Det var en outsägligt tröstlös känsla som skakade den unga flickans själ . Ensam , öfvergifven , utan vänner , utan råd , utan tillgångar , tillbakastött , förödmjukad , förolämpad , dignande af trötthet efter den långa promenaden och den starka spänningen , var hon nära att falla omkull i den kalla , svarta förstugan – och för att ej göra det , måste hon omfatta pelaren till den trappa , som hon påträffat . Sången om riddar Egbert Montabor , denna för hennes hjerta så heliga klenod , hade hånfullt blifvit utskrattad , och hon sjelf behandlad som en fjålla – var det då fjålligt att ega känslor , derföre att dessa känslor icke öfverensstämde med andras ? Om Blenda i detta ögonblick af hård pröfning kunnat afväga något , så är det nästan troligt att hon måst erkänna , det hennes dubbla olycka att icke erhålla någon arbetsförtjenst smärtade henne mindre , än det att man så skoningslöst kränkt den högsinta Berthas sång om den tappre riddar Montabor . Emellertid tycktes det henne att de framstörtande tårarna något lindrade hennes qval . Hon började gifva inrymme äfven åt andra känslor , ty hon erfor den marterande smärtan af kölden , som isat hennes lemmar ; och skyndsamt andande på näsduken – för att , innan hon gick ut på gatan , befria sina ögon från spåren efter tårarna – stod hon färdig att lemna den plats , som skyddat henne mot nyfikenheten , när hon fick höra tvenne personer komma utför trappan . Instinktmessigt drog hon sig härvid ännu djupare tillbaka i förstugans skuggor . Men hastigt – då ljudet af en aldrig glömd röst nådde hennes öra , och profilen af en person , den hon tusen gånger förebrått att han återkommit endast i hennes drömmar , blef synlig i dunklet – störtade hon fram , under det enda utropet : ” Ändtligen ! ” De begge gående , som nu kommit ända till tröskeln mellan portgången och gatan , stannade tvert . Den ene , hvilken var barhufvad , emedan han var hemma hos sig och under samtalet följt sitt främmande ända nedför trappan , kastade en blick af bestörtning på den oförmodade uppenbarelsen . Men gästen deremot , Blendas riddare , ropade genast : ” Ah , min lilla kusin ! ” och härvid tog han så vänskapsfullt och enkelt hennes hand , att herrn uppifrån blott yttrade : ” Nå , lycka till gladt möte ” , innan han , tänkande på sitt bara hufvud , skyndade bort . Blenda stod häpen öfver såväl sitt eget oförsigtiga och opassande uppförande som öfver grefvens fattning att gifva denna färg åt hennes besynnerliga förtrolighet . Ack , den stackars flickan ville förgås af på en gång glädje , bestörtning och blygsel : hon visste ej hvart hon skulle se hän – åtminstone hade hon ej mod att fästa ögonen på grefven . Efter ett par minuters ganska vältalig tystnad hördes åter främlingens röst – denna gång likväl med ett vida mindre förtroligt uttryck än nyss : ” Förlåt , min fröken , att jag påbördade er en slägtskap , som ni troligen icke vill erkänna , men sannerligen jag visste något bättre parti att befria oss båda från all nyfikenhet ! ” ” Det är tvertom jag som . . som bör be om förlåtelse för det min påflugenhet tvingade er till en osanning ! ” svarade Blenda darrande . ” Men jag var i detta ögonblick så olycklig , så upprörd , att jag glömde allt annat än det att ni en gång visat er som en verklig vän . ” ” Och begär jag väl bättre nu än att få anses så ” . . . blicken bekräftade tydligt orden . . . ” Men tillåt mig att fortsätta vårt samspråk , under det vi gå framåt ! Åt hvad håll får jag göra fröken sällskap ? ” ” Vi bo på Riddargatan . ” ” Så mycket bättre : vi ha då en lång väg . . . Men fröken bleknar – min gud , fröken mår illa ? ” Och Blenda , skakad af så många olika sinnesrörelser , kände sig verkligen gripen af en svindel . Hon tyckte sig färdig att dö vid den ångestfulla , djupt marterande tanken att grefven måhända tänkte något illa om henne – det var så besynnerligt , det talade ju så emot henne , det sätt hvarpå han funnit henne . ” Bästa fröken , tag min arm . . och anse mig för guds skull som en verklig slägting – ingen sådan , var derom uppriktigt öfvertygad , kan mena fröken bättre ! ” ” Men ” , invände hon stammande och med en obeskriflig sorgsenhet , ” denna öfvertygelse , som jag eger , hindrar mig icke att vara förtviflad deröfver att jag ej alltid rätt kan urskilja hvad som är passande och opassande . Jag ville gerna antaga anbudet – jag förmår knappt hålla mig uppe . Slig mig då ni sjelf , ni , som säkert icke vill missleda mig , om det går an ? ” Det svar Blenda erhöll på sin öppna fråga , var , så att säga , helt och hållet odecideradt . Det bestod deruti , att hennes riddare , efter att med en öm och uppmuntrande blick hafva betraktat henne , hastigt ropade till sig en vagn , som just lagom kom emot dem ; och förrän den unga flickan hunnit ens tänka på , långt mindre efterhöra , huruvida detta passade bättre , satt hon i den slutna täckvagnen , och vid hennes sida den , hvilken hon för sig sjelf fortfor att kalla ” grefven ” . Innan denne person steg upp , hade han yttrat några ord åt kusken . Blenda hörde dem ej , men att dömma af den tid , som åtgick för hemresan , trodde hon sig begripa att befallningen icke innehållit en befallning om kortaste vägen . Med den tjenstaktigaste och ifrigaste sorgfällighet gjorde sig vår frökens följeslagare nu underrättad om hennes helsa , och då hon försäkrade att hon begynte befinna sig ” mycket bättre ” , tillade han med en ton af så vänlig godhet , att det velat till ett mer stålsatt hjerta än unga Blendas att motstå den : ” Berätta mig då era öden , sedan vi skiljdes ! Jag har så ofta i tankarna sysselsatt mig med dem , att jag brinner af längtan att höra huru det gått fröken i Stockholm . ” ” Det skall jag ! ” försäkrade Blenda , och hennes ögon började stråla af en barnslig glädje . Ack , hur lycklig var hon ej nu ! ” Och fröken blir uppriktig ? ” ” Det förstås : jag vill berätta alltsammans ! Ni kan tro , det har icke varit någon brist på händelser , och nu i dag . . . om ni endast visste hvad jag lidit i dag ! Det förtretar mig mest att det var den otäcke kammarjunkaren , som min onkel kongl . sektern en gång så präktigt näpste . . . men ni begriper ingenting af allt det der . . Säg likväl först om det verkligen är säkert att ni någon gång kommit ihåg den lilla landtfröken , som hade er goda rekommendation hos kaptenen att tacka för . . . mycket godt ? ” ” Det är så säkert , att om icke händelsen fört oss tillsammans , skulle jag hafva genomsökt hela Stockholm för att få rätt på er . . . Men för all del säg mig då hvem ni menar med den otäcke kammarjunkaren och er onkel kongl . sektern ? ” Allvaret i förra delen af svaret och otåligheten i den sednare tillfredsställde Blenda i lika grad . Hon nickade helt triumferande åt sig sjelf , såg med ett skälmskt leende på den bredvid henne sittande unge mannen , som i sin eleganta pelsrock och med sitt fina , mörka ansigte tog sig mycket väl ut , och sade muntert – ty nu kände hon sig åter munter som lärkan : ” Det är helt enkelt : kammarjunkaren har liksom kongl . sektern och alla de andra , utom ni , velat kurtisera den lilla enfalden från landet . Men min förträffliga tant – ack , om ni visste hur jag sörjer henne . . hon är död nu , dock lofvar jag att ni skall få göra bekantskap med henne i mina öden – hon lärde mig så väl förstå värdet af deras innehållslösa smicker , att jag nog vetat akta mig från att fångas deraf . ” Blenda gjorde här ett uppehåll . Minnet af tant Regine Sofie återverkade på hennes sinne . Äfven främlingen försjönk i tystnad för ett par ögonblick . Derefter sade han : ” Förlåt att jag återför er till ett ord , hvarpå jag fick löfte om förklaring : ordet näpst ? ” ” Jo , dermed var det så . . . men för att begripa det , bör ni först veta att kongl . sektern , efter tants död , förvandlade sig från fjäsk och kurtisör till en hederlig , tjenstaktig och mycket redbar vän , som skaffade mig och mamma tillräckligt arbete . Han bedyrade att han dåmera tänkte så allvarsamt och ärligt , att han ganska väl kunde passera för min onkel , en titel , som jag äfven fortfor att ge honom ända tills han reste . . . ” ” Jaså , han är då rest ? ” ” För en hel månad sedan , och det är osäkert när eller om han återkommer . ” ” Och kammarjunkaren ? ” ” Ifall ni icke så ofta afbröte mig , hade jag redan kommit till honom . ” ” Förlåt , förlåt – nu tiger jag . ” ” Det var en söndag , då jag gått ensam i aftonsången , såsom jag ibland brukar . . Nå , när jag kom ut , hade den efterhängsne kammarjunkaren , som visst ett par månader förföljt mig med sin tråkiga uppmärksamhet , ställt sig vid kyrkdörren och ville nödvändigt – det är en mycket påflugen karl – följa mig hem . ” Nej , jag tackar , min herre ” , sa ’ jag , ” jag går nog sjelf ! ” . . . ’ Åh , tillåt , lilla nådiga fröken ’ , svarade han , ’ att jag får vara envis ! ’ . . . ” Ingalunda : hvarken envis eller näsvis , ty om jag icke misstager mig , är det verkligen rätt näsvist att så här påtruga en stackars flicka sitt sällskap ” . . . Jo , ni kan lita på att jag reder ifrån mig ! ” Och med en förtjusande liflighet vaggade Blenda sitt lilla hufvud fram och åter . Denna rörelse gick visst icke förlorad för hennes åhörare . ” Det märks nog ” , sade han leende , ” hur hjeltemodig fröken är . . . Men fortfar , fortfar ! ” ’ Jag måste tala med fröken ! ’ bedyrade han då fort och häftigt . Om fröken visste hur denna rysliga köld plågar och smärtar mig , skulle fröken vara mindre sträng ! ’ Nu blef jag både rädd och otålig : jag fick tårar i ögonen och var visst icke någon modig hjeltinna , när jag sade : ” Var så god och gå er väg , min herre , ty ni skrämmer mig , då ni ser på mig så der ! ” Men tänk , han var nog djerf att vilja bjuda mig sin arm ändå ! ” ” Den eländige ! ” mumlade främlingen , och en hög rodnad lågade upp på hans kind . ” Lyckligtvis kom i detsamma min onkel kongl . sektern , som också ville hemta mig ; och då jag fick se honom , gaf jag till ett rop i glädjen och sade honom att jag varit ganska blottställd . . . Ni förstår väl att jag dervid kastade en mulen blick på kammarjunkaren – men efter ni ej sett det , kan ni aldrig förstå sådan myndig och patriarkalisk min som kongl . sektern satte på sig , då han , efter att ha yttrat ett par skarpa ord om oblygheten att påtruga ett fruntimmer sitt sällskap , bjöd mig armen och förde mig bort . Kammarjunkaren stod qvar helt flat , och sedan dess har jag icke återsett honom förrän i dag . ” ” I dag – ah , var det kanske för att undfly hans förföljelse som ni sprungit in i den mörka gången ? Arma unga flicka , ni hade gråtit – jag vill tala med den karlen jag , om det är han som afpressat er dessa tårar ! ” ” Åh nej , nej , han har icke förföljt mig ; men han har i sällskap med ett fruntimmer , till hvilket jag var kallad , gapskrattat åt mig för det . . för det . . . ack , det var verkligen rätt illa af dem ! ” ” Jag ber er , tala tydligare : hvilket fruntimmer ? ” ” Jag känner ej hvad hon heter . Men ser ni , då efter en långvarig frossa , som mamma haft , vi befunno oss mycket illa – kongl . sekterns beskedliga fruar hade så många att gifva arbete åt – ville mamma nödvändigt . . . ” ” Hvad ? ” . . ” att vi skulle annonsera om . . . Men kan ni säga mig ” , afbröt hon hastigt , ” hvaraf det kommer att jag berättar allt detta för er , liksom jag träffat en gammal bekant – vi ha dock icke sett hvarandra mer än en enda gång förut , och kanske handlar jag orätt i att vara så öppenhjertig : ni har ju icke ens sagt mig hvem ni är ! ” ” Jag skall börja med att besvara frågan , innan jag går till invändningen . ” ” Det är bra – låt mig höra ! ” ” Orsaken att fröken ifrån vårt möte i Wennersborg fattade förtroende till mig var , såsom jag vågar hoppas , den , att fröken såg och begrep att , om äfven jag , hänförd af stundens makt , tillät mig ett ögonblicks galanteri , det likväl låg en allvarlig väns uppriktiga och djupa mening i hvad jag sade – ni såg , med ett ord , att jag menade ärligt . ” ” Ah , fattar man förtroende för personer blott för det de mena ärligt , så begriper jag icke hvarför jag ej kände något sådant för den hygglige handelsexpediten , som ville gifta sig med mig ! ” ” Han anhöll då om er hand ? ” ” Hos min tant ! Men , ser ni , jag hade icke förtroende för honom . Sedermera , när det blef så ledsamt för oss , har jag tänkt att jag kanske hade orätt i det , äfvensom i en viss annan sak . ” ” Ångrar ni då ert afslag ? ” ” Åh nej , hvarken det ena eller andra , ty jag skulle visst göra om det igen , ifall det komme i fråga . ” ” Aha , fröken har då varit i valet och qvalet mer än en gång ? ” ” Hvarför icke ? Föreställ er att min tant – jag skall också begagna mig af ett riktigt tantligt uttryck – ville försörja mig med sin son hattstofferaren . . . hattstofferare – usch , sådan vedervärdig titel – nej , förr än jag kunde älska en person , som kallades så , skulle jag . . . ” ” Omöjligt ” , anmärkte hennes granne , ” kan den barnsligheten vara frökens allvar , att mannens yrke skulle motarbeta frökens känslor , ifall mannen sjelf vunnit dem ? ” ” Jag har icke sett honom ! ” utbrast hon skrattande . ” Men om jag också sett honom tusen gånger , millioner gånger . . . fy , det låter så simpelt ! ” ” Jag fruktar ” , återtog främlingen , och det uppenbarade sig ett visst tvång i den glädtighet , som han ville gifva sin ton , ” jag fruktar att fröken är behäftad med några små synder . ” ” Synder – kan man höra ! ” ” Ja , antingen är fröken högmodig eller romanesk , och begge delarne motarbeta det enklaste sättet att bli lycklig . ” ” Det är kanske så godt att jag erkänner mig skyldig till den sista anklagelsen . . . Men säg , hvilket är det enklaste sättet att bli lycklig ? ” ” Att icke skapa oss högre behof än dem vi kunna vänta att se uppfyllda . ” ” Ni lär väl vara filosof , ni . . . Men med allt det der har ni nu pratat bort ert namn . Jag måste ju , för att icke öka antalet af mina romaneska synder , nödvändigt veta med hvem jag åkt och för hvem jag bigtat ! ” ” Ingenting kan vara på en gång rättvisare och mera billigt än denna fordran . . . ” ” Ja så , ni erkänner det ! ” Blenda spetsade sitt öra – i hennes ögon strålade nyfikenhet , triumf och sällhet . ” Men hur billig frökens önskan är , kan jag icke uppfylla den . Ty ehuru jag visserligen anser mig vara den siste att komma i fråga vid en romanhjeltes rol , nödgas jag dock anhålla att fröken täcktes tillåta mig att bibehålla mitt inkognito ! ” ” Åh , verkligen . . det väntade jag icke ! Jag får då icke mer återse er ? ” ” Mitt hopp är tvertom att jag någon gång skall få njuta den glädjen att träffa fröken . . . och då kongl . sektern erhöll ynnesten att benämnas onkel , torde jag möjligtvis få behålla min redan antagna kusins-titel ? Säkerligen eger ni någon slägting , hvars namn och rol jag vid påkommande tillfällen kunde öfvertaga ? ” Ingen lärer väl tro att Blenda fann någonting besynnerligt i ett dylikt förslag ! ” Minsann ” , utbrast hon , ” var icke det förträffligt – och min kusin Patrik , lärftskramhandlaren , är en så beskedlig karl , att han visst förläte oss denna lilla mystifikation ; men jag fruktar att Henriette , hans hustru , refve ut mina ögon , om jag dristade taga något , som henne tillhörde ! ” ” Än den der andre då ? ” ” Allt bättre och bättre ! Ni skall passera för kusin Johan , hattstofferarn . . . gudomligt ” . . . Hon skrattade som en liten toka . . . ” Nåväl , min kusin , detta förslag är icke illa uttänkt , särdeles som den verklige kusin Johan icke känner någon af oss , och Stockholm är så stort att icke hälften kan känna honom . ” ” Det är då uppgjordt ? ” ” Vänta ett ögonblick , medan jag tänker efter . . . jag fäster vid mitt löfte ett villkor . ” ” Ah , hvilket då ? ” ” Namnet Johan är så trivialt och opoetiskt , att jag ej kan vänja mig vid det . . . ni måste alltså förbättra det på något sätt ! ” ” Tycker ni mer om Jean ? ” ” Ja , det är ypperligt . . . Jean Blücher – tänk bara , min gud , jag kunde ju hafva blifvit kär i min kusin , om jag hört honom benämnas så . . . . Men , allvarsamt taladt , jag har ett annat skäl att icke kalla er Johan . ” ” Törs jag fråga derefter ? ” ” Gerna – min förträffliga tant nämde alltid sin älsklings namn med så mycken kärlek , att jag aldrig skulle kunna tillåta mig att gyckla med det , som hennes läppar så uttalat . ” ” Jag tackar er innerligt för denna grannlagenhet , som vittnar om det bästa hjerta . . . Men berätta vidare om era förhållanden – jag är mer förvirrad än upplyst af det ni vidrört . ” ” Ack , vi hinna icke med hälften ! ” ” Säg icke det ! Jag kan ej återse er förrrän om ett par veckor . . . Äfven jag har lidit ! ” tillade han derefter med ett uttryck af djup sorgsenhet . ” Och så många göromål fordra för närvarande min uppmärksamhet , att jag icke eger mer än den närvarande stunden att egna åt mig sjelf . Döm då huru det bör oroa mig , ifall denna enda stund – då vi , ostörda af all nyfikenhet , kunna samspråka – skall afbrytas , utan att jag fått veta allt som rör er och huru jag kan gagna er . . . ty jag kan det , om vi också icke så snart träffas . ” ” Men . . men . . ” , stammade Blenda , liksom uppvaknad ur en ljuf yrsel , ” vägen måste väl taga slut ! ” ” Ni ser min oro , och ni undviker att svara – har ni då ej mera förtroende för mig ? ” ” Ack , jo ! Jag vill också försöka att i korthet berätta min lilla historia ! ” Och börjande från ångbåten , genomgick hon – ty underbart nog , räckte vägen ännu – hela sitt lif , och i dessa bekännelser förekom så ofta , henne sjelf omedvetet , intrycket af hennes första bekantskap , att denna ” första bekantskap ” behöfde hela sitt sjelfvälde för att icke fatta den lilla handen , med hvilken hon under sitt tal flitigt demonstrerade . Nu var äfven hennes bedrövelse på morgonen klar för hennes åhörare , och hans första ord , sedan hon slutat , var icke ett tack , utan en ifrig bön att hon ej måtte företaga sig det ringaste , innan hon erhållit budskap från honom . ” Det skall vara hos er i morgon afton ! ” tillade han . ” Det lofvar jag bestämdt ! ” försäkrade Blenda . . . ” Men om icke kammarjunkaren varit , så hade jag ej i dag behöft gråta . De gamla välgörande mamsellerna kunde jag förlåta ; men den unga vackra frun var så nöjd med mig att hon helt säkert antagit mig , om icke den dåliga menniskan – det förlåter jag aldrig – hade narrat henne i skratt . ” ” Tro icke det ! Då kammarjunkaren kände igen fröken , kunde den lilla intrigen , som var beräknad att spelas under slöjan af en obetydlig musiklärarinnas närvaro , icke utföras . ” ” Min gud , ni tror då att det vore möjligt . . . ” ” Både möjligt och säkert . . . Men fröken blottställer sig icke vidare ? ” ” O , att jag ej behöfde det ! Ack . . . när jag kommer hem – min stackars mor ! ” ” När ni kommer hem , skall ni säga er mor att hon i morgon får ett bref , och detta bref skall försäkra er båda om arbete af det slag , som ej kan blottställa för något . ” Straxt härefter höll vagnen stilla ett stycke från Blendas hem , och hon steg ur . ” Hör ” – sade hon , vändande tillbaka , sedan hon först gått ett par steg framåt – ” jag har icke glömt , kusin Jean , att tacka er för böckerna och blommorna , men jag ville göra det aldra sist ! ” Och i det hon skänkte sin inuti vagnen djupt helsande riddare ett obeskrifligt intagande småleende , ilade hon bort som en vindfläkt . ” Till Drottninggatan ! ” sade herrn åt kusken , som slog igen vagnsdörren . Och kastande sig tillbaka i vagnen , frammumlade han endast tvenne ord : ” Arma engel ! ”