Uppåt . En juldagsmorgon trädde den store urmakaren , mr Kalle Bentzén och den lille tapetseraren , mr Ludde Westerhjelm ut ur fru Anderssons hus för logerande på den oaptitliga Dudley street i Filadelfia . Deras hattar hade råkat komma på en smula snedt , men utan att bekymra sig om småsaker slentrade vännerna arm i arm nedåt Race mot Market . Rödmosig , med tätt slutna läppar och godmodigt tindrade ögon såg urmakaren ut som vore han färdig att vid första anledning högljudt gifva luft åt en inneboende allmän lyckokänsla . Däremot kastade den puckelryggige Westerhjelm sitt hufvud tillbaka mellan de uppskjutna axlarna och rynkade ögonbrynen , under det han ettrigt och energiskt sökte hålla stånd mot påträngande folks knuffningar . För hans vän tog sig allt så innerligt gemytligt ut : menigheten , som andäktigt strömmade in i kyrkorna , medan bodarna strålade i frästande glans och flockar af utklädda skrattande stötte hop i gathörnen . På herr Westerhjelm hade emellertid fru Anderssons julglögg en annan värkan . Först började han i hes , känslofullt vibrerande ton gnola » Kung Karl den unge To-olfte » , under det kinderna af undertryckt rörelse fingo en hektisk rodnad . Därpå stannade han plötsligt , fattade ett stadigt tag i kamratens knapphål och gnälde genom gatsorlet : — Broder Kalle , låt oss ihågkomma , att detta är juldagen , en helig dag , förstår du , ta mig sjutton inte något ogudaktigt svineri , som det här uppkomlingslandet gör det till . Hans fingrar figurerade i luften , och stickande lifligt foro ögonen kring i vimlet . — Nej du Kalle , låt oss uppsöka ett svenskt hem — ett hem — ett — vi ska ta mig jäkeln gå till Holm och upplifva gamla minnen . Urmakaren brast genast i ett medgörligt skratt . — Wholly right , sade han — den glada själen har jag inte sett på ett helt år — han blef ett , tu tre boss på verksta ’ n , han — hvem kunde tro det — hade dussinet före sig . Nu bor han på Green street , hör jag — på norr . De hade redan vändt och påskyndade ovilkorligen sina steg . Herr Bentzén fortfor att vidt och bredt orda om föregående julars trefnad och fästligheter — den tiden Holm var president i svenska föreningen , och man alla juldags förmiddagar drog från hus till hus och efter hvarandra intog minst åtta frukostar . — Och kors du Ludde , hvad det söps och sjöngs — ovett fick man af yankeefruarna , men Holm tog dem , han — talar som ett geni , den karlen . Där Westerhjelm sirligt trippade på , fick han vid minnet af dessa glada stunder tårar i ögonen . Det nätta morgonruset hade gifvit fart åt tankarna , de tillfredstäldes icke längre af det lilla och tillfälliga här i lifvet utan samlade sig och togo ansats mot det stora — hela — — Fru Holm — det är ett fruntimmer ! Och barnen sedan — sådana älskliga varelser ! — Och det säger jag dig Kalle , att maken till fru Holms sillsalat får du aldrig i det här usla landet — snaps på , begriper du — och misstar jag mig inte allt för mycket — och Kalle , du känner mig — nu känner du mig ? — Jag säger dig , att misstar jag mig icke allt för mycket , så bjuder lilla frun oss efteråt på middag — gås — har ätit gås i det huset förr — Gud Fader ! Bentzén skrattade lycklig , han tyckte sig känna doften . Emellertid invände han blygsamt : — Nog lofvade jag mig halft till föreningen . — Föreningen — bet Westerhjelm af , het af förakt — en tarflig håla med ohyfsade uppkomlingar — ta mej fan om det går an att säga nej , Bentzén , du ska väl uppföra dig som bildad karl . Ja — Bentzén försäkrade , att han ämnade antaga inbjudningen . Men då kom det ögonblick , då Westerhjelm af en inre fullhet drefs att lyfta dem båda upp på ett bredare plan . — Det är inte maten , Kalle — sade han med en röst , som darrade af rörelse — du ska inte hålla så mycket på hvad vi skola äta och hvad vi skola dricka och hvad vi skola kläda oss med , — det är ett hem , ser du , — bildningen , en kvinna , som är — en kvinna , ser du och något här — ( hans giktbrutna fingrar trummade på bröstet ) — uppåt Bentzén , uppåt — du ska vara gudfruktig , Kalle . — Jaa — ja då Ludde lille — försäkrade den jättelika urmakaren — jag mente bara , att biffstek med lök , si , det kommer en liksom att känna , att en har något , se ’ n en druckit kognac på morgonkvisten . De båda männen hade nu hunnit till tystare kvarter , där vackra privatboningar badade i solljuset . Och som de vandrade fram mellan idel högtidligt kyrkfolk på dessa oändliga , stilla trottoarer , började de nyktra till och försökte antaga en så korrekt hållning som möjligt . Äfven Bentzen greps af vissa förväntningar , en obestämd längtan , som kom honom att erfara något liknande blygsel vid hågkomsten af fru Anderssons flottiga kök , där luften sedan tidigt på morgonen varit mättad af öldofter och mustiga historier . Greenstreet befans vara en af dessa korta , breda återvändsgator , där på hvarje sida ligger en rad eleganta tegelhus , fullkomligt lika hvarandra , med samma höga , snöhvita trappor och blanka helglasfönster , innanför hvilka de hvita gardinerna gå ihop , lämnande rum blott för en majolikakruka med sin palmväxt . Hus efter hus är allt så minutiöst lika , att man slutligen blir nervös och gripes af en stark lust att gå tillbaka för att se om det icke står till att upptäcka någon liten hugsvalande skilnad . Icke en människa syntes till , och dödstystnaden afbröts endast af orgeltoner inifrån husen . — Du har hört galet , din åsna — fräste Westerhjelm , där de dröjande gingo framåt letande efter numret . — Inte bor Holm så här . Bentzén bedyrade . Just här måste det vara — n : r 70 . Allt lika skinande blankt , gardinerna utbredda och ängsligt hopfästa med nålar , och fram tittar majolikakrukan med sin växt . Ilsket skadeglad tryckte Westerhjelm på knappen . Urmakarens dumhet skulle eklatant bevisas . Orgelspelet upphörde , och ett ögonblick rördes gardinen , som om någon kikat ut . Därpå blef allt tyst . Men då den elektriska klockan ånyo , och nu som en stormfanfar , brusade genom huset , hördes hastiga steg , dörren for upp och Holm stod där i skjortärmarna och med en förlägen blick bakom glasögonen . — Åh — sade han — är det ni , det var ju snällt . — Stryk af fötterna på mattan , din luns , hviskade Westerhjelm , där han i tamburen ifrigt slätade håret och borstade rockkragen . Hvarpå han förbindligt bugande och med hatten i hand , gjorde sitt inträde i parlorn . Här befann sig fru Holm , stående midt på golfvet . Hon var tydligen förberedd men vred sakta händerna , smålog och tycktes på det hela tveksam om , hvad hon borde göra . Däremot hade husets döttrar , Mina och Betty , 12 och 14 år , en afgjord uppsyn af att på något sätt hafva blifvit förolämpade . De stodo raka som ljus , med håret stilfullt utslaget och händerna korslagda samt böjde omärkligt , likt vuxna damer , på hufvudet . Ingen räckte de inträdande handen . Det var högtidligare än hos presidenten . Fru Holm hostade litet i sin buktade hand och sjönk ned på kanten af en stol . Bredvid satte sig döttrarna , värdigt afvisande som prästinnor . Själfva rummet hade vid sig något egendomligt frostbitet . Kylighet formligen strålade ut från de fraicha svarta sammetsmöblerna och blankpolerade småborden med glänsande nya hymnböcker , från kammarorgelns gulglatta tangenter och den stora otända kaminen . Bentzen var fullständigt slagen . Men Westerhjelm hade varit med i världen och visade sig vuxen omständigheterna . Ty sedan hr värkmästar Holm väl uttalat den ovädersägliga sanningen , att vädret vore synnerligen lämpligt för en promenad , just en liten spatsertur fram och åter , och den därpå följande tystnaden hotade att spränga urmakarens tulpanfärgade kinder , återknöt tapetseraren skickligt samtalet med ett galant och ledigt : — Sjutton till elegant våning härrskapet skaffat sig , den kostar nog schaber den — men hvad gör man icke för de älskvärda damerna ! Hvilket åtföljdes af en sirlig bugning . Fröknarna Holms fientliga allvar kunde emellertid icke mutas . Och nu reste sig herr Holm beslutsamt och promenerade af och an som i djupa tankar , medan öfver glasögonen sköt fram mot de båda männen en forskande blick . Därpå höjde han hufvudet och började tala . Det kom i den osäkra tonen hos en predikant , som nödgas ställa några allvarsord till kamraten från forna tider . — Ja , broder Westerhjelm , i detta landet kan man Härren vare lof , tänka på att komma upp — på det bästa viset . Härren har sökt våra hjärtan och gjort oss till medlemmar af presbyteriankyrkan här om hörnet , alldeles utmärkt , jag må så gärna säga fint folk , och flickorna känna det så godt i söndagsskolan och älska att fira sin juldag på det rätta sättet . Vi vilja ju också gärna gifva dem ett godt hem för det nya umgänget . — Det är — kort sagdt — ett nytt lif , som — Han rätade på sig och antog en tryggare ton . — Se vännerna , det är nog så , att folkets gudsfruktan gör , att Gud välsignar detta stora land med öfvernog af det jordiska också — Här log han litet mildt skämtsamt och fortsatte : — Se det kan man säga , att det lönar sig att vara vän med Gud , ni vänner , det lönar sig — också i världslig mening . Tapetserarens hufvud hade alldeles sjunkit ned mellan de ofärdiga axlarna . Mot rummets prydlighet sågo hans kläder ytterst dåliga ut . De darrande fingrarna , som hårdt omslöto hatten på knät och ögonhvitornas simmiga glans förrådde den obotlige dryckeshjälten . Som i hypnotisk halfsömn stirrade han stort ut för sig . — Plötsligt tycktes värdinnan blifva orolig och inföll blygt : — Skulle jag inte — kanske få bjuda på — Men vid döttrarnas förfärade ryck i hennes klädning , afslutades meningen stammande : — en kopp té ? Detta ord verkade magiskt . Herr Bentzén , som under det långa talet med vidöppna ögon och åtskilda läppar betraktat vännen Holm , for hastigt upp och ut på golfvet , där han bockade sig ända mot jorden . — Snälla frun , det är alldeles för starkt för oss , sade han och blef af denna dråpliga kvickhet så upprymd , att han rusade ut i tamburen , fick på hatt och rock och inom ett ögonblick stod , frustande af skratt , på trappan . Westerhjelm var honom i hälarna . Men i dörren vände han och lät bugande hatten göra en siratlig sväng inåt . — Har den äran , mina damer — och låten nu för all del eder fromhets sköna orgeltoner ledsaga oss ut i den syndiga världen . Ty Ludde Westerhjelm kunde minsann vara både poetisk och bitande . Holm kom blossande ut på trappan . — Det är för flickornas skull , mumlade han osäkert , man kan inte — jag försäkrar er — — Nedanför stodo vännerna och sågo så gäckande muntra ut . — Nu ge vi oss af direkt till föreningen , sade Bentzén och hoppade upp i första spårvagn . Tonen var litet myndig , det var icke han , som hittat på den misslyckade idén . Westerhjelm satt länge tyst . Men på hans magra kinder brunno två röda , skarpa fläckar . På ömse sidor om den framilande vagnen brusade åter det världsliga lifvet . Plötsligt kände urmakaren ett grepp i sin arm , och en gnällande röst framstötte : — Hör du Kalle — det är juldag , förstår du , en helig dag — och inte något förbannadt uppkomlingsskoj , som den där otäcka föreningen består sig med . — Vi tittar in till Janssons , det är ett hem , ett svenskt hem och — Men fortsättningen drunknade i ett bullrande skratt : — Ludde du ä — du ä — en fästprisse !