I Obygden . Där Anders Nygren hade timrat upp stugan sin , var trakten vild och öde . Piteälfven strök förbi på ena sidan , och där päråkern slutade på andra hållet tog stenmarken vid . Det var Salsbärget , som där -- alldeles bredvid -- tornade upp sina svarta , stupande hällar och block . Andersmor -- Brita hette hon -- tyckte nog , att det var någonting hemskt och ohågasamt med bärggrannskapet de första åren . Det var ju så alldeles inpå en , och så var det den där historien som gick . Ja , det var också en otäcking ! För länge se ’ n kom sig en lappflicka ditupp på skidor för att söka en ren , som villat bort sig . Bäst hon åkte , kom hon för nära branten , och så bar det af utför . Utför hällarne och stupen gick det och ner i älfven , som där går öppen året om . Fram på vårsidan funno de henne i en timmerbråte två mil längre ner . Det var förstås bortåt en tjugu år se ’ n den dödsfärden gjordes , men , att det var oknytt där vid bärget , det kunde mor Brita svära på . Var det kanske inte för jämnan , som om en skinnpäls och en röd lapplufva skymtade högst uppe vid bärgskanten , när hon under nytändningstid gick från föjset om kvällarne och kom att kasta ögonen ditupp ? Jo , så sannt var det så , och herre jestanes , hvad det då gick fort att komma in i stugan . Om mjölken skvätte ur stäfvan , fick det inte räknas så noga en slik gång . Att Anders skrattade smått åt gumman sin -- kan en förstå . Han var ju karl och en duktig skogskytt till , som varit med både om björnjagt och påkadans med gråben , och då får en allt vänja sig vid olika slags trolltyg , utan att ta ’ till bens för det . Förresten sa ’ han nu som så , att skinnpälsen , som skymtade vid klyftkanten , troligast var vingarne af örnen , som höll till däruppe , och rödlufvan var väl något halfätet , bloddrypande smådjur , som skulle med i boet till örnungen . Brita trodde ändå , hvad hon ville , men hon lad ’ int ’ om ’ et vidare . Se ’ n , när barnungarne kommo till , hade hon int ’ tid heller att kasta ögonen så vidt omkring sig , att hon fick se , hvar oknytt var framme . Det ena året gick just likt det andra . Än kunde det vara nog så lättsamt , när pärena gick till och Anders hade förtjenst vid flottningen . Än var det tunga dagar i stugan där , tunga och mörka som nöden sjelf . Och det kunde vara en enda natts verk -- en sådan natt , då frostdimman kryper upp ur myren och sträcker långa , kalla mördarearmar utefter kornkappland och päråker . Sådana frostnätter lämna ej endast spår i blaster och ax . Åhnej , djupare gräfva de sig i sinn och i skinn ! Brita var inte stort mer än nio och trettio , när hon hade hela samlingar af rynkor kring ögon och mun . Främst i mun hade hon bara några svarta tandtaggar kvar , som blefvo mindre och mindre under striden med det hårda kornbrödet . Platt var bröstet och kullrig ryggen . Tungarbetet lämnar också märken , som aldrig gå tillbaks . Anders var gråsprängd och krokig han med , men tänderna hade då han i behåll . Ja , som sagdt , ibland var det nog så lätt , ibland tunga dagar , men ett år kom , som blef det tyngsta af alla . Det var det året , då lill ’ Brita nyss börjat gå och äldstpojken , Verner , fyllde 10 år . Sedan , när mor tänkte tillbaks på den tiden , tyckte hon det var ett under , att hon hållit ihop . Vintern kom öfver dem med yrande snöstorm midt under päropptagningen , och drifvor , höga som till mellerststången på pärrishässjan , lade ihop sig på endast några timmar . Med snöskofveln kom man sig ju fram till de upphackade högarne , men sura och blöta kommo de in i källarn ’ , och stort bättre var det inte med de pärer , som voro kvar i jorden . Det var ett oherrans elände , och mest blef det kräkena , som fick godt däraf , då -- som en kan förstå -- sjukan efteråt tog fart i så godt som alltihop . Den snön gick förstås undan , men det blef en ond tid med sjukdom och tråkighet . Alla tre barnen och en Anders med lågo i magsjuka , och den tog åt dem så svårt att , när de en gång kommo på benen igen , voro de inte goda ens att gå bak ’ stuguknuten . Fram i november kom snön drifvande på allvar och det i sådana massor , att det int ’ gällde försöka ens komma sig fram till byavägen på nära fjorton da ’ r. Det var bara att skotta sig fram till föjse och vedskjul och tillbaks -- och så börja om igen med det samma . Så kom kölden ofvanpå det , och den släppte ej taget , förrän det blef vårdags . Och hvilken köld ! Kallvattenämbaret var bottenfruset hvar morgon , fastän det stod nedanför spisen , och kaffepannan var det lika eländigt med . Om nätterna smällde det som bösskott i stuguknutarne och knäppte och knastrade i trävirket , så att Anders för jämnan drömde , att han sköt björn , och hörde hur besten kom emot honom öfver vindfällen och rishögar , så att de torra kvistarne knakade och skreko under labbarne . Vackert var det i alla fall omkring åbackstugan där i vinterkylan ! Salsbärget stod liksom öfverdraget med hvit bomull . Men på somliga ställen hade den inte räckt till öfver de svarta skrofliga blocken . Enrisbuskar , tall och gran och någon enda dvärgbjörkruska , naken och krum , som kröpo uppför i remnorna , gjorde dock sitt bästa att dölja dem och skyla öfver . En del hällar och stup lågo där som underligt uppsvällda isjättar med långa stelnade tårar af ispiggar . Det var där höstbäckarne hade silat sig utför och frusit allt efter som de kommit dit . De hade tänkt sig ned i älfven förstås , men fingo nu stanna där de voro , tills vårsolen komme en gång och gaf dem fart igen . Och älfven ! Ja , den också hade blifvit tuktad af kölden . Där den aldrig frös till , gick den kufvad och knotande , och där det på något enda ställe kokade och fräste i den ändå , var det mer som tal i sömn . Svart och trolskt sken vattnet mot iskanten , och om nätter och kvällar , då norrskenet flammade och kastade gröna och röda ljusknippen omkring toppen af Salsbärgen och mot bärgskammarne långt , långt bortöfver , då gnistrade det och rörde sig nere i älfvattnet , som vore där något lefvandes . Om dagarne lyste själfva luften i grönt och rödt -- den tid ljusningen räckte . Ibland lät det till att bli ’ väderskifte , och dimma steg upp ur älfbädden , men det blef ingen annan ändring än att dagen därpå alla buskar och trän voro klädda i rimfrost . Björkarne stodo som arbetade i filigrams och spetsväf , och det gnistrade i ädelsten af all ’ världen , när solen se ’ n ett ögonblick såg på härligheten . Men det var endast ett ögonblick . Så blef det dagar , då hon inte alls kom , och då varade ljusningen blott ett par korta timmar . Du , herre jestanes , så det nöp i skinnet den vintern ! Mor Brita måste mången gång lägga från sig vedträet hon späntade på , då fingerstackarne voro så klumsna , att de int ’ kunde styra spänteknifven . Ibland hände de sig , att en Anders gick åt kyrkbyn för att sälja en hare eller annat vildt , och att han då kom hem senare än nödigt var -- och ostadigare på benen också än nödigt var . Men mor Brita sa ’ aldrig knyst den vintern , hvad ostadigheten beträffade . Fattigman har så lite glädje i lifvet , och när så blodet håller på att gå ihop till bara issörja , och han just i det taget blir bjuden på en sup -- och så har tjenat sig en slant , så han är karl för att köpa sig en till , -- kan en väl inte missunna honom det . Själf hade mor ingen annan muntration än pipsnuggan , -- men så hängde den också i mungipan så lång dagen var . -- På nyåret drog Anders till skogs på timmerafverkningen , och nu blef den svåraste tiden där i stugan . När far var hemma , gick det ändå an och var just som tryggare , och aldrig var han oregerliger -- som så många andra -- hvarken mot Brita eller ungarne . Nu blef det då hon , som fick ta ’ på sig utearbetet med . Än så länge var ju Verner för späd till dylikt . -- En kväll , när det var undanstökadt i föjset -- det var månljust och stickande kallt , och snön knastrade och jämrade sig under kängskorna -- stannade mor Brita -- just som hon satte foten på stugubron , och lyssnade inåt skogen . Den tog vid österåt och strök längs efter bärgsfoten . -- Kunde någon komma så dags ? För det var då hundskall som hördes nyss . -- Ja , nu hördes det igen , men ... Åh nej , hundskall var det inte ! Gråben , varguslingen var det , som var framme ! Så ja , nu lät det längre bort -- han drar till fjälls igen -- kut ’ som troligast efter någon lös ren . Men otäckt och ängsligt var det , och det gick trögt med att få ihop ögonen den kvällen . Ungarne sofvo och snörflade under fällen i fållbänken , och i månskenet syntes andedräkten som en lätt rök omkring fällöppningen , Brita snodde sig rundt flera hvarf , men kunde inte sofva . Hon stack upp hufvudet för att lyss -- tyckte bestämdt , att det skällde och tjöt igen . Men så vardt då tyst , och så småningom fick den blytunga tröttheten , som följer med slit och släp , makt öfver henne och hon sof . Det smällde i väggarne , och på insidan -- rundt om i stugan -- slog det upp allt flera rimknutar , som sutto där liksom märken efter snöbollar . I hörnet närmast dörren drog det sig en lång , hvit frostrand från golf till tak , och ute frös det , så det knakade i älfisen . Och gråben -- som visst blef lurad på renköttet den natten -- vände åter med ett långdraget , olycksbådande tjut ner mot åbackstugan . Där fanns det får och lam i föjsekätten , och det drog han väder af på långt håll . Tungan hängde som en lång röd klut ur munnen på honom , där han smög fram mellan buskarne . Det var som ville han skicka den i förväg . Begär och lystnad låg i hvarje hans rörelse , och endast ett ögonblick gaf han sig tid att stanna . Det var vid föjseknuten , och där satte han sig på bakbenen , den fege nattjufven , vädrande , lyssnande , och med de sneda ögonen i gnistor af återhållen lusta till dem där innanför . Men ingenting oroande hördes , och med ett skutt stod han -- säker på hvad som skulle göras -- uppe på snödrifvan , som hade vräkt sig mot föjseväggen och nådde ända upp till det fyrkantiga fönstret . Det var ej första gången , han var ute på slik förrättning . Nogsamt kände han till , huru sådana ställen vore inrättade och visste lika väl som folk , att fårkätten stod ett stycke från kobåsen och närmast till . Komme han bara in oklådd , skulle det int ’ stå länge på förr ’ n han var husbonde där . Det här var en riktigt van föjseröfvare , och något senarbete blef det minsann inte för honom att krossa fönstret och komma in . Men nu var det inte tyst längre . Ut genom den öppna fönstergluggen kommo ångestskri -- sådana som kräkena kunna få fram i dödsfarans ögonblick , när varg och björn stå öfver dem . Ut i natten ljödo rop om hjälp från Gullrosa , från tacka och lam , och trängde sig in under fällen till mor Brita . Snarkande , pustande tungt sof hon och vaknade ej med det första . Men så reste hon sig yrvaken -- tyckte bestämdt att en Anders skrek henne i örat , att det var morgon och att hon försofvit sig . Hon gnuggade ögonen . Herreje , Anders var ju åt skogom , -- ensam satt hon där i sängen -- och i föjse var det ett okristeligt lefverne ! Hastverk blef det att komma i kläderna och ut ... Hon visste nu , hur det var fatt , och det gick kallt efter ryggen , när hon tänkte på det , som väntade henne därute . Åh herre Gud -- lammena mina -- satans blodkäft -- oh jesses hjälp mej , usla stackare ! Yxan låg på vedkubben , och den ryckte hon till sig . Ut genom fönstret ångade den varma föjsluften , mättad med lukt af blod , och gjorde mor Brita nogsamt kunnig om , hvad som var å färde -- visste hon det inte förr . När hon nu öppnade ytterdörren , lät det som om något klöste och ref efter väggen där innanför , och i detsamma hon -- med yxan lyft till hugg -- stötte upp innerdörren , såg hon en luden bakdel , som med flyende brådska försvann genom fönstergluggen . Ljust var det som det kan vara när månsken och norrsken kapplysa , och alltför väl såg mor förödelsen därinne . I båsen trampade och flåsade Gullrosa -- alldeles vettskrämd -- och hade klämt upp sig i ena hörnet , så hon stod nästan dubbelviken . -- I kätten låg granntackan -- riktigt konstslaktad -- med hål i strupen och ursugen hvarenda bloddroppe . Det ena lammet låg nedanför fönstret delvis uppätet . Hade nog varit ämnadt till reskost men fått stanna efter i hastigheten . Det andra lefde och såg ut att vara orördt . Det stod med hufvudet nedborradt i ströhalmen och skakade och skallrade i dödsångest lika svårt som mor Brita själf . Det stackars , eländiga skratet hade sjunkit ner på mjölkpallen , och satt där och vaggade fram och åter med händerna för ansiktet . Tårarne droppade mellan fingrarne och ned på golfvet , där de fröso till is . » Oj , oj , jag fattiga stackare -- tackan min -- lammet mitt -- oj , oj , Anders ! ... Åh , herrejesses , din förbannade satan -- blodsugare -- svinpels -- rackare , tjuf ! » Och hon stönade och kved och förbannade tills ett ängsligt bäh hördes och fick henne att komma till sig själf igen . Hon såg krokig och hoptorkad ut , då hon nu reste på sig och gick fram till kätten . Lammet kom fram och gned sig mot henne , och hon måste taga det öfver . Det var bra nog stort och tungt , men hon lyfte det ändå upp i knäet , i det hon satte sig ner på pallen -- och nu bar det till med gråten på nytt . Hon stödde pannan mot den mjuka , ulliga kroppen och grät den all ’ våt . Det fanns så många tårar hopsamlade -- hade just aldrig varit tid med sådant , om det också hade trängt på ibland . Ett slut på dem blef det i alla fall , och så var det int ’ lönt att sitta där i kylan längre , då så mycket annat var att rusta med . Stor stund drog det inte om heller , förrän det var undanstökadt efter odådet , och när det öppna fönstret blifvit tillstoppadt med halm och trasor , gick Brita in i stugan igen -- inte för att sofva -- men för att sitta på vakt . Hon slapp dock se vargen mera den vintern . De komma just aldrig dit de äro väntade . Frampå vårsidan blef det som lättare , och en Anders hade kommit hem med nog så bra förtjenst . Men olycksåret var inte slut än , -- och det varslade för sig . En dag strax före midsommar låg moran nere vid älfven och gnodde opp lite småkläder åt lill ’ Brita . Där hon höll till var det bakström , men utanför gick den stor och vild , och just som hon slutat och reste på sig för att gå hem , såg hon liksom någonting ovanligt ute i värsta skumhvirflarne . Först tyckte hon det var en knölig stock , som dök upp och ner . -- Jesus , hjälp ! Brita blef hvit i synen som småsärkarne hon nyss vridit upp . Där ute i skummet skymtade en röd lapplufva -- sådan som lappkvinnorna hafva -- en gråhvit skinnpäls såg hon alldeles tydligt . Till och med fransen af långt hår neromkring den syntes , och den hängde drypande våt . Lappflickan var det , och mycket riktigare än då hon -- förr i världen -- höll på att skrämma vettet ur Brita , när hon i nytändningsljus skymtade uppe i bärgskrefvorna . Nu vände hon också på sig och sträckte ena armen upp mot toppen af Salsbärget , allt under det hon skakade på hufvudet . Brita stod som trollbunden -- kunde röra hvarken hand eller fot , och kallsvetten dröp om henne . » Anders -- Anders ! » -- skrek hon , när hon fick till sig andan . I detsamma var spökelset borta , och det var bara hvitt skum igen , som glittrade och lyste i kvällsolen . Det fräste och surrade och mumlade och hviskade i älfvattnet . Det var långa historier . -- Anders tyckte nog det lät styggt , när han fick höra om ’ et , men hur det var , trängdes det ur tankarne af allt , som just i det taget skulle göras i arbetsväg . Kälen hade sent gått ur jorden , och en del af vårarbetena var ännu ogjordt . Det hade lidit ett stycke fram i juli , då mor Brita en dag lagade sig att gå neråt kyrkbyn . Barnen hade plockat ihop två korgar med jordbär , och för det skulle hon få pängar -- och för pängarne refvegarn till bussaronväfven . Verner skulle med och bära ena korgen . Det var att gå i god tid -- kan en förstå -- för att hinna hem samma dag . Kyrkbyn låg två mil längre ned efter älfven . Anders var ute i timmerflottningen och Lina -- mellanflickan -- blef satt till husmor och att se om lill ’ Brita . Det arbetet var hon nog så van vid . Hvem annars skulle göra ’ t , när de andra voro ute i arbetet ? Och dagen gick gladeligt under lek och ras , och när lillan var le ’ skakade Lina på ’ na , liksom mor brukade göra . Var hon le ’ ändå , var det att gå in i skåpet och leta fram lite kallgröt och fil . Det hjälpte bra . -- Mot aftonsidan voro de nog så trötta båda två -- storsyster mest -- och det var ju inte att undra på heller . Att passa på hus och barn , när en själf blir 8 år först till Michaelsmäss , kan kännas nog så tungsamt . Solen sken ännu hett , och fäbroms och mygg surrade och stack . Skällan på Gullrosa hördes då och då , när vinden förde bruset från älfven bortåt . Brunstekt och tjock -- med en grön och rödrutig mössa knuten under hakan -- satt lill ’ Brita midt i gårdssanden och öste med en träsked . Lina hade kastat sig bakåt på stugubron och tittade sömnigt på en timmerkuse , som kröp i en springa på väggen . Ena benet hängde och dinglade utom bron , så att tårna -- hvar gång de skrapade i marken -- rörde upp ett moln af damm . Timmerkusen kröp fram och tillbaka -- samma väg -- och stannade ibland . Och så blundade Lina ett tag för att se , om han satt kvar , då hon tittade opp . Benet dinglade långsammare , och tårna skrapade upp dammet mer sällan -- och så satt kusen alldeles stilla . Och så blundade hon igen -- men glömde titta opp -- och benet hängde på en gång rakt ned alldeles stilla det med . Men , hur det var , öppnade sig munnen -- först helt litet -- och blåste ut andedräkten i djupa , jämna drag . -- Hon snodde sig halft om på bron med hufvudet mot ena armen . Storsyster sof -- » Ligg ’ du int ’ rak lång och sof , ditt spektakel ! -- Hvars har du lill ’ Brita ? » Det var mor och Verner , som hade kommit tillbaks , och det var nu så sent att endast de mest aflägsna bärgkammarne lyste röda . Lina rusade upp halfvaken och förskräckt . » Lill ’ Brita ... ja , hon sitt ’ dänna och gräf ’ i sann ’ ... » Men lill ’ Brita var inte längre där -- bara träskeden låg kvar . Nu bar det till att leta . De letade alla tre -- inne och ute , i föjse och nere vid älfven , bakom stenar och buskar -- och allt ängsligare ekade det långt borta -- lill ’ Brita -- lill ’ Brita ! Mor grät inte och ojade sig inte häller -- ångesten var för stor -- men hon skälfde och var alldeles kall , när hon till slut satte sig ner på bron . Lina och Verner hade krupit ihop på tröskeln , och de sa ’ ingenting de heller . Så reste mor på sig . » I ska sitt ’ hänna nu och pass ’ på , om lill ’ Brita komm ’ igen . Je går ost åt Forsgåla , och ber om hjälp te ’ få ihop skalle ... » Hon var redan nere på gångstigen . Kängskorna hade hon knutit öfver armen för att komma fortare fram . Nattskyarna lyste nu dunkelt röda , och från fjällsjön hördes lommens skrik -- utdraget och skarpt . Vägen gick längs efter myren , som lyste röd på sina ställen -- där hjortronen började mogna . Brita tyckte ibland , att hvart hon såg , lyste det i rödt . Än såg hon framför sig det vargrifna lammet från i vintras , än blef det till lill ’ Brita i röd lapplufva . Och blodrödt var det öfver allt . Myren var så oändligt lång den natten , och fötterna , som måste framåt så trängande fort , voro svullna och ömma af allt gående . -- Om ändå tårarne hade kommit ! -- Där hemma på stugubron , började det kännas kallt under väntan på lill ’ Brita och mor , och barnen makade sig tätt intill hvarann ! Det värmde alltid något . Verner , stackare , som hade gått långa vägen , blef snart trött och somnade med hufvudet i Linas knä . Men hon kände minsann ingen trötthet längre . Hon bara såg och lyssnade och lyssnade och såg , med ögonen stora och vidöppna af väntan och förskräckelse . Sofva , tänkte hon visst , att hon aldrig mera skulle kunna -- se ’ n hon sofvit bort lill ’ Brita . När solen hade varit oppe några timmar , kom mor hem . Frampå förmiddagen skulle skallgången börja , och tills dess var det knappast lönt att söka mer , annat än närmast omkring stugan . För sin del trodde nu Brita , att lill ’ jänta hennes hade kommit sig ner i älfven till lappspökelset , och då finge hon nog aldrig se ’ na mer . Herregud , så trött och gammal hon kände sig , och i bröstet slet och trängde det -- trängde till gråten , som inte ville komma ! Timmarne kröpo fram under långsam väntan , och ändtligen hördes tramp och röster från vägen . Det var skallgångskarlarne , som kommo . De voro från två byalag och spridde sig nu åt alla håll , -- uppöfver bärgåsen och nedåt älfven , inåt skogen österut och inåt skogen västerut . I tre dagar och tre nätter gick skallet och när de så möttes igen vid stugan , var det med långsamma steg och allvarliga ansikten . De hade ingenting sett , ingenting hört . Nu kom ångesten för mannen också . Hva ’ skulle ’ ne bli ’ te ’ när han kom , och lill ’ Brita fattades -- bästbarne ’ ! Det var int ’ te ’ tänka på en gång ! En vecka senare var Anders hemma . -- Ja den dagen glömde ingen af dem ! På ett sätt var det då bättre för Anders . Han fick hjälp af tårarne . Svårt är det att se en man gråta , men för honom sjelf är det till en välsignelse . Tiden gick och lättade väl litet på sorgen . Skörden var förbi -- och höstplöjningen med , -- då Anders en dag tog ner bössan och styrde gången uppåt Salsberget på nordsidan . Han skulle se till att nå ett af högsta klipputsprången , där örnboet var , och försöka fånga ungen lefvande . Verner hade legat efter honom med det både länge och väl , och nu skulle det då bli ’ . För att far inte skulle tro , att det bara var för ro skull , visste han berätta , att en pojk ’ ner i kyrkbyn hade fått sålt en tam ungörn te ’ en resandes herre och fått mängda me ’ pääng ’ , flera blanka kronor . Frampå dagen hördes ett skott uppifrån bärgstoppen . Verner tänkte : nu sköjt ’ far storörn -- och så ta ’ n ungen se ’ n ! -- -- -- I alla fall led det bra nog på tiden , och ingen hördes af . Mor Brita gick flere gånger ut på stugubron för att lyss ’ , men Anders lät vänta på sig . Som hon stod där ett tag , kom det för henne , huru lappskrymtet hade pekat upp mot bärgstoppen där . Det tog åt henne som ett hugg tvärs genom bröstet , och hon hade visst segnat ner , där hon stod , om inte med detsamma Anders själf hade synts mellan träden halfvägs i bärgssluttningen . Men långsamt gick det för honom den här gången att komma sig hem . Brita undrade ömsom , om han gjort sig illa eller hade mycke ’ tungt te ’ bära . Efter en stund gick hon ut på bron igen . Då var han ändtligen vid föjseknuten . Men Brita måtte se två gånger . Var ’ ä eller var ’ ä int ’ Anders ? Ingenting mer än bössan bar han på , men gick ändå så tungt och olikt sig . Han var mest lik en gammal vägman där han kom . » Ä ’ du sjuk , Anders ? » » Nej ! » Med det samma kom Verner springande . » Hvars haf ’ I örnungen , far ? » » Den sköjt jag ihjäl -- och han ligg ’ opp i boe , så gamm ’ örnan ha ’ någe te ’ glä ’ sig åt , då dom kom te ’ baks ! » Det var inte Anders röst heller . Den lät också olik sig , hes och dof , och så stirrade han så konstigt framför sig . » Jag har som en hälsning från lill ’ Brita ! » Anders satte sig tungt ned på brosteget . » Hva ’ går ’ ä åt dej ? » Brita blef hvit ända ut på läpparne , och hon kom i frosskakning , » haf du sett nå ’ åf ’ na ? » » Bju ’ te ’ å bära ’ ne ! » han tog hustrun i handen och drog ner henne bredvid sig . » Lill ’ Brita ä ’ salig nu , och hä ’ va ’ väl Guds vilja , att så sku ’ ske . » Han drog fram något , som han haft gömd innanför skjortan . » De ’ hänna fann jag opp i örnboe ... hä ’ va ’ de ’ enda ... och Gud vare hennes själ nådig ! » Han vaggade fram och tillbaka . Det var lill ’ Britas röd- och grönrutiga mössa . Mor såg på den liksom undrande . Se ’ n var det , som om hela hennes kropp blifvit förlamad . Endast i halsen kände hon en kväfvande , kväljande smärta . När hon blef så pass , att hon kunde röra sig , tog hon i den försigtigt och vände den åt alla håll . Den var nedsmutsad och illa tilltygad med stygga fläckar af lefradt , hoptorkadt blod . Men , som hon satt där och vände på den och kände den mellan sina händer , -- strömmade en underlig , tinande känsla genom hela hennes lamslagna varelse ... Tårarna kommo -- ändtligen ! Lofvad vare Gud ! Ja , Gud vare tack och lof , när tårarne förbarma sig där sorgen slår ! Sedan kommer tiden och hjälper på sitt vis . Det är som när snön kommer och lägger sig hvit och mjuk öfver afmejade åkertegar . Den gör godt och den gör vackert igen , och så blir , hvad en gång varit därunder , till slut endast ett vemodigt minne .