aflägsna källor . Endast Bidande Hjorten hade bibehållit sin stolta , hånande uppsyn . Hans röst var för ung , att någon skulle lyssnat därtill , men hans sinne sjöd af bittert trots . Och oberörd af den vilda brådskan gick han långsamt utom lägret och stälde sig med korslagda armar tätt vid dödslägret . Döda voro äfven hans moder och broder och nu skulle himlens foglar hacka sönder hans faders anlete , utan att ende sonen finge sända pilen i banemannens hjärta . Hvarför kunde han icke stanna här allena ? Om dagarna ville han dölja sig bland skogens hemlighetsfulla snår och om nätterna smyga ned i dalen för att skicka pilar , doppade i ormaetter , in genom den hvita wigwams gluggar . Redan hördes hundarna kring Röda Örnens öfvergifna tält gläfsa oroligt . I skogen blef stilla . Men i stillheten steg segerjublet lik en våg , som växte i höjden med solen och blandade sitt skum med bladens och örternas rusande ångor och med biens och myggornas söfvande sång . Bidande Hjorten erfor i bröstet ett underligt kval , som sved likt såret af en pil , men hans håg brände af lust till dåd . Då prasslade det hastigt i grenvärket och en flicka nalkades ljudlöst och stannade med sänkt hufvud och korslagda armar framför honom . — Hvarför dröjer Bidande Hjorten ? hviskade hon med en röst , len som sommarvinden . Hennes hår svallade om midjan och hennes ögon glittrade oroligt likt flodvågen . Dotter af en besegrad stam hade Solros vuxit upp i Röda Örnens hydda och skulle snart gifvas hans son till hustru . Ynglingen trådde till henne som hjorten trängtar till källans vatten . Nu blickade han dock mörkt . Åter talade hon : — Jag har allt redo och skall tjäna dig under vägen . — Bidande Hjorten stannar vid sin faders sida , kom svaret kort . — Blekansiktets eldvapen skall döda dig liksom det dödade honom — fly . — Bidande Hjorten fruktar icke eldkulor — han vill se de hvita hundarnas blod . Då förde Solros hastigt sina händer samman i nacken under det långa håret , slöt ögonen och böjde sig tillbaka , så att den unga barmen framhäfdes skönt . — Ve ve — susade det klagande — Solros lämnar icke sin älskade , och en dag när Bidande Hjorten jagar efter villebråd , skall blekansiktet genomströfva lunden och föra henne till sin stora wigwam och taga henne till hustru . Med ett språng , vigt som vilddjurets , grep ynglingen om hennes arm . I hans bröst kändes ånyo den skarpa svedan . — Kom , hväste han , och hans näsborrar flämtade , spänn hundarna för skacklorna . Men Solros gled ur hans hand , och hennes ögon dansade under de sänkta ögonlocken . Solen lågade rätt öfver den hvita floden , krigarnas segerdruckna larm mattades och i allt trängre kretsar närmade sig roffoglarna Röda Örnens döda kropp . Där Bidande Hjorten ledde hundarna genom dungen , hörde han ljudet af däras vällustiga skrin . Framför banade Solros väg , lyssnande spändt efter ormens skallra . Hennes mörka , smidiga lemmar glänste mellan löfven , med starka händer sönderslet hon snårens giftiga lianer och nedbröt grenar . Under tystnad nådde de fältens manshöga gräs , slaget till jorden af flyktingarnas tältstockar , de bestego kullar , lockande i fjärran mjuka och blå som hafsvågor och hunno slutligen till Shougkillfloden . Alltjämt tigande och med sänkt blick vadade Bidande Hjorten i kärestans spår genom strandstigens säf , och hans djurskinnsklädda fötter trampade hårdt dess bleka blomster . Uppåt , ständigt uppåt bar vägen , allt starkare förnams dånet från fallen , rymden mörknade och ljuset dog bort . Luften kändes kylig som vinterrägn och stänk från forsen vätte redan hans panna . Plötsligt stannade Solros och ropade lustigt genom bruset : — Aldrig mer ser Bidande Hjorten den heta slätten , nu svänger floden in mot de svala skogarna . Ynglingen såg upp . Höga träd med uddhvassa barr skymde solen . Långsamt släppte han hundarnas grimma och gick fram på klippan , där Solros stod pekande ned mot den krökta flodarmen , hur den försvann långt inne i furornas dunkla natt . Öfver vågdönet ljöd örnens mäktiga vingslag och i djupet gnistrade skumvirfveln svart . Bidande Hjorten korsade armarna på bröstet och vände sitt anlete mot öster . Därnere , trampade under foten af krönets taggiga vidunder , bredde sig oändligt de aftonlysta fälten , prunkande blå och röda likt kvinnornas brokiga väfnader och höljda af lätta dimmor , vinkande som luftiga väsen . Och i fjärran glänste Delawares guldklara flod . Tiden förrann . På fälten kröp ljuset ihop och blef till kallt dunkel . Men Bidande Hjorten rörde sig icke . Skyggt kom Solros närmare . — Hundarna frysa och mörkret är här , sade hon . Men intet svar hördes . Blott örnens skri skar genom fallets dunkande sorl . Det var som om den älskades tankar i en mörk ström af eld nått flickan . Hon lade plötsligt händerna på hans axlar . Med sin kropp skymde hon dalen för hans åsyn . — Skogen är full af villebråd och mångahanda nya rötter , sade hon och skalf . Ynglingen hade sänkt sin blick till marken . — Bidande Hjorten älskar mer att snärja den sprattlande fisken . — Att slåss med björnen och den vilda galten — att fånga örnens ungar och fälla den snabbt ilande hjorten — sådant lockar män . — I skogen är trångt att andas , där slocknar solen och ufven skriar . Dalen är full af gyllene ljus , där skådar ögat fjärran och pilen siktar ofvan molnen . — I granarnas skygd står wigwam trygg . Jag skall täcka Bidande Hjortens hydda med ljufliga väfnader och mjuka hudar , svalt skall där vara om sommaren och torrt om vintern , af mångahanda örter vill jag bereda en kostelig rätt , och oset af det läckra fläsket skall fröjda din själ . — Dalens blomster är kostligare än kvinnors händers värk . — Solros tal skall vara som honung , och hennes barm ger lifvet . — Jag vill eröfra skepp och fara ut på det stora vattnet , eldvapen vill jag äga och allehanda främmande ting . — I skogarna bor den store Anden — han kallar . — Min faders ande dväljes under den blå himmelen , vid den vasskrönta floden . Deras röster hade stigit och fallit entonigt som flodens sång , men deras blickar borrade sig allt mer sällsamt glödande in uti hvarandra . Långsamt gled flickans händer ned och med bortvänd blick hviskade hon : — Nu lämnar Bidande Hjorten Solros att blifva en annans hustru . Då utstötte ynglingen ett ljud likt det sårade djurets läte . Han lyfte henne plötsligt i sina armar och ropade : — Försåtligt är kvinnans lock och lågt hennes sinne . Bidande Hjortens håg står till sol och vind , han vill eröfra åter sin faders land . För hans ögon lyser ett dåd , rödt af blod . Han springer ut på branten och slungar utan besinning den unga kvinnan i floden , där hennes vilda skri slukas af forsens larm . Frigjord vänder han sig om . Han flämtar och hans ögon glöda af hat och lust . Hotande och stark som vårfloden står han färdig att störta ned i dalen ... * * * Men se — foten i språng stelnar i krampsot , munnen som öppnats till rop , kan icke mer slutas , ögonen häftas i fjärrsyn . Och långsamt hårdnar hans kropp till ett beläte af sten : Ve , ve , aldrig når han sin dal , aldrig rinner hämdens dag . — Men under klippans stup växer fram ur den skummande floden en underbar ö. Och på ön skjuter upp en härrlig sykomor , hvilkens lummiga grenar sträckas i evig längtan mot det bortvända stenansiktet på Wisahickons dystra tinne .