Tok-Johanna . Det var -- att döma efter det yttre -- en stor bondby . Gårdarne , rödmålade och väl hållna , lågo strödda utefter sluttningen . En del högt uppe vid bärgsfoten , där de lågo tätt intill hvarandra likt en klunga frodiga rödklöfverblomster , men så allt färre och glesare ju längre ned på lägdan de kommit -- som vore de rädda att där taga för mycken plats från åker och pärlandet . Längst nere vid ån fanns ej en enda gård -- endast äng och vajande sädesfält . Däruppe bakom öfversta gården togo hemmansskogarne vid -- mörka och kraftiga -- och troligen äfven beteshagarne in emellan dem , ty pinglorna från boskapen hördes långt bortifrån och uppöfver åsen . En och annan kossa , som trådde hem och brutit stängslet , skymtade framme i skogsbrynet och sträckte hufvudet fram öfver gärdesgården under längtansfullt råmande . Bruset från forsen hördes aflägset och dämpadt -- ibland så svagt att det gick i ett med suset från skogen . Härifrån syntes ån knappast mer än vid någon tvär krök långt borta . Det var lågvatten , och åbädden låg djupt just där bortöfver med höga och tvära stränder . -- Här vore godt att hvila ut efter obygdens ensamhet och mödor ! Här måste människorna vara lyckliga och glada . Fönsterrutorna glimmade emot mig i solskenet som lika många vänligt blinkande ögon . Jag valde ut en gård högst uppe på backen , med en väldig blommande rabarber utanför gafvelfönstret , och styrde vägen dit . Ingen lefvande varelse syntes till mer än en tjudrad grå get , men ut ifrån stugan hördes en underlig , entonig sång , omväxlande med ett slags reciterande tal af samma röst eller en tung utdragen suck , som slutade i ett litet torrt skratt . Jag stannade en stund i förstugan och lyssnade , och det blef mig med ens som om en skugga lagt sig öfver hela byn därute . De röda gårdarne sågo mörka ut , och alla de glimmande fönstren voro lika många svarta hål . Min mening hade ju varit att gå in här för att få stanna ett par dagar och hvila ut . -- Ja , det gjorde jag också -- när sången upphörde . Mor själf satt i väfstolen . Hon såg upp , när jag öppnade dörren , och bad mig stiga fram och sitta ned . Sedan fortsatte hon lugnt sitt arbete . I den öppna spiseln brann elden under kaffepannan , och där nedanför satt en liten sällsam varelse på en pall . Det var en gammal krokig gumma , klädd endast i lintyget och en kort , lappad stubb . Hon höll på med ullkardning och hade bredvid sig en korg full med luftiga , färdigkardade ulltyller . Håret , som var snöhvitt och glänsande , hade hon uppsatt i två flätade snurror -- en bakom hvardera örat -- och med ett par konstiga mörka ögon sneglade hon som oftast bort mot det håll där jag satt . Hon var mest lik en liten ofjädrad skatunge -- men det var äfven någonting hos henne , som väckte intresse -- något vilsekommet , hjälplöst -- något där bakom . Snart nog förstod jag , att hon ej var riktigt klok , att det var från henne den underliga sången kommit . Men , när hon se ’ n efter en stund började tala med husmodren om arbetet , lät hon fullt redig och såg klok ut också . Endast en nervös kastning emellanåt med hufvudet såg litet eget ut . När moran reste på sig och gick ut för att hacka upp pärer till middagen , följde jag efter för att göra upp om husrum under ett par dagar . Jag fick då veta , att hon därinne hette tok-Johanna och gick på socken . Bönderna i två byar skulle hafva henne , föda och kläda henne under tre veckor hvardera , då hon fick hjälpa till med hvad som förekom . Hon var skicklig i en del kvinnfolksarbete och ville gärna ha ’ något att syssla med . Sedan många år tillbaka var hon klen till förståndet , men det kom öfver henne ryckvis , och då kunde hon vara nog så besvärlig att ha ’ , bråkig och högljudd som hon blef sådana gånger . Just under senaste dagarne hade hon haft ett sådant där tok-il , hade gråtit , skrattat och sjungit ömsevis och pratat bara det galet var . » Men ho ’ blef all ’ töst , nål I steg inom döra . » -- Moran nickade mot mig , där hon stod och gräfde i pärlandet . » Ho ’ plär sno alldeles om iblan ’ , nål hä ’ komm ’ någe oförväntanes , och komma sej på go’-ile , och då ä ’ na ackurat som e ’ ann människ ’ långa tia ’ -- då bå ’ talar och svarar ’ a vettigt . Men då jär ’ e ock som ondt för ’ na -- för se , då minns ’ na bå ’ likt ock olikt , och ho ’ har nog haft som svårt i sina da ’ r. Håhå , ja , ja ! » Moran rätade på sig från sin dubbelvikna ställning , och med pärämbaret i ena handen och förklädet fullt med pärris åt geten tassade hon barfota och snabb i vändningarne öfver gården . I detsamma kom tok-Johanna ut på stugubron . Hon hade nu klädt på sig kofta och kjol och bar handduk och ett tvättfat med sig till brunnen , där hon började tvätta sig . Jag gick fram till henne och hälsade , som om jag inte sett henne förr . Hon hälsade tillbaks och sade med en blid , litet darrande röst -- » En mått ’ väl snygg ’ sej nalta , då främmand ’ komm ’ . Hä jär int ’ ofta slikt komm ’ på hänna oppåt . » -- Hon såg lite nyfiket på mig , medan hon gnodde och torkade sig i ansiktet , som tänkte hon : -- hvad ä du för en ? Nu voro ögonen inte längre virriga och konstiga som nyss , då jag kom in i stugan . Men allra innerst i dem låg ett uttryck af sorg och kval , så gripande och tungt , att jag måste tänka : -- stackars tok-Johanna ! du har det visst bättre , när tok-ilet kommer på och minnet sviker dig ! Dagarne , som följde , var hon fortfarande redig och klädde sig ordentligt och snyggt . Jag såg , att hon gjorde sig all möda för att behaga främlingen . Hon förstod kanske instinktmässigt den varma medkänsla hon väckt . Att Johanna i sina yngre och sin krafts dagar varit en ovanligt duglig kvinna märktes väl . Nu , då gårdens karlar voro ute i skogsarbete , hjälpte hon moran i alla sysslor och gjorde dem raskt och väl . Men hon var tystlåten och allvarlig under arbetet , och aldrig hörde jag henne sjunga eller ens gnola nu . Hennes historia hade jag ännu efter ett par dagar ej lyckats får höra . Mor själf var inbunden och ordknapp , och jag kunde inte locka ur henne något mer om tok-Johanna , än det jag fått veta första dagen ute i pärlandet . Hon tycktes betrakta mig med en viss misstro och kunde ej begripa , hvad jag hade att göra där hos dem eller hvad jag haft för mig ute i fjäll och vildmark . Och Johanna själf ville jag ogärna fråga om något direkt -- hon syntes så lugn och belåten nu -- utan hoppades jag , att den skulle komma af sig själf -- historien . Hon ville gärna vara i mitt sällskap och tycktes hafva fattat en viss tillgifvenhet för » främmane ’ » , som hon kallade mig . Och den kom äfven , sorglig och mörk , gripande i all sin enkelhet . Det var en dag , som jag användt till hvila på mjuk , svalkande mossa i skogen och njutande af doften från linnea och barr , af solskenet , som man bara anade därinne och af att inte tänka mer än myggorna , som surrade och stucko i värmen . När jag mot aftonen gick ned till gården , hade mor redan gått till sommarföjset för att mjölka , och Johanna kom ut till mig med en stickstrumpa i handen . Jag hade satt mig på gräsvallen bakom byggningen , och hon tog plats bredvid mig . Hvad hon såg hoptorkad och fattig ut , där hon satt midt bland maskrosor och ängsvial ! Det var som om något tryckte henne , och jag såg tårar i ögonvrån , när hon sporde -- » och te mornom jär ’ e , som I ska ’ dra åsta ’ igen ? » När jag nickade jakande , sade hon med en djup suck : » Hä ’ blir som långsamt då hänna igen ! » » Ja , men nog trifs Johanna här . Mor är ju snäll , och bra mat får hon ju också . » » Ja , visst jär ’ e bra nog åt mej hänna » -- stickorna gingo blixtrande fort -- » men hä jär så olycklitt lång från ån -- och si , ja ’ vill te ån ! Hänna hvarsken ser eller hör ja ’ na . » » Är Johanna född nere vid åbacken då , efter som hon längtar så dit ? » Hon svarade inte strax , men stickorna stannade af och händerna sjönko ner i knäet . Och när jag såg det spända , ångestfulla uttrycket i hennes ansikte , ångrade jag att hafva gjort en fråga , som ju måste rifva upp alla minnen -- fastän nog ville jag ändå bra gärna lära känna dem till slut . Efter en stund svarade hon , men rösten lät tjock och darrade mer än vanligt . » Om ja ’ ä ’ född ve ’ ån ? -- Jaja men , å dänna ha ’ ja lefva ’ bå ’ goddagar ’ å dom onda -- hm , om I visste hur ond ’ dom va ’ ! » -- Hon såg på mig , och det ryckte omkring ögon och mun som vid börjande gråt -- -- » Hä ’ gäll ’ visst int ’ te ’ streta mot . I ska nog ändå måtta höra ’ ne -- hur ondt ja ’ hatt ’ e. Hä ’ jär rakt åf som tvang I mej te tala om mej själf , fast I aldrig säj ’ så myttje som e ’ ol ’ . » Hon knäppte i hop händerna öfver knäet och vaggade fram och åter , stirrande åt det håll , hvarifrån forsen hördes som ett aflägset surr -- den kvällen dock ovanligt tydligt . Det bådade rägn och ruskväder . » Hä ’ jär länge se ’ n ja ’ bodde denna ve ’ forsen -- många år -- ja ’ håll på glömm ’ hur många . Stuga ’ hade ja ’ kvar ätter en Erik , gubben -- ser I , han drunkna ’ ve ’ timmerflyttjen ’ , nål vi vare ’ gift i tie år . -- Jaja , hä ’ va ’ e tungt slag ! Men så hade jag flicka mi ’ -- I skulle sett ’ na , Eva , nål ’ a stog på gången ! Hon va ’ inte mer lik dom andra bonnjäntan ’ än e häggblomma ä ’ lik e kattfot . -- Jaa , hä ’ va ’ visst e stor synn ’ , men ja ’ kunne int ’ annat än tyttje ’ , att a Eva för jämnan va ’ liksom bättre än de andran ’ å hä fast ho va ’ fattig -- -- Vi hade stuga ’ förstås å e ko , men för resten fick vi arbeta från morran te ’ kvälls me väfninga å slikt -- för te ’ dra ’ oss fram . Ja , hä ’ förstås , ja ’ bota ju kräka den tia ’ å smorde för rise ’ -- I vet me ’ örter å sån ’ t. -- Å nål så jänta hade läst sej fram å hä ’ sku ’ bli ’ te ’ skicka ’ na ut i tjänst , så var ’ e som om hä ’ int kunne gå för sej . Ja ’ halte å halte , å jänta va ’ blyg å stante lik ’ gärna hemm ’ , då ja ’ ville ’ ne . Ho va ’ väl e styttje opp i sjuttente åre ’ då ... I sku ’ sett ’ na å hört ’ na , nål ho satt i väfstol ’ n å sjöng ! Ja kunne stå ve ’ spisen iblan ’ å fumla i onödan me ’ eldtänne ’ bara ideligen för te ’ glä ’ mej åt ’ na där ’ a satt . » Den lilla fattiga stackaren växte , där hon satt bredvid mig och talte om sitt barn -- hon var inte arm och tokig i det ögonblicket . » Ja ’ ha ’ aldrin sett så myttje solsken i ögona på nån ’ människ ’ som på den flicka ’ , å mjuk å fin i skinne ’ var ’ a som tocken här ängsull , å hä va ’ håre ’ hennes me ’ , fast hä va ’ tungt och stort . Å så sku ’ I hört sångrösten hennes ! Ja , ho va ’ märkvärdig te ’ sjung ’ , å aldrin hade ’ na lärt åf nå ’ n ann ’ än fåglan ’ . -- Var ’ a glad så sjöng ’ na , å hade någe gått ’ na emot så sjöng ’ na ändå , men då var ’ e som me ’ en ann ’ ton . Å hva ’ ho va ’ gullgo ’ me mor sin ! -- -- -- Hos oss bonnfolk jär ’ e int ’ bruklitt te ’ slicka å smeka , men i de ’ också va ’ Eva , eljest än andran . Iblan ’ kunne ’ na komma faranes så ja ’ vardt hufvurvill ’ -- å slå arman ’ om mej å säga -- att ho ’ va ’ så hjärtegla ’ , å att mor va ’ de ’ bästa ho visste -- -- -- » Johanna satt en lång stund alldeles orörlig med slutna ögon . » Hm , hä jär unnerlitt , hva ’ ja ’ ser ’ na lefvanes för mej , nål ja ’ sitt ’ så hänna å blunner -- men I blir visst trött te ’ höra ? » » Nej , nej , Johanna , tala hon , jag hör så gärna på ! » » Ja , men hä blir svårare nu te ’ minnes ... -- Jo , ser I , samma vår som Eva fyllde sitt adertonde år , komm ’ e e lass me ’ tattare te ’ byn . Dom bruk ’ nog dra ’ genom byan ’ iblan ’ , trollpacke ’ dänna , å stann ’ nån vecka me ’ , men de ’ hänna följe ’ slog sej som te ’ kvarters i våran by å gjorde påhälsning lite hvarstans i grannbyan . En åf dom va ’ en ung , grann en karl , svart-Jossi , som dom kallte ’ n. Å han va ’ en tocken ’ dänn ’ en , som kunne förgöra hvart endaste kvinnfolk han ville rå på . Att ’ en ville åt mi jänta jär int ’ te ’ undra på , så som ho va ’ -- å ja ’ såg nog , att ’ en allt oftare tog vägen öfver gärdan , som låg åt me oss , och att ögan ’ va ’ som bloss i hufve ’ på ’ n , nål han fick dom på Eva . -- Men så gjole ’ högmode mej blind . Ja ville int ’ och kunne ’ int ’ se annat än att Eva va ’ bättre än de andran , å att där dom stupa ’ sku ’ ho stå , fast ho bara va ’ e fattig backstugujänta . Å så såg ja ’ då förstås , att den sommarn ’ var ’ a bara vackrare å gladare å sjöng mer än nånsin ’ . -- Gud hjälpe mej usla människ ’ -- ja ’ kunne ha ’ hjälpt ’ na å varna ’ na , hade ja ’ int ’ vare bunnen i högmode ! Aldrin i lifve ’ glömm ’ ja ’ den da ’ n -- hä va ’ e vecka före Michaelsmess , å ja ’ kom hem från päropptagninga hos Karl Israels . -- Ja ’ hade nytt te ’ berätta å va ’ kvick på föttran . -- Eva höll på ta ’ ner väfven -- men ja ’ hörde ’ na int ’ sjung som vanligt -- å så fort ja ’ kom ’ mej inom döra , förtalde ja ’ då nyheten om Svart-Jossi ’ s sista bedrift . Han hade ställt Stor-Anders Mathilda så , att ho va ’ me ’ barn , och nu hade gubben svure ’ på att lysninga sku ’ tas ut ’ å dom sku ’ vigas -- se ’ n fick tattarpojken löpa utan mer vinst på hä ’ än farsnamne ’ . -- -- Å herre Gud , herre Gud ! Hä ’ va ’ int ’ förr sagdt , så släppte flicka de ’ ho hade i händran ’ , och me ’ ett skrik så svårt att hä ’ skar genom märg och ben kasta ’ na sej om halsen på mej . Ho skrek bara i ett i ett -- mor , mor , mor -- hjälp mej , mor ! -- Då var ’ e hä blef slut på mitt högmod . Oj oj , ja ’ stackars usla kryp ! -- -- -- Fram på hösta ’ blef ’ e då bå lysning å vigsel för Stor-Anders Mathilda å tattarvrake ; å hur ho väsnas å ba ’ , fick svartolyckan dänna bli ’ kvar å lär ’ sej te ’ bonne . -- Hä va ’ e fett styttje för e så ’ n -- å va ’ nog hä , som han räknat ut me ’ trolltyga sina . -- Men hos oss blef ’ e värre å värre , å slut var ’ e me ’ sång å solsken , å barne ’ mitt vissna bort som e afskure ’ blomster . Hä va ’ int ’ bara skammen -- utan ho va så olycklitt dann i karl ’ n , så hä va ändå värre te bära . -- Ja , hä gick då som hä skulle -- hovaligen så ’ n vinter hä va ’ -- å på vårsia fick då Evastackarn e pojk ’ . Oherrans sakta gick e för ’ na te ’ få kraftan igen , å lik sej blef ’ na aldrin ätteråt . Ho va så stillfärdig å tyst nu -- int så myttje som e vaggvisa gnola ’ na engång . Å pojkkräke var ’ e som konstitt me ’ . Svart va ’ han me ’ , men int ’ ögan ’ -- dom va ’ Evas , och goa va ’ dom me ’ -- och iblan ’ kunne ’ na vara så dann me ’ n , men så var e tider , som ho int ’ ville se åt ’ en en gång . Å aldrin talte ’ na godt me ’ mej mera -- å om de ho hade i tankan ’ . -- Jaja -- ja ’ syndiga stackare hade stor del i elände ’ å va ’ int ’ bätter värd -- och aldrin for ’ a mej om halsen mer heller ! -- -- -- » Stackars Johanna ! Tårarne runno i tunga droppar utför de skrynkliga kinderna och ned på tröjan , där de gjorde stora mörka fläckar . -- » Håja ! Herren sparde mej int ’ den gången -- hä blef aldrin nog -- -- ja , hva ’ var ’ e ja sa ’ ? » -- -- -- Det virriga i blicken syntes där åter , men försvann igen , och hon fortsatte : » Ja visst ja -- så ska ’ I veta , att han fanns dänna i byn nu -- Svart-Jossi -- å sku ’ bli folk . Eva hade int ’ sett ’ en -- som väl va ’ -- men e dag unner slottanna mötte hon ’ en , nål ’ a gick hem från gärdan . Han hade visst tala ’ te ’ na å konstra me ’ na , för nål ’ a kom hem , var ’ a som vettskrämd å grät å jämra sej så eländitt , att ja ’ mått ’ gå ut för te ’ int ’ börja likadant ja me ’ . Se ’ n på aftan följdes vi åt te ’ ån för te vri ’ opp nån ’ tvätt , å pojken hade ’ na tage me ’ å lagt te ’ sofva i gräse ’ på åbacken . Dänna som vi höll te ’ , var ’ e som agga eller bakvatten innanför e stenarm , som va ’ oppbyggd där för timrets del , men utanför den fräste ’ ne å gick hvitt , å länger ner va ’ forsen . Och Jesses , hvilken dag ! » Hon kastade förklädet öfver hufvudet , och hela den lilla krokiga gestalten skakade och darrade som i frossa . » Hvilken olycksdag ! -- Jo , ser ’ I , vi hade nästan vride ’ slut , å Eva hade gått opp i backen te pojken . -- Så fick ja höra ’ na sucka så okristlitt tungt -- å nål ja ’ vände mej om , stog ’ na alldeles bakom mej me ’ barne ’ på armen . » » Hör nu mor » -- sa ’ na -- » ä ’ n int bra lik far sin ? » -- » Ja ’ kunne då int ’ säga annat än ja te ’ hä . Då såg ’ na på pojken riktigt noga å såg som så konstitt på ’ n -- å så sa ’ na -- » I måst ’ förlåt ’ mej mor -- men ja ’ vill int ’ att ’ en ska ’ bli ’ lik far sin . Han får int ’ göra nån så olyckli ’ , som ja ha ’ vare ’ -- ja ’ ä så olyckli , att ja kan int länger -- -- -- Å innan ja ’ hann ’ så myttje som sträck ’ ut hanna eller röra på mej , var ’ a ute på stenarmen -- me ’ pojken tätt te ’ bröste -- å därifrån ut i ån -- å så utför forsen -- -- -- Mej fann dom liggande som dö ’ se ’ n -- där ve ’ ån -- jaa , ja ’ veit int ’ -- ja va ’ kanske dö ’ . » Nu var det där igen -- vanvettet i blicken -- tokilet -- och nu på allvar . Hon böjde sig mot mej och hviskade -- » dom sej att ja ’ ha ’ hugge ’ tattarpojken i ryggen me ’ e lie , så han stupa -- han me ’ -- men dom säj så myttje -- -- -- -- » Nu grep hon mej hårdt om armen och pekade rakt fram öfver gräsvallen , medan ögonen stirrade dödt -- » Se -- dänna komm ’ a -- å pojken har ’ a på armen . -- Hovaligen , hva ’ vattene ’ rinn ’ om dom ! -- Tyst , så ho int ’ ser oss ! -- Mor hennes väntar me ’ torrt -- låt ’ na få gå in i stuga ’ å värm sej nalta -- -- » Hon tog upp stickstrumpan och rullade ihop den hårdt . Sedan lindade hon förklädet omkring den och lade byltet på armen , som vore det ett barn -- och så vyssade hon det fram och åter och började sjunga -- först sakta , sedan högt och skärande : » Nu skall jag till kyrkogården gå , där hafver jag man och barn , där plockar jag blomster och gröna de strå , Hvem skall väl den brudkransen få -- -- hahaha , jär ä ’ du , Karl Israels mor -- jär du hänna nu igen ? Ja ’ ha ’ ju flerfaldiga gånger sagt , att kläna ’ dina jär så full åf jord , att ja ’ mått ’ ha ’ dom i luten en gång te , -- En vänt ’ int ’ för läng ’ , nål en vänt ’ på nå ’ godt -- hihihi . » Tok-Johanna hade nu rest på sig och gick småskrattande uppför stugubron . --