” Jaså ” , sade Henriette , och gaf sitt hufvud en förnäm och likgiltig lutning , ” han är då ändtligen återkommen . . . Gör han oss den äran i afton ? ” ” Kors , så kallt du talar om Johan , min engel – jag trodde , och det har jag alltid trott , att han stod fasligt högt i favoritskapet . ” ” Kära Patrik ” – Henriette , som satt i en beqväm länstol framför brasan , sköt eldskärmen längre åt sidan – ” kära Patrik , du är så ofantligt enfaldig ! ” ” Må ’ det – det har jag icke vetat ! ” svarade den äkta mannen skrattande . ” Men som du är så mycket klippskare , så kan det ena hjelpa det andra . ” ” Ärnar din bror sig hit i afton ? ” ” Visst tusan gör han det ! Jag hunsade opp honom dugtigt jag för det han icke redan kom till middagen . Men fastän det nu är öfver tre månader sedan salig mamma dog – ack , herre gud , hvad hon var beskedlig och hvad jag höll af henne : förbanna mig , längtar jag icke så ibland efter hennes bannor , att jag är färdig att storgråta för det jag aldrig mer får höra dem . . . men jag trasslar bort mig – jag skulle säga , att fastän mamma varit död öfver tre månader , är det ändå vid hemkomsten , begriper du väl , upprifvet i Johans hjerta . Han var alltid gullgossen . ” ” Och sedan han nu varit så länge utrikes , är han väl ända ett strå förnämare än förut ? ” ” Jag tror du är tokig – rår han för , om han ser en smula förmer ut än jag ? Det ligger i kroppen , ty , min lif och själ , han är ej mer stor i sinnet än jag ! Johan är en hederlig karl , som alla högakta , och jag känner mig icke afundsjuk , fastän det hände mig en dag , när jag stod inne i boden hos honom , att man tog mig för betjenten . ” ” Kan man tänka – Johans bodbetjent ! ” Henriette började fnysa på ett högst föraktligt sätt . ” Jag tror ändå att du med mina pengar bör gå likså långt som han ! ” ” Nog borde jag det hvad pengarna beträffar , ehuru Johan nu eger nära på lika mycket som jag ; men , besitta , blir det ändå icke alltid på det sättet , då vi befinna oss tillsammans , att Johan är Johan och Patrik är Patrik – nå , det är icke vår skull , utan annat folks . ” ” Ah , det är din egen också ! ” utbrast Henriette , alltmera förtörnad . ” Min egen ? ” ” Ja visst , du , som skall ha honom till ditt eviga ombud – hvem var det , om icke du , som trugade Johan att i ditt ställe föra mig på börsbalen . . hvem är det som skall skaffa platser , då det är fråga om att få se något vid stora högtidligheter . . hvem är det som måste hålla tal för dig , när du ser några vänner hos dig – du kan icke ens proponera skålen för en stackars resande , utan att Johan skall börja : ’ Mitt herrskap , värden har uppdragit mig ’ etc. etc. Åh , du är alldeles odräglig – ja , jag vet bara icke huru jag kan härda ut ! ” ” Sötaste min vän , du visste väl förut hurudan jag var , och det är ganska orimligt att så här utan orsak förebrå mig att jag icke kan hålla ta . . . ” ” Får jag slippa att höra något vidare ? ” ” Alltför gerna – detta är just icke så afundsvärdt roligt heller ! ” ” Men nu är det så mycket du vet , att jag vill upp på Svenska Akademiens högtidsdag , och du följer med ! ” ” Nej , tack du , der skulle jag gäspa mig till döds ! Johan är nog så besked . . . ” ” Visste jag icke det att Johan kom fram igen ! Hör på : vet du , att det är just sådana der drumlar till män som tvinga sina hustrur att se på andra karlar . ” ” Nej men , hvad menar du med det ? Det kan jag då icke begripa ! Ser du på andra karlar du ? ” Henriette slog till ett gapskratt – så öfvermåttan löjlig förekom henne den förvånade och enfaldiga min , som hennes man antog . ” Se så , din lilla snärta , skratta så mycket du vill , det är intet ondt i att skratta , men tänk icke på någon annan än mig , ty , förbanna mig , så god jag är , slår jag icke armar och ben af den , som sticker åstad och vill nafsa i min blomstergård ! ” ” Fy , sådant pöbel-uttryck ! ” ” Jag tyckte att det var f-n så fint sagdt jag . . . Men kära du , för att tala rena allvaret , så tror jag det är ganska illa att vi på så länge icke hört efter moster Emerentia – det just sticker i samvetet att jag totalt glömt dem på sista tiden . Du skall få se att Johan blir missnöjd . ” ” Han må bli missnöjd och kriticera hvem han behagar , men jag fritager mig från att afhöra . . . Kors , jag tror att han redan är här – gå ut i salen , du , och se åt ! ” . . . . . . . . . . . . . . . . . . . Och medan Patrik sprang ut , tryckte Henriette hårdt handen först mot hjertat , sedan mot ögonen . ” Ack ” , mumlade hon , ” jag känner nog att den der sommar-intrigen med kammarjunkaren betydde ingenting ! Jag kan nu se honom gå förbi , utan att det rör mig det minsta , men jag kan ej höra ens fotstegen af den , som . . som försmådde mig , utan att jag vill qväfvas . . . Dock , han skall slippa se den eländiga svaghet , som kanske just var största skälet till hans resa ! ” I detta ögonblick öppnades salsdörren , och in i det prydliga förmak , der Henriette satt , inträdde jemte Patrik en ståtlig och välväxt karl med ett något blekt , men intagande ansigte . Den lediga och behagfulla värdighet , som utmärkte denne person , afstack skarpt mot Patriks platta , beskedliga figur ; och lika mycket afstack hans enkla , men utsökta klädsel mot den smaklösa grannlåten i Patriks , hvilken icke ens sjelfva sorgdrägten efter salig mamma kunde hindra att bära blixtrande kråsnålar jemte guldkedja på snedd öfver västen , och ha hela toiletten skuren efter modjurnalen , ett fodral , i hvilket likväl hans knubbiga kropp icke riktigt ville passa . Med en lätt och broderlig förtrolighet gick den här presenterade verklige kusin Johan fram och omfamnade sin svägerska , som , oaktadt allt hvad hon föresatt sig att säga , ej fick öfver sina läppar mer än det enda ordet : ” Välkommen ! ” ” Tack ! ” sade Johan , i det han hastigt , men innerligt tryckte en kyss på Henriettes hand . ” Välkomsthelsningen är mig så mycket dyrbarare , sedan ingen annan numera uttalar den . ” Han tystnade och förde handen öfver ögonen , hvilkas mörka glans skymdes af en svällande tår . ” Men det är sant ” , tillade han straxt derefter , då ingen egde mod att svara på den sorgliga häntydningen , ” det är sant , jag har ju nya slägtingar – kanske torde också de ha ett välkomstord åt mig . ” ” Det är kanske icke så utan det ! ” menade Patrik , rifvande sig i pannan . ” Annars är det så , att . . ja , det är så , ser du , att vi icke ha hört af dem på länge . ” ” Bo de ej qvar i mammas hus ? ” ” Nej , de ville icke ha rummet öfver vintern . . . Hur var det , Henriette – du , som först talte vid dem , får reda det der ! Jag har varit så öfverhopad af göromål , att jag ej haft särdeles tid att springa bort . ” ” Men du har väl omöjligen kunnat lemna tvenne värnlösa fruntimmer , som mamma lofvat skydda , helt och hållet åt sig sjelfva ? ” yttrade Johan , och på hans panna tecknade sig ett moln af missnöje . ” Om detta ämne ” , inföll Henriette , som nu återhemtat sig , ” är så intressant för min svåger , att han , i samma ögonblick han kommer , önskar upptaga det , så är jag färdig att svara . ” ” Alldeles det , ty du har varit den som rådt i allt ! ” förklarade Patrik ( – ’ utom i det som du icke känner ! ’ tillade han för sig sjelf , tänkande på hyran jemte vedinköpet m . m . ) . ” Gör nu upp det med Johan , medan jag går efter vinet ! ” ” Hvad menar Patrik med sitt ’ rådt i allt ? ’ Jag är förvissad att du , min goda Henriette , ej kan hafva rådt till annat än hvad din billighet och aktningen för din svärmors minne bjudit . ” ” Jag har mycket svårt att åtaga mig utläggningen af Patriks mening , men deremot skall jag gerna förklara min egen angående dessa fruntimmer , hvilka – det måste jag bekänna – jag är ganska glad öfver att icke behöfva kalla mina slägtingar ! ” ” Jag trodde att , då de äro din mans , de äfven måste vara dina ! ” ” Nej , det går jag visst icke in på ! Nog har jag hört att man gifter sig till gemensamhet i boet , men du ursäktar , om jag icke begriper att man kan gifta sig till gemensamhet i afseende på slägtingar . ” ” Emellertid lär det vara på det sättet . Men , detta apart , hvarigenom ha dessa stackars fruntimmer ådragit sig din ogunst ? ” ” Genom otaliga saker . ” ” Nå , låt höra ! ” ” Jag vill nu icke ens nämna att deras enfald och obekantskap med det bildade sällskapslifvet låter dem begå en mängd dumheter , som man blir sjuk åt ; ej heller vill jag uppehålla mig vid att den lilla näbban Blenda under sin tillgjorda oskuld döljer ett förvånande koketteri , och att hon genom affekterade förtjusningsutrop , vid tillfällen der ett fruntimmer med blott den ringaste uppfostran vet att styra sina känslor , fäster allas blickar på sig , såsom hon gjorde en afton , då vi tagit dem med oss till Gauthiers . ” ” Allt detta synes icke vara så farligt , om hon med godhet rättas . ” ” Jo , jag ville se den , som rättar henne ! Till och med svärmor , som kanske aldrig varit svag för någon menniska , var det likväl i så hög grad för denna lilla vindleka , att hon ej förmådde ta bort hennes många fel . ” ” Kanske upptäckte hon dem ej ? ” Henriette låtsade ej höra . ” Hvad som djupast retar mig emot fröken Blenda är den omständigheten att kanske just hon genom sin envishet och otacksamhet ; var skulden till svärmors död . ” ” Hur kan du tillåta dig ett dylikt yttrande , Henriette ? Det är sannerligen att låta den känsla , som leder dig – hvilken den då är – leda dig alldeles för långt ! ” ” Tror du det ? ” utbrast den unga frun med en försmädlig min. ” Ja , i sanning ! ” ” Vi få straxt se det ! Du nekar väl icke att mamma föreslog henne till din hustru ? ” ” Det nekar jag ingalunda : jag vill till och med erkänna att den beskrifning , som jag erhöll om henne , så mycket intresserade mig , att jag lofvade mamma att , då jag komme hem , tänka på saken . ” ” Ah , du lofvade det ? ” ” Med full afsigt att hålla det , och du finner således att jag , utom blotta medlidandet och slägtskapen , har all möjlig orsak till det intresse jag yttrat . ” ” Så mycket snarare skall du billiga den känsla , som intog mig , då jag erfor att mamma – jag vet ej af hvilken orsak – icke inväntade din hemkomst för att meddela sin favorit ditt hedrande anbud , utan gjorde det i sitt namn . ” ” Nå ? ” svarade Johan , och en lätt färgskiftning spelade öfver hans ansigte . ” Hon gaf dig korgen , och det så decideradt att svärmor blef i högsta grad uppbragt . ” Ett uttryck af misstroende sväfvade öfver den unge mannens ansigte . . . ” Hvem hörde detta ? ” ” Om jag skall säga dig det , så hördes hela samtalet af Debora , som sedan kommit i vårt hus , och hon , som aldrig är i stånd att ljuga , har bedyrat att din mor gjorde de ömmaste föreställningar ; men då dessa icke hjelpte , befallde hon med häftighet Blenda att lemna rummet . Ett par timmar sednare ” . . . ” Vidare ? ” ” . . . fick hon det anfall , som . . som samma afton slutade hennes lif . ” En mörk och kylig blick mötte Henriette från hennes svågers öga . ” Fick min kusin icke mera återse mamma ? ” frågade han efter ett ögonblicks tystnad . ” Jo , det fick hon , det vill jag ej neka . Din mor visade sig bekymrad om henne i sin sista stund . ” ” Ack , på det känner jag så väl igen henne , och jag är viss , att om hon hörde det grymma yttrande du nyss hade , då du tillskref den stackars flickans vägran att gifta sig med en henne fullkomligt okänd person mammas sista sjukdom – hvilken , efter hvad doktorn redan sagt mig , af honom var förutsedd långt förut – så skulle hon vilja förebrå dig det , liksom jag skulle vilja , om jag ej trodde att det endast var ett obetänkt ord , framkalladt vid minnet af mammas förlust . ” ” Ursäkta och förklara mitt yttrande hur du behagar – jag trodde dig emellertid vara långt mer känslig för ett afslag ! ” ” Du ger nog mycken vigt åt saken , när du benämner den så . Jag kan icke ha fått ett afslag , då jag hvarken friat eller befullmäktigat någon annan att göra det . Min kusin har nekat till det förslag , som mamma önskningsvis framställt – det är allt . ” ” Men om det nu händelsevis råkade att icke vara allt ” , svarade Henriette med ett hånfullt småleende , ” om jag sedermera af fruntimrens egna läppar hört . . . ” ” Hvad ? ” ” Åh , bara det att de , i hvilka omständigheter som helst , icke ångra det afslagna partiet – förlåt att jag , i brist på något bestämdt uttryck , håller mig till det naturligaste ? ” ” Skulle då du ansett passande att äfven blanda dig i en sak , som på sin höjd en mor kunde tillåta sig ? ” ” Nå , min bäste svåger , blif då icke så allvarsam ! Jag försäkrar dig att jag på intet sätt ansett mig berättigad att tala till ditt bästa . Men deras yttrade beslut framkallade hos mig det goda rådet att de borde återvända till sin hembygd , hvartill jag erbjöd mig att lemna respengar . . . och sannerligen jag förstår hvarföre de ej antogo detta råd ! ” ” Men härvid stannade din omsorg – du erbjöd dem ingenting vidare ? ” ” Min gud , hvad har jag med dem att göra ! Personer , som äro nog tokiga att afslå hederliga utvägar till försörjning , anser jag mig berättigad att ta min hand ifrån , hvilket jag också gjort : jag ville ej att de från vår bod skulle bekomma den sömnad , som bättre förtjenta behöfde . ” ” Och Patrik lät dig råda ? ” ” Ja , hvad tycker du – det är ju förskräckligt att han ej stöter sig med sin egen hustru för ett par sjåp , som förefalla , åtminstone mig , temligen tvetydiga , ty ehuru jag icke just direkt tagit kunskap om dem , sedan de flyttade , vet jag ändå ett och annat . ” ” Såsom t. ex . . . ? ” . . . ” att de emottagit en af frökens fordna kurtisörer , en viss kongl . sekter . . och att en viss kammarjunkare , af alldeles icke tvetydigt rykte i fråga om fruntimmer , helt öppet förföljt lilla fröken , hvilket säkerligen icke kunnat blifva händelsen , ifall han ej fått uppmuntran . ” ” Min bästa Henriette ” , svarade herr Johan Blücher med det egna småleende , som han egde i sin makt , ” låt oss aldrig dömma ett fruntimmer efter tvetydigheten af dens rykte , som hyllar hennes skönhet – man kunde eljest råka att begå oförlåtliga misstag . ” ” Verkligen ? ” ” Helt visst . . . Kan du t. ex . föreställa dig att ryktet stämplat just samme kammarjunkare som din egen beundrare – ja , jag har till och med hört hviskas att , om de dunkla skogsdungarna vid Henrikslund förmådde sqvallra , de kunde förtälja saker , som , så lugn vår beskedlige Patrik än är , skulle sätta hans blod i starkare svallning än som vore helsosamt för husfriden . ” ” Åh , det der är högst skändligt , högst nedrigt ! Dock : jag behöfver icke försvara mig mot något så orimligt . ” ” Det är sant – det vore att öfverflödigt nedsätta dig ; och jag nämde ej saken af annan orsak , än endast för att visa dig huru lätt och framför allt hur oskyldigt ett stackars fruntimmer kan råka i förtal . ” Nu var Henriette drifven dit , der hon måste stanna . Hennes hjerta var färdigt att qväfvas , hon flämtade efter luft – hon hade aldrig så lifligt som nu känt sig hata Blenda . ” Hör på , min lilla svägerska ” , återtog den lugne svågern i förändrad ton : ” jag har en bön till dig ! ” ” Låt höra . . . du vet väl , att , om jag kan , jag vill vara dig till nöjes . ” ” Om så är , så neka ej att med det snaraste bjuda hit min kusin och hennes mor ! ” ” Hit ? ” ” Javäl ! ” ” De ha aldrig varit här ! Nej , gode Johan , detta blefve för obehagligt . Deras högmod har ej under två månader kunnat förödmjuka sig att bedja om mitt beskydd , och jag skulle bjuda dem ! ” ” För min skull , Henriette ! ” Han tog hennes hand och såg på henne med en öfvertalande blick . Med en häftig , feberaktig rörelse lossade den unga qvinnan sin hand ur hans . ” Nej , nej ” , utbrast hon , ” jag vill det icke . . . hör du , jag vill det icke ! ” ” I så fall måste Patrik vilja det ! Jag finner nog utväg att i mammas namn öfvertala honom dertill . Du vet att jag förmår något öfver honom . . Skall jag strida mot ditt välde , eller går du in på att sjelf föreslå det de hitbjudas om söndags middag ? Välj hvilketdera du behagar ! ” ” Ah – det är bra djerft att så der förelägga mig ett val ! ” ” Hvad vill du att jag skall göra ? Jag har föresatt mig att se dem , och efter hvad som förefallit , kan jag icke gerna besöka dem . ” ” Nåväl . . jag skall fundera på saken . . . Men låt nu detta vara slut – jag hör att Patrik kommer . ” Under hela den öfriga delen af aftonen talades ej om annat än den af sönerna så ömt sörjda och saknade modern . Men då Patrik följde sin bror nedför trappan , sade han : ” För husfridens skull vill jag icke blanda mig i någonting – ty du begriper väl : Henriette har sina små pretentioner . . . men jag har gjort hvad jag kunnat för moster : jag betalte första qvartalets hyra och skaffade de stackrarna ved . Och om du vill , så skola vi härefter betala ett qvartal hvar ? ” ” Det är jag gerna med om , blott det går genom dig . . . lofva mig dessutom att du tittar upp till dem med det aldra första ! ” ” Min lif och själ , kan du icke det tro på ! Jag riktigt längtar att se dem . ”