Såsom man redan torde funnit , tillhörde fru Emerentia v. Kühlen en af dessa karakterer , hvilka njuta det privilegiet att alltid sjelfva anse sig för lyckliga . Hos denna qvinna fans en undransvärd blandning af förnuft och enfald , sjelfklokhet och högmod , tilltagsenhet och godsinthet , men ingendera af dessa egenskaper den andra så öfvervägande , att den stod i vägen för det helas utveckling . Blott en enda sak kunde hos henne kallas allsmäktig , nemligen inbillningskraften , hvilken numera , nästan uteslutande , koncentrerade sig kring hennes dotter . Olyckligtvis hade dock alla karakterens drag lånat stoff till den allrådande makten , hvadan denna också ständigt skiftade i flera färger . Liksom sin halfsyster Regine Sofie hade äfven fru Emerentia kunnat blifva gift med en förmögen borgare , men af ädel stolthet föredrog hon den fattige ädlingen , ty , sade hon – sjelf en välboren fattig fröken – ” lika barn leka bäst ” . . Också blef hennes äktenskap rätt lyckligt , ty hon lät kalla sig hennes nåd , och så länge hennes man lefde , kunde det väl stundom tryta bröd och andra nödvändighetssaker i huset , men hoppet tröt aldrig , lika litet som fru Emerentias sträfvan och glada lynne ; och hur fattigt man än lefde , var man ändå med kommissariens och komministerns i kompani om den årliga afgiften för böcker från närmsta lånbibliotek . Och när efter några dagars romanfastande ett stadigt paket ankom , skulle man hafva sett moderns och dotterns forskande blickar , medan salig fänriken försigtigt – till besparande af segelgarnet – löste , i stället att skära af , knuten . Ändtligen ligger der herrligheten för öppen – fruntimren kunna knappt andas af bäfvande förtjusning . ” Ha vi fått de böckerna vi begärde , min vän ? ” hördes gemenligen då fru Emerentia yttra . ” Är Naturmenniskan med , är Arkadien med , är det Bortauktionerade Barnet med ? ” ” Alltsammans , mor , alltsammans ! ” Och vidt och bredt från början till slut , ända ned till de imponerande orden ” Tryckt hos Lindh i Örebro , ” läste fänriken hela titelbladet . Med blyg röst frågade nu Blenda : ” Är der ingen riddarroman , pappa ? ” ” Åhjo . . . här ha vi ju Rudolph von Werdenberg . ” Nu voro alla belåtna , ty om mamma och pappa helst fröjdade sig åt la Fontaines ömsom humoristiska och idylliska familjmålningar , klappade dock aldrig Blendas hjerta så hårdt som då fadern med sin uttrycksfulla röst läste de vackra riddarböckerna , der tornerspel , mystiska hjeltar med slutna hjelmar och borgfröknar , sömmande i guld och silke , hvimlade om hvarandra med bakgrund af vindbryggor , götiska torn , hemliga domstolar och framför allt dessa tjusande varelser , som nämdes kringvandrande trubadurer , under hvilkas skepnad så ofta en förklädd älskare , stundom en älskarinna , dolde sig . Men vare sig nu att böckerna handlade om familj- eller riddarlifvet , kände sig dock den lilla slägten så fängslad – fruntimren vid sina sakta surrande spinnrockshjul , som tycktes gå af sig sjelfva , fänriken vid pipan och sitt föreläsarekall – att eftermiddagen och aftonen flögo bort som en vindfläkt ; och om ofvanpå all denna själsnjutning man icke hade annat än kornmjölsgröt för kroppen , så betydde det visst ingenting , ty , sade husmodern , sedan hon likväl först ur skafferiet uppsökt en bit kallt kött åt far : ” man äter ju endast för att lifnära sig , och om det ock slutligen stannar vid hafremjölsgröt , så har jag icke ledsammare för det . ” Aldrig en enda gång föll det den beskedliga frun in att betänka det all denna poetiska och lösa föda , njuten till sådant öfvermått , kunde skada hennes älskade Blenda – nej , i Blendas hufvud fingo fritt hvimla riddare och pager , fröknar och trubadurer ; och ehuru hela denna skola , jemte den lafontainska och kotzebueska med sin högspända och utsträckta känsloflygt , redan då var gammal , och den öfriga verlden hänfördes af den nya eller walter-scotska , var det likväl icke värdt för waverleysnovellerna , med sitt nyktra förstånd , sina beundransvärda naturbeskrifningar och kraftfulla , men , enligt gamla smaken , oromantiska karakterer , att på fänriksbostället sticka ut sina föregångare . Om egaren af lånbiblioteket någon gång skickade en ” nymodig ” roman , skref fru Emerentia och anhöll ödmjukast att hon måtte slippa att få ” sådant der krafs ” , hvilket visst hvem som helst kunde skrifva , som sett berg och sjöar – hon betalte för att få ” riktiga ” böcker , och finge hon ej sådana , så funnes det gudskelof lånbibliotek såväl i Vennersborg som i Skara . Efter den betan erhöllo de icke annat än hvad den nymodigt sinnade bokhandlaren kallade gammalt skräp , och på det sättet kom det sig att den lilla familjen ständigt lefde tillbaka och med envishet fasthöll sig i den sfer , der den bäst trifdes . Bland alla de romaner , som fängslat Blendas unga sinne , var det isynnerhet en som hon så högt älskade , att fadern köpte och skänkte henne den på hennes födelsedag ; och detta non plus ultra af intressanta arbeten bar titel af : ” Bertha och Agnes eller Stolthet och Kärlek ” . Den stolta Bertha och den kärleks-veka Agnes älskade begge riddar Egbert Montabor ; och riddar Egbert Montabor , ” en stjerna lik ” såsom det heter i visan , lyste för dem båda , ty han tillbad den modiga , högdragna Bertha , men hans kärlek tillhörde den ömma , milda Agnes , som bäfvade för hans starka manliga mod , då deremot Bertha ständigt uppeldade honom att söka faran . Allt detta orsakade inom Blenda en evig strid . Ena stunden drömde hon sig som Agnes , vandrande mellan blommor , lam och fåglar , än red hon som Bertha förklädd till sin ridderlige älskares läger och trotsade sitt köns blygsamhet för att tillbringa några timmar i hans tält , än åter smög hon , med harpan på armen förvandlad till trubadur , upp till Agnes ’ borg för att sjunga om riddar Egbert Montabors bragder : denna sång skulle komma Agnes att förråda sig , hvarigenom Bertha sjelf finge se och dömma om ryktet talade sanning , då det berättade att Egbert , hennes trolofvade , blifvit kär i dottern till den enka , hvars rättigheter han – dertill uppmanad af Bertha – såsom en rättskaffens riddersman gått att i härnad försvara . ” Ack ” , sade Blenda till sig sjelf , ” de äro begge så afundsvärda , att jag ej vet hvilkendera jag helst ville vara . . kanske ändå Agnes ” , tillade hon rodnande , ” men icke så dufvolik ” ( Agnes blef slutligen riddar Montabors maka ) . Men när i skymningsstunden klaveret öppnades , då var hon åter den frimodiga Bertha , som i trubadurens skepelse besökte Agnes ’ borg och sjöng : ” Af tapperhet och mannamod upplifvas tyska riddarns blod : från haf till haf , från strand till strand han flyger ut i alla land . Men riddar Egbert Montabor , en stjerna lik , dock främst bland Tysklands hjeltar står . Hans härgång liknar stormens dån , hans mod förfärar långtifrån – den tyska riddarns mod och gång förtjenar dans och spel och sång . Men riddar Egbert Montabor , en stjerna lik , dock främst bland Tysklands hjeltar står . Den tyska riddarns kärlek är förutan svek och lågt begär ; och Tysklands flickors rena dygd förtjenar trohet , värn och skygd . Men Egberts Bertha främst dock står , en stjerna lik – hon älskar Egbert Montabor . ” Så lefde vår unga hjeltinna i sitt hem , delande tiden mellan sitt arbete , sina drömmar , sitt klaver , sina dufvor och sitt rosqvarter , hvilket sista utgjorde för henne en verld föga mindre intressant än för drottning Semiramis de hängande trädgårdarna : äfven Blenda hade uttänkt huru en liten terras – 6 alnar lång och 4 alnar bred – kunde anläggas på en ur berget utskjutande klippspets ; och sjelf hade hon , med pigan och vallpojken , skaffat jorden dit och sedan planterat . För en så ung och oskuldsfull varelse som Blenda måste också allt detta vara tillräckligt att finna sig säll . Men vid faderns sjukdom rubbades den vänliga friden i hennes lif , och enligt hvad vi veta , hade allt varit trassel , mörker och bekymmer , intills denna afton , under hvilken modern utvecklade den stora framtids-kartan , der så många vägar löpte omkring hvarandra . Såsom Blenda förutsagt , hade hon icke fått sofva särdeles under natten ; och de stunder då slummern tillslöt hennes ögon , voro drömmarna desto verksammare . Men det var nya drömmar : Än satt hon på spektaklet , under det en förnäm herre med många ordnar artigt lutade sig mot ryggstödet till hennes bänk . Än såg hon sig , ytterst elegant , klädd , vandra på ” den stora promenaden ” med en livréprydd betjent bakom sig och vid sin sida en skön ridderlig gestalt , den der med sina blickar tycktes utgissa hennes önskningar . Dernäst rullade hon fram half-liggande i en beqväm vagn ; och slutligen befann hon sig i ett litet mystiskt kabinett , der hon läsande i en bok afvaktade att dörren skulle öppnas af kammarjungfrun , som fått befallning att insläppa en person , hvars ögon voro förbundna . Kortligen : den stackars Blenda var helt och hållet förbryllad af alla de olika roler , som hon utan tvifvel skulle komma att spela i stora verlden , der så många rivaler till den stolte riddar Montabor voro färdiga att täfla om hennes ynnest . Naturligtvis finge först , innan man hunne till allt detta , ett lif af vedervärdigheter och stora försakelser föregå – sådant hörde till pjesen . Men då utgången blefve god ( och huru kunde man tvifla derpå ? ) , borde förspelet lätt låta bära sig . Emellertid var vår hjeltinna på intet sätt enfaldig : hon var tvertom en flicka med klart förstånd , och ehuru hon saknade den sorts takt , som umgängeslifvet och vanorna utveckla , saknade hon likväl icke egenskaper att förvärfva den . Men i följd af hennes lifliga sinne hade den helt och hållet romantiska uppfostran , som hon fått , så sammangjutit sig med hennes varelse , att hon trodde ingenting vara omöjligt , om hon än icke gick så långt i tron på händelserna som hennes mor . Dessutom sade henne denna mor beständigt att hon – dottern – var skönare än alla de hjeltinnor , som hon läste om ; och då Blenda , för att bedömma sanningen häraf , såg sig i sin lilla spegel , förmodade hon att mamma kanske icke hade orätt , och med hemligt välbehag och barnslig naivitet nickade hon då åt sin förtjusande bild , liksom hon velat säga : vi få väl se hvad det kan bli af ! Det bästa hos Blenda var dock hjertat , detta goda , älskliga hjerta , som ofta kom henne att uppoffra alla de granna drömmarna , ja sjelfva romanläsningen , för att hasta till en nödställd likes bistånd ; och den hjelp , hon då gjorde , röjdes icke blott i vakande , vård och ömhet , utan äfven deri att hon i tysthet förfärdigade många små arbeten , af hvilka inkomsten var bestämd för dem , som hade mindre än hon . När så de hulpna hviskade att det var en himlens engel som besökte dem , då log Blenda lik en verklig engel och tänkte , att det aldra skönaste af allt skönt på jorden dock var att kunna tjena och trösta andra . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . ” Sjusofverska , vill du ej vakna ! ” sade fru v. Kühlen , i det hon smekande vidrörde dotterns rosiga kind . ” Ack , mamma , hvilken tokig sömn och sådana tokiga drömmar jag haft ! ” Blenda räckte sina armar mot modern , och gömde sitt glödande ansigte vid dennas bröst . ” Jojo , det kunde jag väl tro . . . Men hör på hvad jag redan uträttat i dag – jag har varit både hos riksdagsman och hos nämdemans-mor . ” ” Jag törs knappt fråga huru det gått ? ” ” Du ser det väl på mig – allting är uppgjordt : riksdagsman förskotterar oss respengarna . ’ Det vore synd och skam ’ , sade den hedersmannen , ’ att icke hjelpa två ensamma fruntimmer , helst nu , då det är så väl stäldt att en slägting vill ta dem i hägn ’ . ” ” Ack , min gud , det blir då verkligen af ? ” ” Bestämdt ! Riksdagsman skjutsar oss sjelf till Wennersborg ; och så fort jag lagt ett ord hos kommissarien att han beställer oss plats , och dagen är bestämd , så skrifver jag till Regine Sofie att hon är oss till mötes i det främmande landet . ” Det uppstod ett ögonblicks tystnad . Fru Emerentia var beredd på allt annat : hon väntade sig att få höra utrop af förtjusning och beundran öfver den verksamhet hon utvecklat . ” Tror du ej mina ord , mitt barn – tror du ej på din egen lycka ? ” ” Jo , jag tror , men . . . förlåt mig , mamma ! ” Och med ett uttryck af ångest och rörande smärta hopknäppte Blenda sina händer , i det hon till modern höjde en blick , hvari tårar glindrade . ” Men , flicka , hvad är åt dig ? ” ” Jag är rädd ! ” ” Rädd – för hvad då . . under Guds beskydd och din mors ? ” ” För mig sjelf . ” Fru Emerentia såg en smula brydd ut . ” Huru ? ” ” Jag vet icke hvad som är åt mig – jag är icke så som förut . I går afton glömde jag fyra saker , som jag först nu påminner mig . ” ” Låt höra hvilka de voro ? Du hade ju dessutom hufvudet så fullt , stackars barn , att du stort icke kunde tänka på något . ” ” Åh jo , jag kunde nog tänka på något : jag har varit så . . . så förnäm i mina drömmar , både sofvande och vakande . Jag har . . men jag blygs att tänka på det . Allt detta kan icke vara rätt , efter det kommit mig att fela så mycket . ” ” Nå , kom då till bekännelsen om dina fel ! ” ” Först och främst har jag aldrig förr någon afton , allt ifrån vårens början intill hösten , glömt att vattna mina blommor . ” ” Din toka , ingenting annat ? ” ” Var det då icke orätt att jag glömde dessa kära blommor , som gjort mig glädje i så många år , som jag sjelf uppdragit , ansat och följt under både fruktan och hopp – och detta för en tanke , som var blott en timma gammal ! ” ” Det var dock ganska förlåtligt att rosqvarteret fick stå tillbaka för en sådan tanke . ” ” Dernäst ” , återtog den unga sjelfanklagerskan med starkare tonvigt , ” glömde jag att dela ut kornet till mina dufvor – var det heller ingenting ? ” ” Åtminstone betydde det icke något , ty jag såg Lisa göra det . ” ” Det blir visst icke detsamma . Men , min gud , det är väl ännu värre ! ” ” Nå ? ” ” Jag går ju hvarje tisdags- och lördagsqväll till stackars Britta på Jonsängen . . hon , som sitter der lam och öfvergifven , har ingen annan glädje i verlden än då hon får se mig med min lilla korg – hon fick ej se mig i går ! ’ ” Så blir det så mycket kärare i dag : hon skall fröjda sig åt allt det goda , som väntar dig . . och för att göra det rätt högtidligt , så ta vi och lägga en fläskbit i korgen . ” Blenda skakade på hufvudet , och denna rörelse , jemte den tysta suck som höjde hennes bröst , förrådde att hon ej kände sig tröstad . ” Det är ännu icke allt ! ” tillade hon helt sakta . ” Det sista då ? ” ” Jag tänkte icke ens på min aftonbön – jag bad ej ! ” ” Jag bad i ditt ställe , kära barn , och jag är mycket förvissad att den gode guden förlåter dig denna lilla skuld , hvartill din stora oförberedda lycka var orsaken . ” ” Men ” , invände den unga flickan med ett uttryck , som röjde på en gång förtrytelse och förskräckelse , ” det kan ej vara rätt att öfverlemna oss åt en lycka , som kommer oss att glömma våra fordna både nöjen och pligter , ja till och med Gud och bönen . Detta tillstånd gör mig orolig . ” ” Lugna dig , min dotter ! Du är ung , ditt blod är varmt , men jag , som känner dig mycket bättre än du sjelf , jag bedyrar heligt att du aldrig skall glömma hvarken dina pligter eller din Gud , om du också liksom en annan syndig menniska – ty vi äro ju inga englar – i en upprörd stund kan vara mindre tillgänglig för dessa invanda och ömma känslor . ” ” Mamma tror då . . . ” ” . . att din frid blir återställd , när du godtgjort alla dina små försummelser – och då blir du den första som åter kommer till tals om resan . ” ” Åtminstone ” , svarade Blenda , ” vill jag först förordna huru jag skall ställa till med det , som jag lemnar qvar . ” ” Blommorna , dufvorna och din gamla lama Britta ? ” ” Ja , ja ! ” ” Det förordnandet är snart gjordt . Anders Persson , som tar emot bostället i höst , har en beskedlig dotter , lilla Kerstin – henne testementerar du ditt rosqvarter , och för det hon med glädje skall skaffa sig sjelf ett nöje , ger du henne din gulrutiga shalett , som kanske ändå var för urblekt att ha i Stockholm . . och får hon ytterligare lilla papperslådan med luktvattensflaskorna i , så vet jag att hon är lönt för mödan ! ” ’ Tack , lilla mamma – det kommer Kerstin visst icke att försaka . Jag vill dessutom be henne så vänligt , att hon nog blir god mot mina blommor . . . Men dufvorna ? ” ” Dem lemna vi hos riksdagsmans-mor , som har dufvor förut – det blir stort sällskap för dem , och aldrig brist på korn . Och dessutom , om vi få det så stäldt i Stockholm att vi kunna ha dem der , så äro dina älsklingar i behåll , och vi behöfva bara skrifva efter dem . ” ” Åh , min gud , hur mamma glädjer och lättar mitt sinne – blotta hoppet att få återse dem gör mig redan nöjd . . . Nu ha vi endast qvar gamla Britta . ” ” För den beskedliga gumman , som älskar dig så mycket , skall du hvar afton arbeta en halftimma längre än vi eljest kunde behöfva , och af alla dessa halftimmars arbete blir i månaden en liten nätt summa , den du får skicka din skyddsling i ett bref , som komministern nog läser för henne . ” Nu kastade sig Blenda i moderns famn , utan att likväl ett ord undföll hennes läppar : det var blott ögonen som talade , men deras språk var ganska begripligt . Och sedan Blenda gjort alla sina besök och lugnat sina små samvetsskrupler , var hon – såsom fru Emerentia förutsagt – den första som återkom på kapitlet om de stora händelser , hvilka måste bli en följd af deras nya utsigter . Vi öfverhoppa den mellantid af tre veckor , under hvilken tillrustningarna upptogo våra resande damers alla tankar , och återfinna dem , efter denna tids förlopp , i Wennersborg , första stationen .