Sigrid hade under loppet af den vackra sommaren företagit sig ensamma promenader i skogen . Hvad hon älskade dessa vandringar i det fria ! Gunnar återigen plägade oftast jaga i trakten af slottet och rikt med villebråd föllo för hans pilar . 
 En afton i Augusti hade Sigrid begifvit sig ut . Hon styrde färden emot grufvan , hvarest på den tiden en vacker skog växte . Väntande på Gunnar klättrade hon upp på en större sten , och här försjönk hon i grubblerier öfver huru allt detta skulle sluta . Hon tänkte på , huruvida Framar skulle upptäcka Gunnar och hon i följd däraf komma att ryckas från sin så högt älskade Dimar . Vid denna tanke for en bäfvan genom hennes själ . Då kom hon ihåg de tre ljusen , hvilka uppenbarat sig för henne , och funderade på huru hon skulle kunna väcka Framars uppmärksamhet på de samma , då hon i samma stund fick höra ljudet af en sällsam sång af späda röster och ett sakta pinglande . 
 Under det hon sålunda suttit allena hade hon förgätit tidens gång , ty det var nu redan midnatt . Månen gjöt sitt sken öfver skogen och den ljumma sommarnatten var så härlig . Hon lyssnade och blef helt rädd . Ljudet närmade sig allt mera , och tyckte hon att det befann sig rundt omkring henne . Plötsligen varsnade hon , som hon först tyckte , en hel mängd små barn , men då hon närmare såg efter märkte hon att de buro ett långt skägg , hvadan hon förstod att det var dvärgar , som omringade henne . De hade hammare i sina händer och buro pinglor på kläderna . Hon kände sig , som sagdt är , helt räddd . 
 Plötsligen stod en skön kvinna framför henne . Hon er en klädning af silfverskir och en lång mantel , hvilken 
 såg ut som vore den väfven af spindelnät och var öfversållad af kronor af guld . På hufvudet bar hon ock en dylik krona . 
 — Sköna fru , — yttrade den hemlighetsfulla varelsen , — blif ej rädd , jag vill dig icke något ondt blott du lyder mig . Jag är bergfran . Hör mig ! 
 — Jag hör , — stammade Sigrid . 
 — Du har skådat de tre ljusen . — återtog varelsen , — och du vet , att hvarest de samma visa sig , därunder finnes malm . Sex slag af jordens barn äro beskärda att skåda förborgade ting och du hör till en af dessa . Du tänker nu tala om din syn för din herre och man , men jag beder dig att ej göra det , ty då skall du aldrig få erfara hvad lycka är . Jag vet att du vill dölja den som är ditt hjärta kär , nämligen Gunnar , och är detta orsaken att du ämnar berätta hvad du sett . 
 — Men , — vågade Sigrid slutligen yttra , — hvarföre , värda fru , får jag ej tala om hvad jag sett ? Den här grufvan kan ju i tidernas lopp blifva tömd och då vore det visserligen bra för orten att hafva en till . 
 — Åh , nej , svarade bergfrun , — ännu har hon många hundra år kvar . Men jag vet att i en lång framtid skola människobarnen bryta berget med en eld och då skall det dåna i hälleberget såsom åskan . Och ve oss , ve då oss , som bo i jordens innandöme . Här under är mitt palats och mina salar , och det är taket därpå , som människorna bearbeta . Men komma de för djupt skola vi förstöra deras verk , som då skall falla till sammans . En gång ha de varit nära mitt bord , men då släppte jag ut mina ufvar . De aktade dock ej så noga därpå , hvarpå mina dvärgar bearbetade hvad människorna gjort , och