Tystnad . Jag drömde . Den febersjukes vakna dröm , där värkligheten blir fantastisk och fantasierna lefvande värklighet . I mitt blod brände salicylsyrans eld , för mina trötta öron spelade dämpade orkestrar , på ögats näthinnor aftecknade sig gestalter i liffulla situationer — riddare och damer , portiker , balustrader och underbara månskenslysta trädgårdar . De ansikten , som nu borrade sig in i mitt medvetande , voro halft bekanta . De hade skymtat förbi mig någon gång i mitt lif — på ångbåtsdäck , i hotellsalar , bland torgens och gatornas flyktande skaror . Det var en skuggvärld , som långsamt vred sig och oupphörligt skiftade hamn . Än hade stämningen vid sig något af sagonattens skälfvande glöd , än af den skarphvita dagens tankeplåga . Jag stönade af ångest . Min slitna själ förtärdes af längtan efter tystnad . Af frätande begär efter den stora tystnaden , den stora , stora tystnaden , där ljudvågorna frusit till hvit kristall . Om vad som följde var en dröm eller en ingifvelse af fantasin , vet jag icke . Men med ens höjde jag mig sakta och sväfvade ut i rymden . Jag tyckte , att jag ville söka tystnaden . Och plötsligen stod jag midt i öknen . Ett hvalf af matt opal , långsträckta böljor af gult stoft . Intet mer . Luften darrade af hetta . Hur tyst här var . Jag satte mig ned och mina ögon gledo begrundade öfver sandvågorna . Hugsvalerskans andedräkt berörde mig redan . Då uppfångade mitt spända öra en hviskning — hvar kom den ifrån ? Den blef starkare , den steg , hväsande , den svällde ut till ton , till många toner och i ett nu var ökengapet fyldt af deras gälla klang . Jag störtade upp . — Ensamheten är stor , men du är större ! Så ljöd det gälla skriket . Jag hade redan flyktat . I öknen fanns hon icke , den eftertrådda . Högt öfver jorden sväfvade jag . Under mig dånade vattenfallen , och fabrikernas skärande pipor utsände nödrop . Maskinerna trampade tungt och valsvärken brummade . Häruppe i det blå blef allt detta till rytmen af en öronsmekande musik . Men jag var trött , jag längtade efter tystnaden , den stora tystnaden . En kyrkdörr stod på glänt . Där inne tassade de tjänstgörande bröderna på tå nedåt gången , medan allas hufvud böjdes till tyst bön . Här , tänkte jag , här måste hon dock finnas . Och sakta smög jag mig in . Min Gud — skall jag någonsin glömma det , om du ock behagar förlänga mitt lif i femtio år ? Redan på tröskeln mötte mig ett dån som af mycket vatten , hvinande som af hvassa liar , grymtningar och mycket oväsen . Från alla dessa bänkrader uppstego hårda , lata , hädiska tankar , galna tankar , små själars tankar , bittra tankar , lättfärdiga hugskott . De fyllde hälgedomen med dessa skrän , som förfärat mig . Jag ilade ut — och i samma ögonblick befann jag mig i en lärds studerkammare . På hyllor och golf lågo hopade skatter af visdom , stumma vittnesbörd om sanningen . Den lärde lutade sitt kala hufvud öfver gulnade blad af pergament — på hans panna stod tystnaden att läsa . Så syntes mig i den skarpa , samlade strålen från arbetslampan , som lämnade det öfriga rummet i dunkel . En sällsam glädje strömmade genom mina värkande lemmar ... Ack — blott en sekund — och jag förnam mitt misstag . Kammarens kvafva luft var mättad af ett dämpadt surr , af tvistande andars mummel , en ordtvist utan början och utan slut , af röster som talade klanglöst , tonlöst och dock mer ljudande än bjällror . Hur det skar i mitt plågade öra , jag flydde för det hvita hvassa skenet från den förskräckliges lampa , han som brakte själfva de döda att tala . Nu ville jag blott sjunka , sjunka ned i intighetens famn . Men jag tvangs att flyga vidare , att söka med ögon , som evigt sågo , med öron som aldrig hörde upp att lyssna . En flicka varsnade jag . Hon satt sedesamt böjd öfver sin sömnad . Hennes hår var enkelt benadt öfver den sjuttonåriga pannan , och hennes blick var blygsamt sänkt . Bredvid satt modern och midt emot prästen med sitt fromma leende . Min själ , som ännu hoppades , jublade : ändtligen ! Och jag trädde henne nära , nära . Då öppnade sig hennes hjärta . Hvilket underligt rum — hur djupt bedrogs jag icke . Den heta oron hade där sitt hemvist , och sorlade gjorde där starkare än vårälfven brusar fram . Moderns nötta hvardagsord , prästens skrämmande , lockande hälgdagsspråk ur bibeln blandades med strofer ur tviflarens verk . Skygga drömtoner och skärande upprorsfraser ljödo samman med jungfruligt brinnande hallelujahn . Ve mig — minst af allt fanns hon här , den sökta trösterskan . Fram och åter måste jag irra . På fjällens vidder befolkades den villande tunna luften af väsen med aldrig hvilande tungor , osynliga bäckar porlade , ljuden nedifrån människornas boningar fortplantades i suckande vågor . Under klippan ljöd söfvande fallet af eviga droppar , ur skogen steg sorgset mummel , det krälade och kröp , det kved och suckade och kämpade . Och som jag rysande sträckte ut öfver fjällslätten , föll natten öfver alla hvita tinnar , och själfva mörkrets väsen sjöng en sång så jättestark , att min själs kval fördubblades . Då genomfor en tanke min hjärna . Gå till Österns vise , till de gamla , de tusenåriga , som sitta inne med lifvets hemlighet , och som lära människorna , att tystnaden frälsar världen . Det stora , som skall lyckliggöra släktet , är att icke säga . Till hvem skulle jag gå om icke till dem ? Och jag sväfvade bort öfver land och haf , bort mot de höga bärgen i öster . Bakom mig hörde jag den väldige slunga sitt lifs ord mot jordens klippor , sin muns spjut mot hällarna . Han vrok sitt väsens skatter till marken att trampas af getterna och fåren , han strödde för östan och västan och sunnan och nord hvarje tanke , som föddes i hans själ . Men från branterna rann ned en gnistrande ström af smält guld och befruktade jordens fält och dalar . Det sjöd och sjöng , det ljöd häruppe i vida rymden som en kör af änglar . Men jag älskade icke ens änglars musik , jag längtade efter den stora tystnaden , där ljudvågorna frusit till hvit kristall , ty min själ var trött intill döden . Skarpa vindar blåste på de höga bärgen . Hur de fläktade mina tinningar ! Jag spejade efter de vise , som suto inne med lifvets hemlighet . Men de syntes ej . Jag höjde mig öfver vidderna , jag forskade i dalsänkorna , jag sporde människorna , men ingen visste besked . Jag ropade , men det kom ej svar . Endast örnarne skriade efter rof i de mörka klyftorna . Hvem sade , att tystnaden frälsar världen ? Hvem äger tystnadens räddande makt ? Men ingen visste , och ingen visade sig , och ingen kände hugsvalerskans hemvist . I östan som i sunnan och västan och nord ljöd det sorlande , skriande , suckande : Gif oss lifvets förlösande ord , gif oss lifvets förlösande ord . Där funnos inga vise , och människorna sysslade , böjda i stoftet . Och åter gick den hissnande färden öfver land och haf , och en makt , hvaröfver jag ej rådde , dref mig att alltjämt spana . Mina irrande blickar stannade vid den rike mannen , som svept i sobel och med andäktig min satt i kyrkan . En gång var han en fattig gosse , som plockade spik , nu ägde han järnvägar och slott . Han gaf tionde af sina egodelar till de fattiga , och hans lifs mål var att hindra andra från att nå , dit han själf nått . För min blick låg hans samvete öppet . Öfver dörren lästes Frid . Gripen af en aning steg jag in . Där var svalt och högt till tak . Jag urskiljde att börja med intet i det djupa mörkret . Men rundt om var stilla tyst . Jag lyssnade andlöst — van att bedragas . Intet ljud . Fullkomlig tystnad — den stora tystnaden ! Jag ville sjunka ned , jag ville domma bort — men en vidrig stank slog mig till mötes . Och då mina ögon hunnit vänja sig vid dunklet , såg jag därborta ett lik i samvetet , som var dödt ... Drömmen upphörde , fantasiens mara släppte sitt grepp . Full af ångestens plåga kastade jag mig på mitt läger . Mina ögon slöto sig långsamt , och jag tänkte en febersjuks envisa , oupphörligt sig upprepande tanke : Allt , som lefver , äger röster , men där tystnaden råder , där är döden .