Ur stånd att kufva den naturligaste af alla känslor – den grymma nyfikenheten , det olyckliga arfvet efter allas vår stammoder – hade fru Emerentia försigtigt smugit sig efter de unga till dörren . Huru skulle hon hafva statt ut med att lefva , om hon ej så fort som möjligt fått uppfånga de vigtiga ord , som skulle afgöra Blendas och med detsamma hennes eget öde ! Att beskrifva den beskedliga nådens känslor , då hon hörde sin systerson Johan Blüchers namn uttalas såsom det enda och rätta , är på långt när icke så svårt som man kunde föreställa sig , ty hela beskrifningen innefattas fullständigt i det djupsinniga yttrande , som undföll hennes läppar : ” Stackars barn , låter hon fånga sig af den dikten och tager sitt ord tillbaka – som hon naturligtvis gjorde , ifall en sådan löjlighet kunde vara sanning – då förlorar hon i den här romaneske grefvens ögon sitt förnämsta behag , det att älska honom i alla skepnader . Måtte hon akta sig för snaran . . i sin oerfarenhet och sin häftiga rörelse torde hon ej se den ! ” Men helt prosaiskt följde nu der inifrån bevis på bevis , och allt så klart , så tydligt , att sjelfva salig farmor , om hon hört dem , ej med all sin bekanta vishet skulle kunnat upptäcka annat än rena sanningen . Fru Emerentia ömsom rodnade och bleknade ; ena sekunden darrade hon af köld , den andra brann hon af olidlig feberhetta , och för hvarje ny skiftning erhöll hon förnyad öfvertygelse att hon och hennes dotter , tvenne ädla och hederliga adelsdamer , blifvit spelade det värsta , ärerörigaste och olycksaligaste spratt , hvarför ännu någon qvinna varit utsatt allt ifrån den fasansvärda dag , då ormen spelade Eva sitt nedriga spratt . ” Ha ” , mumlade hon med stora gester , allt under det hennes öra och öga ömsom hvilade mot nyckelhålet , ” ha , ovärdige son af den värdigaste bland mödrar , ha , unge man , som förlorat ända till sista gnistan af heder , beklagansvärde , af passionen förvirrade yngling , som blifvit brottslig genom öfvermåttet af din kärlek – här finnes ingen tillgift . . ingen tillgift ! Himlen vare lof att baronen , denne ärans och värdighetens sanna typ , finnes i behåll . . . Förlåt mig , älskade syster Regine Sofie . . jag kan icke ! Min dotter skall bli friherrinna : hon skall herrska på det stora fideikommisset och emottaga sällskaper i en sasalong , hvari två sådana som den här kunna rymmas ! ” Under sednare delen af denna deklamation hade sinnesrörelsen så tagit öfverhand hos fru Emerentia , att hon varit ur stånd att rätt höra . Men nu ansträngde hon sig på fullt allvar , lade örat till och uppfångade det sista afgörande slaget , detta slag , som genom hennes egen Blendas läppar förkunnade att baronen finge se sig om efter en annan friherrinna , emedan hon nöjde sig med sin hattstofferare . Det var i denna förfärliga minut som vår fru först utbrast i en häftig snyftning och derefter , för första gången under hela sitt lif hemsökt af svindel , sjönk ned på golfvet . O , huru många felslagna beräkningar ! Ännu i dag , helt nyligen , hade fru Emerentia icke drömt om någon annan svindel , än den som skulle gripa henne , då hon finge se sin dotter dansa med kronprinsen . En god stund hade förlidit . Aftonen började inträda . Genom de öppna fönstren i salongen inströmmade en frisk och sval luft , som fläktade lifsfärgen tillbaka öfver fru Emerentias bleka kinder . Hon reste sig upp , liksom hon vaknat ur en tung dröm , och såg sig omkring , men tillslöt åter ögonen i förhoppning att ännu drömma och slutligen vakna i sin säng . Denna ljufva villa kunde dock icke länge bibehållas : ännu en gång måste ögonen upp , och – o , ve – då bekräftades alltför tydligt att ingen dröm mera egde rum . Verkligheten blickade från alla håll på den betryckta qvinnan , som nu under djupa suckar reste sig helt och hållet upp . ” Huru är det väl nu ? ” frågade hon sig sjelf . Med en rörelse af hjeltemodig resignation tittade hon ånyo in i den tysta kammaren . Och när hon såg den unge lycklige mannen – med ett ansigte dubbelt förskönadt af den heliga och glödande känsla , som lifvade honom – sitta vid Blendas fötter och blicka upp till henne med tusen förhoppningar i sina ögon . . när hon såg Blenda sjelf , herrlig som en öfverjordisk syn , förklarad af kärlekens mysterium , på samma sätt blicka ned på honom – då tänkte hon åter , och allvarligare , på salig Regine Sofie och huru hon med huldhet och kärlek emottagit sina fattiga slägtingar , gjort dem godt och in i sin aldra sista stund af själ och hjerta önskat att hennes son måtte blifva förenad med den , hvilken hon redan älskade som en dotter . Sedan det med fru Emerentia kommit så långt , blef striden kort , ty i denna hederliga qvinnas själ fans lika mycket ren godhet som öfverflöd på svaghet . Visst suckade hon , då hon tänkte på baronen och kastade sista tanken tillbaka på fideikommisset och det friherrliga vapnet – det hade varit en så vacker syn – men det var en ännu vackrare att föreställa sig huru Regine Sofie från himlen blickade ned på jorden och tackade sin syster , sin kära Emerentia , för det hon genom sin stora uppoffring tusen gånger gäldat det goda , som hon åtnjutit . ” I guds namn då ! ” hviskade vår fru , manhaftigt sväljande den sista tåren . Men i det hon ärnade öppna dörren , fick hon hastigt ett litet anfall af ny svaghet . ” Ack , om jag ensam fått råda , om hon hetat endast Concordia , så hade ingenting blifvit halft : då hade hon ej erhållit blott anbud att bli friherrinna , hon hade verkligen blifvit det . . . det var salig fars skull att den planen gick i qvaf . . . . Men nu är det som det är , och efter hon sjelf ser ut att vara lycklig , så . . . ” Här knackade hon på dörren . Hon ville ej vidare blottställa sig för frestelsernas makt . . . och dessutom , då hon var ” mycket fallen för anständighet ” , kunde hon väl ej tillåta de unga menniskorna att sitta så der ensamma hela aftonen . Vid den ofvannämde signalen utifrån foro de lyckliga upp ur sin dröm . ” Mamma ! ” ropade Blenda . ” Tant ! ” ropade Jean ( . . vi våga ej stöta oss med vår hjeltinna och kalla honom Johan ) . Och på en gång sprungo begge ut . Nu skulle förlägenheten och förklaringen hafva börjat på nytt – och ingendera torde ha blifvit särdeles angenäm – om ej fru Emerentia på egen hand undangjort allt . Hvad det var lyckligt ! Ur stånd att spela den okunniga , afbröt hennes nåd genast sin tillärnade mågs första ord med detta utrop : ” Jag vet allt , jag har hört alltsammans , och för salig Regine Sofies skull får jag finna mig med den måg , som ödet beskärt mig ! ” Nu var detta visserligen ett helt annat formulär , än det som skulle hafva fallit på grefvens eller baronens lott , men sådant det var , blef den unge Blücher oändligt förtjust deraf . ” Min goda , min förträffliga tant ” , sade han , ” detta ädelmod gör mig för lifstiden till den tillgifnaste af söner – och med Guds makt skall min Blenda bli så lycklig , att hon ej får tid att sakna den högre rang , som hon kunnat erhålla ! ” Blenda låg i sin mors famn . ” Är du riktigt lycklig , barn ? ” ” Jag är mer än lycklig – jag har flyttat från jorden , och ändå har jag först nu flyttat dit . . ty hädanefter bor jag aldrig i luftslott . ” ” Nå nå , du lilla , då är allt godt , och vi kunna i alla fall – pris ske Gud – vara belåtna med utgången af vår resa . ” . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . Först sent på aftonen , då våra fruntimmer kommit upp på det stora vackra gästrum , som för framtiden var bestämdt till fru Emerentias eget rum , fingo de utgjuta sig i ett lika efterlängtadt förtroende . Och när dottern nu på samvete bedyrade för modern , att icke en enda gnista uppoffring ingick i afslaget till baronen , utan att hon blott smärtades af tanken att dubbelt bedröfva honom , när hon underrättade honom om sin egen lycka – en lycka så hög och innerlig , att hon ej ville tänka sig lifvet utan vid Jeans sida – då steg ett fullkomligt lugn ned i fru Emerentias snart förnöjda och snart åter ödmjuka själ . Den vackra , väl bebyggda egendomen , med sitt tjusande läge och sin beqväma och eleganta inredning , hade naturligtvis också djupt intagit både mor och dotter ; och begge hade med känslor af outsäglig fröjd hört att ” kusin Jean ” redan nästa höst ärnade nedlägga sin rörelse , hvilken då skulle öfvertagas af hans bokhållare . Han egde tillräcklig förmögenhet att hädanefter lefva lycklig och oberoende som landtbrukare . Det blef nära morgon , innan sömnen tillslöt våra damers ögon . Modern , som längesedan lagt sig , förjagade den från sig sjelf genom att i hvar minut fråga Blenda om hon aldrig tänkte lemna fönstret . Och Blenda , som icke kunde se sig mätt på sin trädgård , sin sjö , sina holmar och allt sitt , svarade ständigt : ” jag kommer , mamma ! ” men kom dock ej , förrän fru Emerentia helt fintligt utbrast : ” Nå , min gud , så du lär se ut i morgon – jag är alldeles säker att Johan då tror sig ha drömt om all den skönhet , som han i afton tillbedt ! ” Detta var ett argument som icke kunde emotstås . Blenda flög från fönstret , i det hon kastade ett halft dussin slängkyssar åt alléerna , blomsterparterrerna och all sin underlydande egendom .