Hvad som göms i snö kommer upp i tö 
 Roman af M. E. Braddon . 
 ( Forts. fr . n :o 74 . ) 
 Clara Westford sökte småle åt sin son och sin dotter , men i detta småleende låg resignation , ej lugn . Hennes hjerta var ett rof för en hemlig ångest , men af kärlek till Violette och Lionel qväfde hon alla yttre tecken deraf . 
 ” Han vet hvad jag lider , då han är långt borta ifrån mig , och han skall ej underlåta att skrifva , så ofta han har tillfälle dertill , ” tänkte hon och väntade bref dag ifrån dag , men sommaren förflöt utan att några nyheter från Harley Westford afhördes . 
 Fru Westford och hennes barn hade många vänner och bekanta bland grannskapets familjer , men de mottogo ej många besök nu , ty man visste att Clara undvek sällskaper under sin mans frånvaro . 
 Alla de , som kände henne närmare , älskade och beundrade henne , men det fanns en mängd menniskor , som kände föga om henne och som ansågo henne för stolt och tillbakadragen . 
 Hon var stolt , emedan hennes mans ställning såsom kapten vid handelsflottan ställde honom under den rikare och förnämare bourgoisien i grefskapet , som aldrig befattade sig med kommers och spekulation . 
 Hon var stolt för sin mans räkning , men ej för sin egen . 
 ” Jag går aldrig i en familj , der ej min man blir emottagen som hedrad och aktad gäst . ” 
 Emellertid hade tre månader förflutit sedan ” Liljornas drottning ” gått till segels och man var ännu utan några underrättelser från dess kapten . 
 Det var för Clara , men också för henne ensam , en orsak till stor oro . Lionel och Violette bibehöllo sin glada förtröstan ; de voro alltför lyckliga för att tro på möjligheten af en olycka . 
 En vacker höstdag hade Clara Westford skickat sin son och sin dotter till Winchester för att göra uppköp . Hon ville gerna se dem sysselsatta och lyckliga . Det var en tröst för henne att få vara ensam och kunna öfverlemna sig åt sina bekymmer utan vittnen . 
 Hon satt i salongen på Westford Grange , ett stort rum med höga fönster , som vette utåt en gräsplan . 
 Dagen var varm och vacker , och de höga , öppnade fönstren insläppte den rena luften från trädgårdarne och skogen . Clara halflåg i en stor , låg emmastol nära ett af fönstren . Ett litet bord fullt med böcker stod bredvid henne , men hon läste ej . Hon kunde ej läsa ; hennes tankar buro henne långt bort öfver de okända hafven , som ” Liljornas drottning ” plöjde . 
 Aldrig , knappast i hennes första ungdoms blomstring , hade hon sett bättre ut än i dag . 
 Hon satt ensam och drömmande , då plötsligt gardinerna till det mest aflägsna fönstret drogos i sår och en man inträdde i salongen . 
 Clara Westford lyftade upp hufvudet och ett halfqväfdt rop undslapp hennes läppar . 
 ” Ni — ni här ! ” ropade hon . ” Ni här ? ” 
 Den som inkommit var ingen annan än Rupert Godwin , bankiren från Lombard-Street . 
 Han gick långsamt fram till stället , der Clara satt . Han var blek , men såg mycket bra ut i denna sin mörka skönhet hos söderns män , som så sällan finnes hos engelsmän . 
 ” Ja , ” svarade han lugnt , ” det är jag , Clara Westford . Efter tjugu år återse vi hvarandra för första gången , och jag återfinner denna skönhet , som varit mitt lifs förbannelse och plåga . ” 
 Clara Westford drog sig tillbaka på sin stol . 
 ” O , barmhertighetens Gud ! ” ropade hon , höjande sina händer öfver hufvudet . ” Efter tjugu års lycka återhör jag denna förbannelsens röst . ” 
 ” Ja , Clara , ” svarade bankiren , ” i tjugu år bar det varit vapenhvilla emellan oss ; i dag börjar kriget på nytt , och denna gång skall det ej sluta innan jag blir den segrande . ” 
 Kaptenens fru betäckte sitt ansigte med båda bänderne , utan att svara ett ord ; hon darrade , som om hon blifvit isad af nordanvinden i djupet af hjertat . 
 ” Ah , Clara , ni är skön som alltid , men ni har ej er fordna energi . Sjömannens hustru är ej lika stolt som baronetens dotter . ” 
 ” Hundrade gånger stoltare ! ” ropade Clara , tagande händerna från ansigtet och betraktande honom med fasta blickar . ” Hundrade gånger stoltare , ty hon har sin mans heder att försvara på samma gång som sin egen . ” 
 ” Raskt taladt , Clara , ädelt taladt . Ni är alltid skönhetens drottning från fordom , jag ser det , och eröfringen är ej mindre ärofull för det . Denna gång skall ej segern undgå mig . ” 
 ” Hvarför är ni här ? ” ropade fru Westford . ” Hur bar ni kunnat uppleta detta gömställe ? ” 
 ” Med er mans tillhjelp . Ni skall snart få veta hela sammanhanget . ” 
 ” Med min mans tillhjelp ? Han har då varit hos er ? Ni har då sett bonom innan han gick till sjös ? ” ” Ja , jag har sett honom . ” ” Han har lagt en betydlig penningesumma i edra händer ? ” 
 Bankiren såg på Clara med ett oförskämdt småleende . 
 ” Min kära Clara , ni drömmer visst ! ” ropade han . ” Er man har ej insatt några penningar hos mig ; han var ej i stånd dertill , ty han hade inga . ” ” Hvad menar ni ? ” 
 ” Helt enkelt , att då Harley Westford kom att träffa mig , egde han ej en skilling . Han kom tvärtom för att låna penningar af mig för att betala en del af lasten på sitt fartyg , och han har hos mig som säkerhet deponerat eganderättshandlingarne till denna egendom . ” 
 ” Han skulle hafva lånat penningar af er ! ” ropade Clara . ” Hvarför sade han då till mig att han skulle deponera hos er tjugu tusen pund ? ” 
 ” Då sade han en osanning för er , ty han hade förlorat allt hvad han förtjenat i några öfverdådiga spekulationer , och han kunde endast begifva sig ut på nya äfventyr med tillbjelp af lån . Icke 
 destomindre , min kära Clara , begär jag ej att ni skall tro mig på mitt blotta ord ; jag eger handlingar af er mans hand för att bevisa er sanningen af hvad jag säger . ” 
 ” O , det är förskräckligt ! ” ropade den olyckliga qvinnan , ” det är för grymt ! Harley , min älskade man , under tvånget af en förbindelse till er — er , den siste man på jorden , till hvilken han bort vända sig . ” 
 ” Ja , ” svarade bankiren , ” det är eget att han just skulle komma till mig — mycket eget ; är det inte det ? ” 
 Det blef en minuts tystnad . Hon tänkte på sin sista sammanvaro med sin man , och hon återkallade i sitt minne hvartenda ord , som han sagt henne . 
 Var det möjligt att han bedragit henne rörande sina affärers ställning ? Var det möjligt att han sökt föra henne bakom ljuset ? 
 Det var möjligt ; sådant har blifvit sedt förr . Kärleken gör menniskan svag och feg inför deras sorg , som man älskar . 
 ” Han hade kunnat hafva förtroende för mig , ” sade hon sorgset . ” Trodde han att jag skulle frukta fattigdomen , delad med honom ? Ah , hur illa kände han mig då efter tjugu års äktenskap ! ” 
 Clara Westford batade och föraktade Rupert Godwin , och det är ganska sannolikt att hon ej var benägen att tro honom på endast hans ord , men hon upphörde att tvifla , då han erbjöd sig att visa papper , undertecknade af hennes man . 
 ” Visa mig Harley Westfords underskrift till stöd för ert påstående , och jag skall tro er , ” sade hon .