Två dagar före julaftonen sågs en ung elegant man vandra utåt Riddargatan . Denna vandring gick emellertid ganska långsamt , ty i hvarje hus hade han att fråga efter någon . På ena stället ville han ha reda på en skomakare , på det andra sökte han en målare , på det tredje var han öfvertygad att hafva hittat den snickare , som han måste träffa . Men utan att hafva funnit den han letade efter , hade han snart genomspårat hvarenda våning och öppnat hvarenda dörr på nära nog hela gatan . ” Att också icke veta husnumret ! ” mumlade han i hvarannan minut . ” Och att icke kunna fråga rätt fram ! Men tålamod – någon ny drake kunde ligga på lur och bli uppskrämd – man måste öfverrumpla , för att ej bli afvisad ! ” Huset , hvaruti fru v. Kühlen bodde , låg nära slutet af gatan , och som ordningen nu var kommen till detta hus , var det också dit som kavaljeren ställde kosan . Och anländ till behörig ort , började han sina frågor på nedra botten . ” Ursäkta – jag hoppas att jag icke åter gått miste ? Man har sagt mig att det är här som svarfvaren Runström bor ? ” ” Nej , bevars ! ” ” Kanske en trappa upp ? ” ” Der bor en handelsman . ” ” Ah , det var då två trappor upp ? Jag visste ju att det var här ! ” ” Inte heller der fins någon svarfvare . ” ” Är det säkert det ? ” ” Jag måtte ska veta det jag , som är hjelphustru hos hökarns ! ” ” Nå , så gör jag mig väl besvär då uppför tredje trappan . ” ” Det kan herrn gerna göra , efter han är så envis – men der bor endast ett par enkefruar i hvar sin lägenhet . ” ” Åhå , ett par enkefruar ! ” tänkte den främmande , och hans ansigte ljusnade . Så snart dörren väl blifvit igenslagen , steg han , så fort , som om han i hvar sekund fruktat att blifva qvarhållen , upp till tredje våningen . ” Hos huru många enkefruar jag misslyckats , torde jag nu ändtligen ha råkat rätt . ” Han knackade på . Inom den slutna dörren satt fru Emerentia och betraktade med moderligt bekymmer sin dotter , på hvars kind en feberaktig rodnad brann , ehuru hon gick uppe och sysslade med några småsaker . ” Du skall icke längre vara envis , älskade barn ! ” sade fru Emerentia . ” Ack , mamma ! ” ” Se så , i stället för att gå till den beskedliga gumman Gyllenhake , bör du låta mig skicka bud efter doktorn ? ” ” Men ” , svarade Blenda med sin stundom påkommande lilla otålighet , ” detta är rysligt : jag har ju för den här lapprisfebern ej kunnat komma dit på tre dagar ! ” ” Det är visst ledsamt , du lilla , men du får tåla dig ! ” Blenda leg – hon såg sig i spegeln . ” Jag tror att det icke blott var skrämseln då om aftonen , och den derpå följande glädjen , som verkade på dina nerver , utan att du allvarsamt har förkylt dig i din tunna kappa . ” ” Åh nej , mamma ! ” ” Jo , säger jag , och du ser nu följden af din envishet att vilja använda pengarna till hushållet , hvilket var så innerligt onödigt , då Patrik är snäll och sörjer för hyran . ” ” Tvertom , mamma , var det en nödvändighet att vi fingo något att lefva af . . . medgif att det var nödvändigt , och att mamma blifvit ojemförligt bättre , sedan vi ha tillgång på färsk mat ? ” ” Stackars liten – du sörjer alltid för mig ! ” ” Icke alltid ! ” svarade Blenda rodnande . ” Nu t. ex . sörjer jag för mig sjelf ! ” ” Nå nå , det är billigt ! ” ” Ack , hvad skall han säga , hvad tänka , hvad har han ej skäl att tänka , då jag icke kommer , ehuru han erbjöd sig att sjelf följa mig hem ? Kan han icke anse detta som ett ovärdigt misstroende å min sida ? ” ” Nej , kära du , det är ej möjligt – vi skola dessutom skicka bud . ” ” Bäst hade varit , om det skett redan i går – det hade blotta höfligheten fordrat . ” ” Nå , var det icke det jag sade ! Men i förhoppning att du skulle bli så frisk att du kunde gå , uppsköt du timma efter timma , tills det var för sent . ” ” Ja ja , jag var en toka . . . Men i dag är jag mycket , mycket bättre , och jag försäkrar mamma att , om jag får gå ut , friska luften fullkomligt botar mig ! ” Fru Emerentia skakade misstroget på hufvudet . ” Ts ” . . . återtog Blenda , i det hon spratt till . . . ” ts – det ringer ! Ack , skulle han ha blifvit orolig . . skulle det kanske vara han sjelf ? ” Och med ännu högre feberglöd på sina kinder lutade sig Blenda ned mot ena hörnet af soffan , sedan hon likväl först genom en flyktig blick omkring sig funnit att rummet var klanderlöst , till och med prydligt , ty rena gardiner voro redan uppsatta för julen . Fru Emerentia var alltid ordningen sjelf , men i dag hade hon – under en hemlig förhoppning , precist lutande åt samma håll som den Blenda nyss yttrat – gjort underverk med sin enda kammare . Det är fåfängt att skildra Blendas känslor , då hon hörde karlsteg i tamburen . Straxt derefter kom madam – hvilken ännu var qvar på morgonen – och underrättade fruntimren att en herre , som sade sig vara bekant , anhöll om den äran att få helsa på . ” Är han ung , ser han förnäm ut ? ” frågade fru Emerentia sakta . ” Är han mörklagd och vacker ? ” hviskade Blenda . ” Både ung , vacker och fin ” – upplyste madam – ” en riktig grannlåtsherre ! ” ” Bed honom vara god och stiga in – jag vet hvem det är ! ” yttrade hennes nåd , i det hon darrande reste sig upp för att göra les honneurs för sin tillkommande måg . ” Vid allt hvad heligt är , du lilla ” , utbrast hon , så snart madam stängt dörren , ” hemta dig och visa dig i denna stora och högtidliga stund af ditt lif så som det anstår en qvinna , hvilken går att förena sina öden med en man af lika hög börd som höga tänkesätt ! Utom all fråga ärnar han nu förklara sig – himlen vare lof att en aning liksom tvingade mig att ta på mig min nya bombasinsklädning ! ” Man hann icke längre innan madam med stor ceremoni uppslog dörren . Och der stod nu verkligen en ung man , med smidiga former , rörliga anletsdrag och ögon fulla af en så stark och liflig eld , att de tycktes vilja bokstafligen förbränna vår unga fröken , som kanske aldrig i sitt lif varit vackrare än i detta ögonblick , då hon , ur stånd att upplyfta ögonen , i blyg förvirring väntade sin älskares första ord . ” Herre gud , hvad vill det här säga ? ” utbrast fru Emerentia med stor och ingalunda dämpad bestörtning . ” Det är ju . . . ja , sannerligen är det icke baron T–svärd från ångbåten ! ” ” Från Östergötland , om hennes nåd behagar – det förefaller kanske mera bestämdt . . . Ja , det är verkligen jag , som i somras något apropos blef tvungen att afbryta vår angenäma bekantskap , men som nu – då jag för ett par dagar sedan återkommit till Stockholm – med stor möda letat upp herrskapet för att af hjertat erbjuda min ringa tjenst , ifall den behöfves . ” Vid baronens röst hade oron och den bedragna väntan samfäldt kastadt ett liljeskimmer öfver Blendas purpurheta ansigte . Stum reste hon sig upp . Hvad ville denne man ? Ack , Blenda hade ej mer sin goda tant att hålla sig till . Emellertid var den helsning , hvarmed hon besvarade baronens lika lediga som artiga bugning , så iskall , att den endast kunde jemföras med hennes lika kalla blick . Med häpnad åsåg baronen denna förändring – det var klart att hon väntat någon annan – med häpnad såg han den glada , okonstlade och pratlystna lilla fröken på ångbåten förvandlad till en bildstod , men till en så beundransvärd bildstod , att hennes förra behag förekommo honom vara ett intet emot behaget i detta döda lif . Fru Emerentia , med sina invanda patriarkaliska seder , kunde , oaktadt sin förlägenhet , icke låta komma sig till last en så stor ogästvänlighet som den , att icke bedja baronen sitta ned . Hon gjorde det således , men med en ton som tillkännagaf stort tvång , och skyndade derjemte att yttra dessa ord , som borde öfvertyga gästen om obehörigheten af hans besök : ” Gudskelof , herr baron , vi behöfva ej nu anlita främmandes bistånd – och jag vill minnas att det stod något ditåt i svaret , som salig syster min skickade på den lilla biljetten , hvilken herr baron tillskref mig . ” ” Mycket riktigt ! Men hade icke underrättelsen om min fars oförmodade sjukdom i detsamma hemkallat mig , skulle jag mycket säkert haft nöjet att personligen aflägga ett besök hos den vördnadsvärda gamla frun , ty hennes skrifsätt – ehuru det tolkade ett vid det tillfället ogrundadt misstroende – vittnade om så mycken heder och karakter , att jag varit förtjust , om jag fått muntligen framföra mitt försvar . . . Men jag hör att denna redbara slägting icke mera är till ? ” ” Ack nej , herr baron , hon har lemnat oss , den förträffliga vännen , men , såsom jag nyss nämde , lyckligtvis icke vind för våg . ” ” Så mycket bättre ! ” ” Och min systerson Patrik , lärftskramhandlaren , en både rik och ansedd man här i Stockholm , är nu i allt till vårt gagn , alldeles vår högra hand . ” ” Det är naturligt – och då han så fullkomligt uppföljer de pligter , hvilka tillkomma honom som slägting , skall icke jag hafva den förmätenheten att vilja täfla med honom . Jag visste det emellertid ej . . . ” ” Det är lätt att förstå ! ” ” Tvertom hörde jag ” – under det baronen talade , var hans blick ofta och med ett forskande uttryck fästad på Blenda – ” tvertom hörde jag att herrskapet förlorat sitt beskydd , att herrskapet flyttat från sitt förra hem och att hennes nåd legat sjuk i en envis feber ; och vid allt detta var min enda tanke den , att jag , med åberopande af vår förra vänliga bekantskap , skulle kunna våga att efterhöra hvad som vore att uträtta . ” Denna förklaring afgafs så enkelt och uppriktigt , att den ömhjertade fru Emerentia såsom vanligt blef mycket rörd och intagen . ” Himlen vare lof ” , tänkte hon , ” menniskorna äro alltid bättre än man dömmer dem ! Syster min – gud fröjde henne – var alltför sträng i sina omdömen . ” ” Då man sjelf erfarit en djup olycka ” , återtog den unge baronen , ” är man dubbelt känslig för andras . Sedan vi sist träffades , min bästa fru v. Kühlen , har jag blifvit ensam i verlden ! ” ” Hvad ? ” utbrast Blenda , som , vunnen af baronens grannlagenhet att icke ställa talet direkte till henne , nu icke kunde återhålla sitt deltagande . ” Tack för detta uttryck af deltagande min fröken ! Straxt efter min hemkomst dog min far , och egandet af ett betydligt fideikommiss ersätter ej hans förlust , ty han var en exemplarisk far . Emellertid äro fyra månader förflutna sedan dess , och jag har nu återkommit till Stockholm för att förströ mig . ” ” Men herr baronens mor ? ” ” Ack , bästa fröken , vore jag ensam , om jag egde en mor ? Jag har aldrig fått glädja mig åt hennes smekningar , ty hon dog tidigt . ” I detta ögonblick ringde det ånyo . En darrning flög genom både modern och dottern . Deras sinnesrörelse var tillräckligt stor att ej undgå deras gäst – han fick allt mera ämne till förundran . Men denna gång insläppte madam endast en liten tjenstflicka . Det var fru Gyllenhakes lilla uppasserska , som kom att efterhöra orsaken till Blendas uteblifvande . ” Orsaken , mitt barn ” , hastade fru Emerentia att genom sitt svar förekomma Blendas , ” är den att min dotter varit sjuk både i förgår och i går , och ännu i dag känner hon sig så matt , att jag icke törs låta henne gå ut . ” ” Min gud , är fröken illamående ? ” utropade baronen , i det han genast reste sig upp . ” Förlåt – jag är förtviflad öfver att ha generat med mitt besök ! ” Han fattade sin hatt , men stod det oaktadt qvar , ty han märkte att ingen hört hans artighet . ” Mamma , låt mig gå – jag är icke längre sjuk ! ” hviskade Blenda med brinnande oro , då modern lutade sig emot henne . ” Omöjligt , barn , fullkomligt omöjligt ! ” svarade den goda frun , som också trodde sig hviska . ” En liten oro skadar honom icke – men dig skulle aftonluften skada . ” Och med en ursäkt till fru Gyllenhake affärdades den lilla budbärerskan . Knappt i stånd att återhålla tårarna , gömde Blenda sitt hufvud i handen . Ännu stod baronen qvar . Han hade hört allt . Hans aktier , som nyss varit i stigande , sjönko nu hastigt , och tyvärr icke på ett fullkomligt oförklarligt sätt – tvertom . Fru Emerentia framstammade en förklaring om Blendas befattning hos fru Gyllenhake . Blenda såg honom ej ens . Men just denna köld gjorde det tusen gånger önskvärdare att bli sedd af henne . Det kunde anses så godt som utan tvifvel att en gynnad rival fans ; och det lilla äfventyret , hvilket han börjat blott för att förströ sig – ty hittills hade han ej rönt annat intryck än det retande nöjet att vara tillsammans med detta lilla näpna mellanting emellan en utbildad kokett och ett barn , så oskyldigt att det ej tycktes ens begripa hvad kotteri ville säga – detta äfventyr fick plötsligt en annan färg , då ett par gnistor svartsjuka blandade sig deri . Under ångbåtsresan hade vår baron icke varit svartsjuk på någon : han hade , så att säga , kurtiserat i kompani med de andra ungherrarna . Men efter skilsmessan försvann till hans undran icke Blendas tjusande bild ur hans minne : vid jemförelsen med många andras behöll den ständigt främsta rummet , och ångbåtsfärden återkom hundrade gånger i hans tankar , alltid förande i släptåg den förtrytelse han erfor öfver att ha blifvit afvisad af fru Thorman , en förtrytelse , som nog kommit att vidare bära frukt , ifall han ej tvungits att resa ifrån alltsammans . Vid återseendet – och detta återseende föresväfvade honom under hela färden till Stockholm – hade Blenda blifvit ett halft år äldre . Hennes former , hennes ansigte , hennes hela varelse hade undergått en , såsom det tycktes honom , obeskriflig försköning , den hennes nuvarande likgiltighet gjorde ännu mera pikant . Slutligen kom svartsjukan eller åtminstone afundsjukan dertill – och sålunda hade man alla ingredientier till en ordentlig liten passion af det slag , som omständigheterna utveckla eller qväfva , allt eftersom den gynnas eller motarbetas . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . ” Jag är troligen numera endast till besvär ” , yttrade den unge baronen med en förstulen blick åt soffan , ” men jag hoppas att hennes nåd tillåter mig att någon annan dag få förnya mitt besök – jag skulle bli ganska ledsen , om detta nekades mig ! ” ” Jag vill för ingen del göra någon , hvem det vara må , ledsen , herr baron – men sanningen att säga , så . . . ” ” Hvad menar hennes nåd ? ” ” Jo , att herr baron nog inser att det för två ensamma fruntimmer icke passar att emottaga besök af en ung herre . Min dotter eger blott sin heder – vi måste vara stränga ! ” ” Men , nådigaste fru v. Kühlen , skulle någon pedant på jorden kunna upphitta anledning till klander för det att ett fruntimmer vid hennes nåds ålder emottager besök af en bekant – det är ju ingenting som strider mot allmänna bruket ! ” ” Om min salig syster lefde , skulle hon , bättre än jag förmår , svara herr baron . Jag kan blott säga : kom icke hit , ty det lilla nöje , som baron möjligen erfar af att språka med två stackars qvinnor , skulle kanske blifva oss nog dyrköpt , och det är herr baron alltför hederlig att vilja . ” Baronen kände sitt ansigte öfverdragas af rodnad . Han blef rörd , och i den vackra , ögonblickliga föresatsen att aldrig mer återkomma , tog han hastigt afsked . Men Blendas sista blick , hennes hulda småleende , då hon såg honom hörsamma moderns bön , brände sig fast i hans hjerta ; och under det han sade till sig sjelf : ” Arma qvinnor , en sådan bön skulle man vara en usling för att ej höra . . jag lemnar er för alltid i fred ! ” , tänkte han dock på ingenting annat än tillfälle att återse den tjusande unga flickan . Tvenne timmar efter baronens bortgång ankom doktorn , okallad af fruntimren , till deras boning . Han sade sig hafva genom en vän till dem blifvit underrättad att hans närvaro behöfdes ; och sedan han ordinerat något obetydligt , förklarade han att allt hvad som erfordrades till helsans återställande , var att fröken hölle sig inne ett par dagar . ” Ja , det är godt och väl ” , sade Blenda , då han var borta , ” men nu går julen förbi utan att jag . . . det är ju så , att man kan dö af förtviflan ! ” ” Kära barn , du är för häftig ! Min salig farmor , som sett verlden , brukade alltid säga . . . ” ” Mamma ” , utbrast den unga flickan med ett sjelfsvåldigt barns okufliga harmsenhet , ” om jag icke dör af förtviflan , så dör jag bestämdt af ledsnad , om jag skall nödgas höra på allt hvad salig farmor sagt ! ” ” Kors , du lilla , jag är viss , att om salig farmor lefvat och sett dig så här , skulle hon blifvit mycket förvånad ! ”