ETT SURROGAT . För ungefär tio år sedan var jag en dag i medio af september månad bjuden till ett större herresäte i Upland , för att äta och dricka till ära för slottsherrn , som då fylde 52 eller 53 år , jag minnes icke hvilketdera , fastän jag hela dagen hörde siffran både i skålar och verser . Festen gynnades af det härligaste väder . En del af gästerna for landvägen , men de flesta kommo med den ångbåt , som vid 3-tiden lemnade Stockholm . Det var en underbart mild och skön höstluft . Sommarens qvalm var förbi , men dess värme fans ännu qvar . Det lätta töcken , som ibland under rötmånadshettan beslöjar himmelen , var borta , den var hög och klar och skimrande djupblå . En lätt bris strök då och då öfver vågorna , rasslade bland vassen vid stranden och susade i granskogens toppar . Middagssolen badade de vackra Mälarstränderna , hvilka ännu lågo der lummiga och gröna , med endast här och der en skiftning af höstens vemodigt brokiga färgspel . Efter en dylik färd i angenämt sällskap var man naturligtvis vid mycket godt lynne , och detta förändrades icke vid framkomsten till ångbåtsbryggan , der man hemtades af vagnar , kuskar och betjenter , och sedan i rask fart körde upp mot slottet och svängde in på gården . Derefter tågade man uppför den breda stentrappan , som ledde till slottets försal , och här blefvo gästerna visade hvar och en till sitt rum , för att göra toalett innan helsningsceremonien försiggick . Jag hade varit här flere gånger och bodde då alltid i samma rum , ett gästrum en trappa upp med en förtjusande utsigt öfver parken och sjön . Men som jag är litet slägt med värdfolket , fick jag i dag afstå mitt vanliga rum till förmån för en mera främmande gäst , och nöja mig med att ligga i ett litet vindsrum tillsammans med guvernanten i huset , något som jag just icke var synnerligt trakterad af , då jag ej hade nöjet känna detta fruntimmer , som kommit hit för ungefär en månad sedan . Emellertid gjorde jag min toalett i största ro . Guvernanten syntes ej till , och jag hade nästan alldeles glömt bort henne ; men just då jag var färdig , kom någon rusande uppför trappan , och strax derefter knackade det på min dörr . Jag öppnade ; det var guvernanten , hon såg brådskande och andfådd ut , presenterade sig sjelf och bad mig flere gånger om ursäkt . Jag svarade att jag var alldeles färdigklädd och just stod i begrepp att gå ned , hvarför hon icke det minsta störde mig . Hon fortfor emellertid att bedja om ursäkt , under det hon nervöst öppnade sina byrålådor och drog fram kläderna derur . Det var icke mera än fem minuter qvar till den utsatta middagstiden . Jag erbjöd mig att hjelpa henne , men då blef hon ännu mera nervös och afböjde det så ifrigt , att jag fann klokast lemna henne . Då jag gick utför trappan , tänkte jag på det egendomliga i att jag icke alls uppfattat hur hon såg ut . Det var som om jag sett ett utkast med matta , otydliga konturer . Jag mindes icke om hon var mörk eller ljus , kort eller lång . Det enda kraftigare intryck hon gjort på mig var intrycket af en ovanligt stor tafatthet , och som jag ingenting förfärligare vet än tafatthet , föreföll hon mig icke sympatisk . Då jag kom ned , var våningen redan fyld af folk , ett sorl af röster och skratt slog emot mig och gjorde mig rigtigt yr i hufvudet . Jag helsade emellertid på värden och värdinnan , hvilka togo emot mig med samma vänliga leende , som de hade för alla sina gäster , uppsökte mina bekanta och var inom kort sjelf inne i pratet och skrattet . Gästerna samlades i hörnsalongen , ett stort , präktigt rum , möbleradt – liksom hela slottet – i antik stil med förgylda stolar i rödt siden , sedan Sofia Albertinas tid , venetianska speglar , gobeliner , glaskronor , och kinesiska krukor i alla vinklar och vrår . Egaren hade antiqvitetsvurm ; han besatt ett ovanligt väderkorn för gamla halftrasiga skåp och chiffonierer , och i öfre våningen hade han ett helt rum fullt med vapen och smycken och rostiga jernbitar från hedenhös . Då middagen var serverad , tågade gästerna parvis och vid tonerna af en festmarsch ut ur salongen , genom ett långt smalt rum , tafvelgalleriet kalladt och med en mängd gamla porträtt på vägggarna , in i salen , der bordet stod dukadt , och hvar och en intog sin bestämda plats . Galleriets fönster , som vette åt den terrassformiga parken , stodo öppna , och på öfre terrassen var regementsmusiken placerad , så att tonerna litet dämpade kommo fram till middagsbordet , och genom det lifliga samtalet man der förde blott förnummos som stundom sprittande , stundom melankoliska stämningar , allt efter de melodier som utfördes . Det blef en mycket rolig middag . Vinet flödade , tal och skålar aflöste hvarandra , verser upplästes , hurrarop höjdes och fanfarer klingade till festföremålets ära , – ända tills man slutligen kom in i denna lyckliga , sorglösa sinnesstämning , som vanligtvis griper en under en glad middag . Icke en skymt af guvernanten hade jag sett på hela tiden ; jag visste icke ens om hon satt vid bordet eller ej . Jag var uteslutande upptagen af mitt eget nöje . På ena sidan hade jag en mycket liflig och pratsam kavaljer , som för mig skulle definiera de outtömliga begreppen » idealism » och » realism » , och på den andra satt en ung man , som derför att han gjorde sin granne till höger en kärleksförklaring , fann det lämpligt att beständigt spilla vin på min klädning – och han tog nästan ännu mera min uppmärksamhet i anspråk . Men strax efter middagen , då jag stod i galleriet , drickande kaffe och alltjemt sökande att intränga i realismens och idealismens sanna begrepp , fick jag se guvernanten , gående ut i salen och hållande vid handen sin lilla elev , som skulle få smaka på deserten . Min blick följde henne mekaniskt ; jag såg då att hon var liten och mycket ful , men att hon gick ovanligt vackert , litet skygt , på ett egendomligt gungande sätt , liksom hade hon sväfvat . På eftermiddagen promenerade man i parken ; ända till sent på aftonen dröjde vi ute , det var så ljumt och stilla , nästan som en sommarafton , endast att mörkret tidigare bröt in . Då ljusen i rummen voro tända , spelades det upp till dans , som fortgick i ett par timmar , och sedan afbrändes fyrverkeri på terrassen . Månen hade äfven gått upp , och ett strålande månsken upplyste slottet och glittrade i ån , som flöt nedanför parken . Det var en tjusande qväll , man ville aldrig säga hvarandra godnatt , i de månbelysta gångarne vandrade man af och an ända till öfver midnatt , och några svärmiska ungdomar hade fått tag i en båt och rodde nu sjungande fram och tillbaka i månskenet . Ibland svarade någon dem uppifrån terrassen , och denna vexelsång ljöd stämningsfull och gripande i nattens tystnad . Emellertid började jag tycka att tiden för hvila var inne . Min bordskavaljer , som var nog artig att bli mer och mer idealistisk , ju vackrare månskenet blef , proponerade mig visserligen , att vi skulle gå ned till ån och svärma med de sjungande i båten , men som jag i stället var nog realistisk att ej kunna qväfva mina gäspningar , afböjde jag hans förslag , och gick att uppsöka den lilla guvernanten , som skulle bli min rumkamrat . Jag hade mycket svårt att hitta henne , ingen hade reda på hvar hon var . Slutligen fann jag henne nere vid stranden , der hon satt alldeles ensam på en sten midt i månskenet , med hufvudet lutadt mot handen och blicken drömmande fäst på vattenytans glitter . Hon spratt till , då jag nalkades , och såg mycket förvirrad ut . Jag sade att jag sökt henne öfverallt , för att fråga om hon ej tyckte det vara tid att gå till hvila . » Redan ? » svarade hon dröjande och drog en djup suck . » Redan ? » upprepade jag . » Tycker ni verkligen att det är redan ? Klockan är ju öfver 2 . Vi skulle bli alldeles förbi af trötthet i morgon , om vi ej komme i säng nu . » » En så här vacker natt borde man aldrig lägga sig » , svarade hon i det hon reste sig upp . » Gud bevare mig väl , hvad skulle man då göra ? Månskenet är visserligen mycket vackert , men nu har jag ju betraktat det en tre , fyra timmar , och inte kan jag väl hålla på dermed hela natten heller ? Se så , kom nu » , fortfor jag , i det jag tog hennes arm och drog henne med mig , » ni är bestämdt mycket svärmisk , eller hur ? » Hon svarade ej , men hon såg förfärligt tafatt ut , och om det varit dager hade hon bestämdt blifvit alldeles röd . Emellertid gingo vi uppför terrassen ; jag småpratade , frågade hvad hon tyckte om sin lilla elev och berättade , att jag för ett par år sedan hade haft det nöjet att läsa med henne , och att hon då var ett bland de elakaste barn jag sett , men att jag hoppades hon nu var snällare ? Guvernanten svarade att hon var mycket snäll , men förfärligt bortskämd . » Nå , det är väl just det samma » , svarade jag , » barn äro väl egentligen icke annat än små djur , som bli hvad man tuktar dem till . Jag har aldrig sett att bortskämda barn kunna vara snälla . Är ni road af att läsa med barn ? » Hon svarade ej genast . Hon upplyfte sitt hufvud och lät blicken ett par gånger mekaniskt fara öfver himmelen . » Jag vet ingenting gräsligare » , sade hon slutligen med en underlig , dämpad lidelse i rösten . Jag blef alldeles svarslös . Hennes ord trängde rakt in i mitt hjerta och uppväckte ett sådant der häftigt , nästan pinsamt medlidande , åt hvilket vi förgäfves söka gifva uttryck . På terrassen träffade vi värd och värdinna ; vi sade dem godnatt , äfvenså åtskilliga af gästerna , hvilka ännu voro uppe . Sedan vandrade vi upp till vårt rum , guvernanten först med ett ljus i handen , och jag efter . Då vi kommo upp , släckte hon genast ljuset . Begge fönstren stodo öppna , så att månskenet strömmade in och gjorde rummet nästan lika ljust som på dagen . Hon gick fram till fönstret och stälde sig der ; jag började kläda af mig och jag såg , att äfven hon löste upp sitt hår och knäpte upp klädningslifvet . Vi voro temligen tysta , endast då och då sade vi af artighet några intetsägande ord . I allmänhet är jag icke mycket romantisk af mig , och i qväll var jag det mindre än någonsin ; jag var ohyggligt sömnig och önskade af hela min själ , att guvernanten ville stänga fönstren och släppa ned rullgardinen och låta oss få sofva . Men hon tycktes icke vara hågad härför , hon satt alltjemt qvar på fönsterposten , dragande kammen af och an genom sitt upplösta hår . » Ni måste komma hit och se hur underbart det är här ute » , sade hon slutligen , i det hon vände sig om och vinkade åt mig . » Kom , det blir icke mera någon sådan månskensnatt i höst . » Jag lydde hennes uppmaning , gick fram till fönstret och böjde mig ut . Jag qvarstod en liten stund , och hur det var , försvann alldeles min sömnlust , och den tjusning som hvilade öfver naturen , grep äfven mig . Det var nu alldeles tyst der nere ; gästerna hade lemnat parken och gått till hvila . Icke ett ljud hördes , icke ett löf rörde sig , det var någonting stilla , obeskrifligt , förbidande i hela naturen . I bersåerna och under träden voro skuggorna djupa , men öfver sandgångarne strömmade månskenet ut med en bländande glans . En nästan tropisk värme fylde luften , den var litet tung att andas , det var någonting mattande , halft ängslande i denna smekande ljumhet . Ovilkorligen gjorde jag ett utrop af beundran och vände mig emot guvernanten . Hon smålog och böjde på hufvudet , men fortfor att stirra utåt terrassen . » Tror ni icke att det var en sådan här natt Julia tog emot Romeo på sin balkong ? » frågade hon slutligen plötsligt med låg röst , men utan att se på mig . Jag blef något häpen öfver denna oväntade fråga . » Jo , det är nog troligt » , svarade jag ; » fastän jag på det hela taget tycker , att det varit mera praktiskt att välja en mörk natt ; då hade han ej behöft frukta att bli sedd . » » O nej , det måste varit en natt sådan som denna ! » utropade hon häftigt och knäpte ihop sina händer . » Hvad man måste kunna älska en sådan natt ... det ligger längtan och kärlek i luften man andas ... » Hon lutade sig mot sidan af fönsterkarmen och kastade ena armen öfver sitt hufvud . Jag betraktade henne förvånad ; hon var alldeles förvandlad . Månskenet kom hennes lilla färglösa ansigte att likna en marmorbild , och de uppåtrigtade ögonen strålade och skimrade som juveler . Hon hade ett ovanligt stort , litet rödaktigt hår ; detta var nu upplöst och föll i rika vågor öfver hennes blottade hals och armar , som sågo alldeles snöhvita ut . Hon var vacker , fullkomligt vacker ; på samma gång var det någonting besynnerligt , konstladt , affekteradt hos henne ; denna plastiska ställning , med det upplösta håret , som föll långt ned öfver medjan , och det tillbakakastade hufvudet , var icke naturlig . Hon utsträckte långsamt och trånande högra armen ; jag tror att hon alldeles omedvetet spelade Julias roll . Efter några ögonblicks förlopp reste hon sig upp , böjde sig framåt och fattade min ena hand . » Har ni någonsin älskat ? » frågade hon , alltjemt med samma hviskande , hemlighetsfulla röst , som då tvenne älskande tala med hvarandra . Jag kunde ej låta bli att skratta . » Visst har jag det » , svarade jag , » jag är öfver tjugu år , och då ha väl de flesta qvinnor haft mer eller mindre erfarenhet deraf . » » Men icke jag » , mumlade hon och pressade sina händer mot bröstet , » icke jag . Jag är tjugufem år och jag har aldrig älskat ... någon ... någon ... man . » » Nåväl , då återstår det för er ! Förr eller senare måste man alltid bli förälskad . » » Tror ni verkligen det ? » utropade hon ifrigt . » Ack , om ni blott visste hur jag väntat derpå ! För hvarje dag som börjar , tänker jag : i dag skall någonting hända , i dag blir det någon förändring . Vid allt som sker omkring mig , vid ett bref , som lemnas mig , vid en vagn som stannar utanför porten , hakar jag mig fast och hoppas någonting . Men aldrig ... aldrig ... ingenting inträffar ... allt är sig likt , dag ifrån dag , samma dödande , intetsägande lif ... » Hon gömde sitt ansigte i händerna och vaggade sakta af och an . Jag kunde ingenting säga ; jag stod blott tyst och betraktade henne , hon intresserade mig , det kan jag ej neka till . » O , om ni visste » , fortfor hon , i det hon häftigt och passioneradt blickade upp , » hur jag hatar min tarfliga , förkastade tillvaro ! O , om ni visste hur jag hatar mitt lilla , fula ansigte , som ljuger bort min själs poesi ! O , ni kan ej ana hur jag skulle kunna älska ! Ingen man har någonsin talat med mig om kärlek , och dock vet jag allt derom ! Tusen gånger har jag hört kärleksord hviskas i mitt öra , tusen gånger har jag känt denna saliga , onämnbara tjusning , tusen gånger har jag genomlefvat ögonblicket ... det underbara ... outsägliga ... » Jag har aldrig i hela mitt lif i någons ansigte sett ett så lidelsefullt uttryck . Hennes ögon brände , det ryckte kring läpparne , hela den lilla gestalten skälfde . Jag tyckte att det var som om hon brunnit och förtärt sig sjelf . Orden kommo fram häftigt , allt ifrigare och ifrigare , liksom tändande hvarandra . Naturens skönhet , natten , tystnaden , hennes eget tal hade berusat och uppeldat henne . Var det verkligen den fula , bleka guvernanten , som efter middagen smög sig igenom galleriet , skygg och tafatt ? Jag kände mig nästan litet skrämd för henne och drog mig ovilkorligen tillbaka . En sällsam idé flög igenom mig . Om en man hade sett henne i detta ögonblick ? ... Då hade hon måhända fått höra uttalas de kärleksord hon så mycket längtade efter – det var någonting smittande i denna våldsamma , lössläpta glöd . Det blef en stunds tystnad . Hon suckade flere gånger djupt och darrande och for med handen öfver pannan , liksom för att lugna sig . Derefter vände hon sig hastigt bort . Den vanliga tafattheten kom ånyo öfver henne ; det var som om ett skimmer omkring henne plötsligt slocknat . Hon mumlade någonting , som jag ej hörde , stängde fönstret och fingrade nervöst på fönsterhakarne . » Ni tycker väl att jag talar som om jag vore galen » – hviskade hon och kastade en skygg blick på mig – » men jag vet ej hvad som kom åt mig . Jag tror att mitt bröst skulle sprängts sönder , ifall jag ej fått tala . Förlåt mig och glöm alla dumheter jag sagt , det ber jag er innerligt ... Jag svarade henne så vänligt och deltagande jag kunde , försäkrade att hon väckt mitt lifligaste intresse , och bad henne att berätta mig något mera om sig sjelf och sitt förflutna lif . Men det var omöjligt ; hon stelnade mer och mer till , hon blef återigen den skygga , slutna varelse jag sett i middags . Hon talade visserligen litet om sitt föregående lif , men det skedde trögt och tvunget , inspirationen var borta , det var som om hon blygts för mig . Vi klädde nu af oss och gingo till hvila . Jag vet icke hur snart hon somnade , men jag hade icke legat många minuter , förrän jag sof djupt – och guvernanten , månskenet , den muntra middagen rördes ihop i min hjerna till fantastiska drömmar . Då jag vaknade , var klockan tio . Jag såg mig omkring i rummet . Det var tomt ; guvernanten hade redan stigit upp och lemnat mig . Vid frukostbordet såg jag henne icke heller , hon åt tidigare och hade sedan lektion med sin elev . Då jag skulle resa , ämnade jag uppsöka henne för att säga farväl , men – jag kan icke rigtigt säga hvarför – jag erfor en känsla af obehag vid att träffa henne och kom mig icke för . Men då jag steg upp i vagnen , fick jag se henne i ett af fönstren . Hon såg mer än vanligt blek ut , och ögonen hade röda ringar , som efter en våldsam gråt . Jag vinkade med handen ; hon smålog och nickade vänligt till svar . – – – – – – – – – – – – – – – – En söndag förliden vinter kom jag händelsevis att på Ladugårdslandsteatern bevista ett föredrag af den så kallade Frälsningsarmén . Jag kände mig just icke mycket hågad att gå dit , ty jag var ej tillräckligt nyfiken för att besegra den motvilja sådana der tillställningar med vederbörlig hetta och trängsel och elak lukt ingifva mig . Men jag hade en vän , som var nyfiken för oss begge två , och som jag den söndagseftermiddagen egentligen ingenting hade att fördrifva tiden med , fann jag mig i att uppoffra min beqvämlighet och göra henne sällskap till teatern . Vi lyckades komma in en sidoväg genom schweizeriet , så vi sluppo åtminstone att knuffas och trängas der nere vid ingången . Salen var full af folk , karlar och qvinnor om hvarandra , och nästan alla af den obildade klassen . Det var mycket varmt här inne och en mer än vanligt förskämd teaterluft ; jag höll näsduken för munnen och sökte med en undergifvet frågande blick min vän . Men hon bevärdigade mig ej med något deltagande , hon drog mig blott med sig fram till midten af salen , der hon genom den tillmötesgående artigheten af ett par åkare eller gesäller lyckades skaffa oss platser . Emellertid hade armén redan börjat sina upptåg inne på scenen , der den hade sin samlingsplats . Der både qvinliga och manliga troskämpar funnos , och allesamman hade de kring halsen en röd halsduk , på hvilkens snibbar voro insydda bokstäfverna F. A. De uppträdde nu den ena efter den andra för att aflägga sina vittnesbörd , allt under det de himlade sig och gestikulerade och sprattlade med händer och fötter . Vid hvarje tals slut utsände de böner till församlingen , att komma dit fram och bikta sina synder och sorger , och märkvärdigt nog var det flere som lydde denna uppmaning . Omkring trettio personer samlades så småningom kring rampen , och då ingen mer såg ut att ämna sig dit , uppstämdes på scenen en skrällande kattmusik , och under detta ackompagnemang utfördes bikten . Medan bikten varade , gick en engelsk yngling , som äfven hade uppträdt och aflagt sitt vittnesbörd , omkring i salen för att värfva nya medlemmar . Han hade mycket nonchalanta fasoner , stack händerna i fickorna , och liknade så frappant en ung , förhoppningsfull kypare , att man omöjligt kunde underlåta att tänka , att han alldeles misstagit sig om sin kallelse . Emellertid visade han mycket nit , i synnerhet vis à vis en ung , vacker tjenstflicka , för hvars själs frälsning han tycktes ha mycket bekymmer . Han pratade en hel mängd svensk-engelsk rotvälska , fattade begge hennes händer och tryckte dem eldigt . Tydligen förblandade han för ögonblicket alldeles sina egna och vår Herres intressen . Men den vackra flickan lät icke beveka sig , hon drog undan sina händer och skakade blott nekande på hufvudet . Då han hade gått , reste jag mig upp , lutade mig emot henne – hon satt på bänken framför ett stycke ifrån – och frågade henne hvad han ville ? » Jo , jag har lemnat Frälsningsarmén och nu vill han ha mig tillbaka » , svarade hon , » men jag vill ej , de voro så tokiga der . » Emellertid tyckte jag att vi nu hade fått nog af skådespelet , åkaren till höger om mig började blifva litet besvärlig med sin starka parfym , och jag ämnade just till min vän framställa en förfrågan , huruvida vi ej skulle aflägsna oss , då i det samma musiken tystnade och en ny talarinna trädde fram . Hon fängslade genast min uppmärksamhet ; jag satt orörlig qvar och betraktade henne nyfiket och forskande . Detta ansigte var mig bekant , jag hade sett det någon gång förr , men när och hvar ? Mitt minne famlade omkring öfverallt ; jag visste sannerligen icke hvar jag skulle söka henne ; det var det mest vulgära lilla ansigte , jag kunde ha sett det hvar som helst , i en butik , på ett schweizeri eller något dylikt ställe . Hon hade en liten och mager figur ; den röda halsduken kring halsen missklädde ohyggligt hennes bleka ansigte , och rampskenet kom kindknotorna att framstå skarpa och beniga . Hon stod en stund med ögonen nedslagna och händerna sammanknäpta liksom i tyst bön . Så lyfte hon upp blicken och började tala , först sakta och entonigt , så allt högre och innerligare , ända tills rösten så småningom höjdes till en förunderlig , skälfvande styrka , ögonen började låga , gestalten växte och läpparne logo ett besynnerligt fanatiskt , stelnadt leende . För hvarje ögonblick var det som om hennes inspiration slagit ut i en ny låga , hufvudet sjönk sakta bakåt , ögonen slötos till hälften , det kom någonting saligt rusigt uti dem , bröstet flämtade och de osammanhängande , meningslösa orden strömmade hejdlöst från hennes läppar . Hennes bön var egentligen ingenting annat än en lidelsefull åkallan till frälsaren , ett långt trånande rop efter hans kärlek , som skulle mätta hennes och hela verldens af törst försmäktande själar . Nu kände jag igen henne . Jag hade en gång förr , en vacker månskensnatt hört samma passionerade , af en sinlig glöd genomandade utgjutelse , jag hade en gång förr sett denna lilla gestalt , het och skälfvande som en sjuk fogel , allt var så fullkomligt likt som då , ända till darrningen kring läpparne och de teatraliskt utsträckta armarne . Och jag är fullkomligt öfvertygad om , att hon i detta ögonblick lika mycket spelade Julia som profetissa , att jordens och himlens kärlek i ett förfärligt virrvarr tumlade om i hennes själ , och att hon lika väl skulle varit färdig att bedyra en jordisk man sin kärlek , som hon nu högt och brinnande egnade den åt Frälsaren . Det var en lidelsefull qvinna , som dränkte sin försmådda kärleksglöd i religiöst svärmeri . Och här sutto flere hundra personer , som tjöto och suckade och kände sig uppbyggda deraf ! Hon fortfor ännu en stund att bedja på samma sätt . Flere gånger ropade hon Jesu namn , nästan med ett skrik , som kom mig att känna en obehaglig , hemsk rysning öfver ryggraden . Hon ingaf mig en känsla af vämjelse och på samma gång det djupaste medlidande . Då hon slutade , uppmanade hon församlingen att , om det ännu fans någon som ville bikta sig , komma fram till henne . Den vilda glöden i hennes bön hade imponerat på folket , det var flere som kommo fram , skrålet på scenen uppstämdes å nyo och bikten började . Jag kunde naturligtvis icke höra ett ord af hvad som sades , men jag såg hur hon lutade sig öfver den biktande , hviskade i hans öron , grep hans händer och tryckte dem mot sitt bröst . Efter bikten kom hon ned i salen och gick omkring bland åhörarne och talade med dem . Hon föreföll mig ytterligt antipatisk ; hon trängde sig alltid så nära till menniskorna , rörde vid dem och stirrade dem in i ögonen med sina heta , förvirrade blickar . Då jag såg att hon närmade sig bänken der jag satt , reste jag mig häftigt upp – jag kände mig rigtigt förskräckt vid föreställningen om ett sammanträffande och igenkännande – hviskade åt min vän att jag blifvit illamående af värmen , och skyndade mig derefter , så fort trängseln tillät , bort mot dörren . Emellertid kunde jag ej undvika att gå förbi henne , men jag tror ej hon kände igen mig , fastän hon häftigt vände sig om och gaf mig en sträng , förkrossande blick . Troligen ansåg hon mig förtappad , derför att jag lemnade salen innan seancen var slut . Då jag kom ut på gatan , stannade jag och drog ett djupt andetag af lättnad . Det var ett qvalm der inne , ett qvalm , som verkade både på kropp och själ , och min följeslagarinna medgaf , att jag hade rätt i att det var tid på att komma derifrån . – Jag har sedermera gjort förfrågningar om f. d. guvernanten , och fått höra att hon i ett par år tillhört Frälsningsarmén , att hon innehar kaptens rang och är en af arméns ifrigaste och verksammaste medlemmar .