EN DISSONANS . » Ja , madam är då snäll och kommer – och , som sagdt , ändtligen icke senare än klockan 8 , vi hinna ändå icke med allt . » Frun stod med handen på låset och hufvudet framsträckt genom den halföppna tamburdörren . Hon var klädd i stökdrägt , en gammal , halfsmutsig nattrock och tofflor . Hennes lynne var tydligen äfven i stökstämning , ty hon såg ifrig ut , med små röda fläckar på kinderna , och hon lade en förfärlig tonvigt på ordet » ändtligen » . » Ja , för all del » , svarade madamen och svepte schalen omkring sig , » det skall jag visst . Såvida gossen dör – och jag kan inte tro annat ... jag kan inte tro annat ... » Hon skakade på hufvudet och såg begrundande framför sig . » Ja , kära madam » , svarade frun med något mildare röst , » man kan ju på det hela taget icke annat än önska , att det stackars barnet så fort som möjligt får sluta . Han har ju fått lida nästan hela sitt lif . » » Jesus ja , det har han visst . I går gick det hål på en af bölderna , och nu är det ett sår så stort , att jag kan lägga två finger dit in . » Frun ryste till . Hon kände sig ännu mera öfvertygad om , att man borde önska att det stackars barnet finge sluta sitt lif före klockan 8 . Madamen gjorde nu en nigning till afsked och frun stängde dörren , efter att ett par gånger hafva upprepat : » ja , få se nu hur det går , kära madam » . Madam Eriksson var en stor , grof qvinna med stark ansigtsfärg och ett par händer , som icke tvekade att taga i de tyngsta bördor . Hon var idealet för en så kallad hjelphustru , ty hon uträttade lika mycket som två andra på samma tid – och fruarna täflade också om att få henne till sig . Allt ifrån sin tidigaste ungdom hade hon släpat och trälat , skurat golf och trappor , torkat diskar och piskat mattor ifrån morgon till qväll . Hon hade just icke haft någon tid öfrig för känslopjunk , och det var kanske derför icke så underligt , att hon såg temligen likgiltig och oberörd ut , då hon med långa steg vandrade hem , för att se till sin lilla döende gosse . Hon bodde vid Roslagstorg i ett litet fuktigt rum på nedra botten . Om vintrarne var der så kallt , att vattnet frös , men om somrarne var det i stället så mycket varmare , ty då sken solen rätt in hela förmiddagen . Rummet var för öfrigt icke bland de dyraste , men derför att värden höll det så billigt , kunde han ingenting göra för att stoppa till de tumsbreda springorna vid fönstren eller reparera kakelugnen , som alltid rökte in , då den eldades . Madamen hade dessutom tvenne stadsbud inneboende , och som dessa betalade ordentligt , bodde hon på det hela taget rätt billigt . Då hon kom hem , var det alldeles mörkt der inne ; endast skenet från den sömniga gaslyktan , som stod utanför fönstret , föll in öfver golfvet och aftecknade fönsterrutan på väggen midt emot . Madamen slog upp eld och tände ett talgljus , som stod i en tom ölbutelj på bordet . Derefter gick hon fram till sängen och lyste försigtigt på den sjuke gossen . Han låg ihopkrupen i en vrå af sängen . En mängd halfsmutsiga paltor voro virade omkring honom , den ena öfver den andra . Det bleka , magra ansigtet med den spetsiga hakan och den vissna hyn hade detta gripande uttryck af brådmogen sorg , som man ibland får se hos dylika små martyrer , och som kommer oss att känna ett nästan högtidligt intryck af en själ , som lidandet gjort gammal . Ögonen voro onaturligt stora , och tunga , blåaktiga påsar hängde inunder dem ; det ryckte i hans lemmar , då och då qved han till , och hans bröst flämtade som en liten döende fogels . Hans lif hade icke varit annat än smärta . Sjukdomen låg i hans blod , då han föddes , och det tycktes ha varit hans lifs bestämmelse att utveckla den , låta den tum för tum förtära sig och så dö deraf . Modern stod en stund och betraktade honom . Derefter stälde hon ljuset på bordet och drog en djup suck . » Stackars lilla kräk » , tänkte hon , » han har väl inte många timmar igen . » Hon började sköta om hans sår , och sedan tog hon fram en flaska vin , som frun gifvit henne , och hälde några droppar i hans mun . Då öppnade han litet på ögonen och smackade med läpparne , men han kunde ej svälja vinet ; det rann utför hans mungipor , ned på halsen . Madamen stökade nu litet i rummet , tog fram en spisbrödskaka ur ett skåp och gick ut för att köpa sig en sill till aftonvard . Då hon kom tillbaka , voro de begge stadsbuden hemkomna . De hade redan lagt sig och sofvo nu som bäst i vråarna . Hon at sin qvällsvard och tog derefter en stol och satte sig vid gossens bädd för att vaka . Men hon var trött och sömnig . Stadsbudens snarkningar och barnets qvidan ljödo allt mera drömlikt orediga och aflägsna . Hon försökte att hålla upp ögonen , men hela rummet var liksom insvept i en slöja , och föremålen dansade upp och ned deri . Hon hade en dunkel förnimmelse af någon , som oupphörligt räknade till åtta – men så föllo hennes ögon igen , tankarne gledo bort och hon somnade . Hennes hufvud sjönk ned mot bröstet ; för hvarje gång hon höll på att trilla af stolen , for hon upp , så somnade hon igen , ända tills hon höll på att falla åt andra sidan , och så hela natten . Plötsligen rusade hon yrvaken upp . Den gamla dalkarlsklockan på väggen hade slagit sju , och hon hörde slagen i sömnen . En svag morgondager föll in i rummet ; talgljuset , som hon ej på hela natten snoppat , brann med en lång , svart veke , och gaf ifrån sig ett stickande os , som blandade sig med sjukångorna från sängen . Hon släckte ljuset och kom i en häftig hosta , så tjock och qväfvande var luften här inne . Hon lutade sig ned öfver gossen och betraktade honom forskande . I den grå dagern såg hans ansigte spöklikt gulnadt och vissnadt ut – men han lefde ännu . Hennes första känsla var litet otålighet . Hon hade sannerligen inte tid att dag efter dag sitta här vid sängen , och hon var dessutom så van vid sina skurtrasor och damborstar , att hon nästan längtade efter dem . Men medan hon stod der och betraktade den döende , vaknade så småningom andra tankar hos henne . Hon kom att tänka på , att den lilla varelsen , som låg här , aldrig bedt henne om det usla lif , hon tvungit honom in i . Hon kom att tänka på , att han skulle blifvit befriad derifrån , om hon icke varit svag den gången , då hennes kräk till fästman , som sedan söp ihjel sig , frestade henne . Och en tung , vemodig känsla af skuld smög sig öfver henne . Hon satte sig på sängkanten och smekte den stackars lilla handen , som låg der och plockade på täcket . Så satt hon flere timmar . Hon lät ett af stadsbuden gå med återbud till frun , och det oroade henne icke det allra minsta , att en andfådd jungfru strax derefter kom och frågade , om hon kände till någon annan hjelpmadam ; frun var alldeles i förtviflan , de skulle hafva bal dagen derpå och rummen voro icke skurade ännu . Men vid tolftiden dog gossen . Just då solen sken som klarast , flämtade han sitt sista andetag . Den stackars lilla eländiga kroppen föll ihop som en trasa , men döden strök bort det svårmodiga draget ur hans ansigte och gaf det sin frid . Madamen grät litet , tog en psalmbok och lade under den dödes haka , bredde täcket öfver honom och gick så för att lugna det oroliga herrskapet , som skulle hafva bal . Frun stod i köket , då madam Eriksson kom , och hon blef så glad öfver att se henne , att hon alldeles glömde att fråga någonting om den lille gossen . Hon berättade blott ifrigt , att den andra hjelphustrun , som hon tingat till i dag , också hade lurat henne , och att det var en himmelens lycka , att madam Eriksson kom . » Ja , gossen , han dog , han » , svarade madamen kort , i det hon strök upp sina ärmar och hälde vatten i ämbaret . » Ja , kära madam Eriksson » , sade frun med förändrad röst , » det gick således som vi fruktade . Gud ske lof , att den lille stackarn fått sluta sitt lidande ! Man kan ju inte annat än innerligt tacka Gud derför . » Hon kom fram och klappade madamen på axeln och såg på henne med en deltagande och andäktig blick . Men madam Eriksson var en otacksam varelse . Hon sände icke Gud den allra minsta tacksamhetssuck . Hon kände sig hård och bitter , och hon var hela dagen mycket snäsig , medan hon gick der af och an och skurade och fejade . Och då hon fick se husets små barn , hvilka till middagen kommo hem från skolan och stojande sprungo genom rummen , eller då hon såg de unga fröknarna profva sina balklädningar och tala om dans och herrar , då tänkte hon på sitt eget barn . Och mellan de rödkindade ansigtena såg hon flere gånger framskymta ett stackars litet vissnadt hufvud , hvars kinder aldrig hade haft en röd strimma , och hvars läppar aldrig hade lett , som barn bruka le . Underliga , upproriska känslor började röra sig inom henne , känslor af doft hat – och hon frågade flere gånger sig sjelf , hvad det var , som kallades rättvisa och barmhertighet här i verlden . Men qvällen derpå voro alla dessa känslor sin kos . Hon stod i dörren mellan skänkrummet och köket , och kikade in i balsalen och betraktade med girig nyfikenhet de lysande toaletterna , och lyssnade på dansmusiken , som kom hennes nerver att spritta . Senare på aftonen satt hon vid köksbordet och åt allt hvad hon förmådde af maten , som kom dit ut , och pratade och skämtade med vaktmästarne , som ryckte faten ifrån henne , och då hade hon alldeles glömt den lilla styfnade kroppen , som låg der borta ensam i det mörka , fuktiga rummet .