Statsmannen och Skådespelaren . 
 ( Från franskan . ) 
 En dag i juli månad år 1830 stannade utanför Hôtel de France , det bästa värdshuset i Orleans , en fyrspänd berlinervagn . En resande , som tycktes hunnit sextitalet , men ännu var rask och liflig i sina rörelser , steg ur , emottogs med alla tecken till den djupaste vördnad af hôtellets samtlige invånare , fördes liksom i triumf till de bästa rummen , utanför hvilka en hel skara betjenter i statslivréer afvaktade hvarje hans vink , samt helsades i hvart ögonblick med benämningarne Eders Exellens , Eders Höghet , Furste o. s. v. Nå väl denne exellens , denne furste var — skådespelaren Potier . 
 En stund efteråt anländer en ny resvagn ; en likaledes till åren kommen man , med ett uttrycksfullt ansigte och ett aktningsbjudande yttre , lemnar vagnen , hjelpt af sin lakej , utan att någon för öfrigt vårdar sig om honom , och anvisas ett par små låga , mörka kamrar . Betjenten ville väl ljudligen protestera deremot , men tystades genom en befallande vink af sin husbonde . Denne med så föga ceremoni emottagne resande var — furst Talleyrand , prins af Benevent . 
 Efter några minuters förlopp upptäcktes imellertid rätta förhållandet och hôtelvärden uttömmer sig i ursäkter för att söka godtgöra sitt misstag , sin dumhet . 
 — Jag förlåter er gerna , sade Talleyrand till 
 honom ; men hvem är då den oförskämde , som tillegnat sig mitt namn och mina rum ? 
 — Ack , ers höghet , han är alldeles oskyldig ; det är jag , som gifvit honom alltsammans ; han har bara tagit emot . — Nå väl , bed honom nu ge det tillbaka igen . — Ack , ers exellens , han envisas att behålla det . — Det är då någon gammal diplomat ? — Det är en gammal aktör , som kallar sig Potier ... 
 — Aha ! jag nästan anade det . — Föreställ er , att denne fördömde gycklare nyss vågade svara mig : ” hr de Talleyrand , säger ni , har måst krypa in i en simpel kammare som var bestämd för mig , medan jag svänger mig här i en salong , som var ämnad honom ; ni har öfverhopat mig med hans titlar , hans värdigheter ; nå väl , jag uppdrager er att erbjuda honom i stället mina roller och mitt namn . Jag heter nu Talleyrand , må han kalla sig Potier , om han så tycker , gå ! ” — Förgäfves sökte jag föreställa honom det bästa jag kunde , huru föga passande ett dylikt skämt var ; han skrattade mig midt i synen och svarade : ” Säg till den , som skickat er , att jag kommit hit genom dörren , och att , om man vill ha mig härifrån , skall det ske genom fönstret . ” 
 — Genom fönstret ! Nå väl , den utvägen kunde jag väl också bereda honom . — Jag skall gerna vara ers höghet behjelplig dervid . — Nej , genmälte fursten , efter ett ögonblicks 
 öfverläggning . Gå ni till den der herrn och säg honom , att aktören Potier anhåller om att få äran betyga honom sin vördnad . 
 — Huru , ers exellens skulle vilja ? ... — Det är ju alldeles i sin ordning , att jag blir aktören Potier , då han envisas att vara furst Talleyrand . Gå ni bara ! 
 — Hvad skulle väl mina kolleger vid Wienerkongressen tänka — sade ex-ministern för sig sjelf — om de sågo mig spela en dylik komedi på ett värdshus i Orleans ? Frankrikes ombud i rollen af en Pariser-komediant ! Denna roll felades ännu bland de hundrade på min repertoire ; nå väl , låtom oss försöka att icke fylla den sämre än de öfriga . 
 Potier , en af den parisiska skådebanans mest lysande förmågor på den tiden , var en utmärkt komiker och besatt en ovanlig härmningsförmåga . Var det någon af dagens hjeltar , han föresatt sig att bringa på tapeten — och detta inträffade icke så sällan — så syntes hos honom icke vidare det minsta spår af Potier ; han var helt och hållet den härmade , till utseende , till röst , till sätt , till vanor , till allt , med ett ord . Det utmanande i Talleyrands budskap förskräckte honom något i början ; det var icke så lätt att öfvertaga en mans roll , som allmänt gällde för en af de qvickaste och snillrikaste i hela Frankrike ; men snart tog dock lusten att försöka detta lysande äfventyr öfverhand öfver alla betänkligheter , och förvandlingen var gjord inom ett ögonblick . Då Talleyrand kort efteråt inträder , finner han 
 för sig , helt förnämt hvilande i en ländstol , en man i svart drägt , rikt prydd med ordnar , yfvig peruk af hvita lockar nedfallande på rock-kragen , knäbyxor af siden , svarta strumpor , skor med guldspännen , och ena handen stödd mot en käpp med guldkrycka — med ett ord han möter här helt och hållet sitt andra Jag . Studsande vid denna syn , den han ej väntade sig , var han nära att med ett förnämt smålöje låta hela saken fara ; men han var dock för mycket fransman , att icke det befängda häri skulle egga äfven honom , och han beslöt försöka hur långt hans vederdeloman skulle gå . Han antog en blyg och ödmjuk hållning , sådan som anstår en artist inför en af rikets store , smög sig tyst ned på en stol , hvilken den sjeltgjorde fursten med en nådig vink anvisade honom , stammade några ord till ursäkt för det han vågade störa hans exellens , och så begynte mellan dessa båda män , hvilka slumpen här för första gången i deras lefnad sammanfört , ett samtal , lika eget , som detta möte . 
 — Förlåt , min herre , utropade hastigt vår nye Talleyrand , efter att en stund hafva , som det tycktes , med mycken uppmärksamhet studerat ett nummer af Monitören . Jag finner här en nyhet , som intresserar mig . Ni vet , Monitören är en verklig barometer för vädervexlingar inom den politiska verlden . 
 — Jag förmodar det , genmälte den verklige Talleyrand , efter ers exellens så behagar säga . — Barometern , fortfor den andre , visar inga