Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
IDUN 160 tänkt sig, ty just nu fick hon syn på en med lakan och filtar öfvertäckt kropp.
En kvinna sona bars direkt från operationsbordet in i sjukealen hon lämnat.
Med ens kände hon en längtan att komma bort, komma undan, ut i friska luften!
Att så mycket lidande skulle finnas i värl- den?
Gud vare lofvad att hon nu skulle slippa se det på nära håll!
Hennes skrumpna lemmar tycktes räta ut sig, och det var med en känsla af tacksamhet och befrielse hon lämnade det hem, som blif- vit henne så kärt.
* * Fru Holt blef en flitig gäst pä sjukhuset.
Sophie Berner, hvilken hennes första besök gällt, bättrades fortfarande, och allt som hon blef starkare, spirade kärleken till lifvet — som aldrig helt dör i ett människobröst — likt en späd vårbrådd ur förtviflans bottenlösa mörker.
Glimtvis, och mot hennes vilja, trängde hop- pet in i hennes hjärta, tills det blef bofast där och tanken pä en framtid ej längre syntes henne omöjlig.
Det varades alltmer, och så fort hon blef utskrifven, skulle hon bort från staden — bort från förnedring och elände till en aflägsen landtgård, där fru Holt skaffat henne plats.
Där — • skild från allt som frestat och plå- gat henne — trodde hon sig om att kunna börja ett nytt lif, och det var om detta nya lif hon låg och drömde, medan det mörka för- flutna allt mera trädde i bakgrunden.
Elin Dahl försämrades däremot, och enda möjligheten till räddning var en operation, hvars utgång var mer än tvifvelaktig.
R e d i g e r a s af Sopliie Bidrag mottagas med Linge.
J a g är f ö r s t ö r a r s: J a g krossar l i f o c h l e m; M e n äfven läkare: T y j a g o c k helår d e m.
J a g fredligt b u d s k a p bär P å snabba vingars p a r; M e n s o m en a f g r u n d s h ä r J a g äfven framåt far.
J a g bafvets k ä c k e s o n F ö r g ö r p å b l å n a d ban — J a g h o n o m frälsar från E n falsk, förrädisk R a n.
A f m ö r k r e t s m a k t m a n kan V ä l tro att s o l d j a g får — O c h dock som ingen ann I ljusets tjänst j a g s t å r.
— B e h ö f s väl / lere d r a g Utaf min karaktär?
E n Janusmask som jag, V ä l i n g e n a n n a n bär.
A t t räkna h v a d j a g ger, A t t b l a n d a efter s m a k, A r därför, s o m j a g ser, E n ö f v e r f l ö d i g sak.
H v a d b a b y ofta får F ö r m y c k e t njuta af; H v a r i helt visst m a n g å r F r å n v a g g a o c h till g r a f; E t t träd h v a r s k r o n a bär S y m b o l till m ö d a n s p r i s; H v a r m e d m a n nöjas lär, Ifall m a n b l o t t är v i s; B l a n d siffrors lilla t r u p p E n lång o c h smal figur; Bland samma värda g r u p p 1894 Om allt detta visste hon ingenting, där hon låg, ännu mera tärd än förut, men med ett vackrare, gladare uttryck i sitt ansikte än nå- gonsin under hälsans dagar.
Fru Holt kände nu hennes lefnadshistoria, dels från hennes egna läppar, dels från andras.
Fadern hade varit anställd i en större firma samt haft goda inkomster och lugna dagar, ända tills begäret att bli sin egen, göra stor- artade spekulationer — liksom principalen — och anses rik som han blef honom öfvermäk- tigt och dref honom in i trassel och bekym- mer, ur hvilka han ej kunde reda sig.
________________ N:r 48 (154) _______________ _ Stockholm.
Qwnandt * Boktr.-Ahtieb.
Fredagen den 28 november 1890.
Annons pris: Tidningen kostar endast 1 kr.
för kvartalet, med 35 öre pr petitrad (lo stafvelser).
För » Platssökande » och » Lediga platser » Iduns- Mode- och Mönstertidning l kr.
Utländska annonser 70 öre pr petitrad postarvodet inberäknadt.
Redaktör o c h FRITHIOF Träffas å byrån kl. 9 — 10.
Emilie l å tidningarna för någon vecka se- dan meddelade, att fröken Emi- lie Risberg i Örebro aflidit, fann detta sorgebud säkerligen gen- klang i hundra — för att ej säga tusentals bröst.
Från lyckliga hustrur i egna hem, från kvinnor, som på egen hand pröf- vat på att slå sig fram genom lifvet, kommo tack- samma tankar till den aflidnas bår och dröjde där, ^vittnande om ung- domsminnen från den skola, som bar den af- lidnas namn.
Och i dessa minnen skall lärarinnan och uppfostrarinnan Emi- lie Risberg lefva kvar.
Hennes gamla elever ha säkert ej glömt henne under de senaste årens själfvilliga tillbakadra- genhet, de skola ej hel- ler glömma henne nu, då hon för alltid för- svunnit.
Och Emilie Risbergs lifsgärning förtjänar att minnas.
Författarinnan E.
är måhända glömd, men en 40-årig nitisk och plikttrogen verksam- het i undervisningens och uppfostringens tjänst, och detta i flickskoleväsendets barndom, skall och kan ej förgätas.
T J t j r i f n i n g r s t i d: hvarje helgfri fredag.
Byrå: H a m n g a t a n 1 6, 2 / » t r.
Prenumeration sker i l&amp;ndsortm å post- anstalt, i Stockliolm hos redaktionen.
1 Risberg.
Emilie Risberg föddes i Skara 1815.
Hennes far var postmästare i sta- den, och det var sålunda i ett ansedt ämbetsman- nahem, som hon fick sin uppfostran.
Flickskolor funnos ej på den tiden, de uppväxande flickorna voro hänvisade till un- dervisningen i hemmet.
Det torde kunna anta- gas, att denna undervis- ning ej mäktade tillfreds- ställa Emilie Risbergs goda hufvud och Iifliga kunskapsbegär.
Med en anspråkslöshet, högst o- vanlig hos dem, som på egen hand förskaffat sig sitt vetande, säger hon om sitt eget kunskaps- mått: » Jag hade aldrig själf genomgått någon skola och mest genom själfstudium letat mig till det ringa mått af ve- tande jag egde. » Att detta » letande » efter kunskaper ingalun- da var fruktlöst kunna Emilie Risbergs många f. d. elever intyga.
Men att det fordrat energi och arbetsamhet, kan man förstå, och kanske har man här att söka orsaken till Emilie Ris- bergs beslut att egna sitt lif åt uppgiften att för sina efterföljarinuor göra vägen till kunskapen lät- (
Exemplet, understödt af k ä r l e k e n s förmaning, Ä r främsta vilkoret för m ä n s k o a n d e n s daning.
J. tare och bekvämare, än den varit för henne själf.
Emilie Risbergs första station, sedan hon på egen hand gifvit sig ut i lifvet, var Marie- stad, där hon på 1830-talet öppnade en skola för flickor.
Antagligen var den mera primi- tiv; fröken Risberg säger själf, att hon vid upprättandet af sin skola i Mariestad sak- nade insikt om, huru en läroanstalt egentli- gen borde organiseras.
Skolan fortgick emel- lertid åtskilliga år, tills fröken Risberg 1850 lemnade samhället och såsom privatlärarinna öfverflyttade till Örebro.
Här blef snart hen- nes undervisning högt uppskattad.
Under ett tiotal år verkade hon nu såsom lärarinna i familjerna, däribland i så framstående famil- jer som doktor Gumselii och doktor Hall- bergs.
Men fröken Risbergs lifliga intresse för flickornas uppfostran och undervisning kände sig ej tillfredställdt med det gagn hon på detta sätt uträttade.
Hennes begåfning sträf- vade efter vidsträcktare verkningskrets och hennes år manade henne att söka sig ett eget hem.
Fröken R.
började sålunda 1861 att i sitt hem mottaga några flickor till undervisning.
Det förtroende, hon förvärfvat sig, bragte emel- lertid denna lilla pedagogiska anläggning till en långt snabbare och mera omfattande ut- veckling, än dess grundläggarinna tänkt sig.
Redan innan första året gått till ända, var elevantalet så stort, att fröken R.
måste an- lita två lärarinnor för att upprätthålla un- dervisningen.
Denna snabba utveckling och fröken Risbergs egen nitälskan för den kvin liga undervisningen bragte henne snart på den tanken att upprätta ett fullständigt läro- verk för flickor.
Planen mognade, och i sam- råd med dugliga lärarinnor och åtskilliga lä- rare vid Karolinska elementarläroverket i Öre- bro satte fröken R.
den i verket.
Till höst- terminen 1863 öppnades Örebro elementar- skola för flickor, eller, som den allmännt kal- lades, » Risbergska skolan ».
Den räknade då 50 elever, 6 lärare och 6 lärarinnor.
» Företaget var djärft », säger fröken R.
anspråkslöst.
Så till vida kunde hon ha rätt, att pedagogik oeh metodik, två ämnen, som då i allmänhet voro mindre kultiverade än nu, antagligen icke alls ingått i hennss eljes så omfattande själfstudier.
Men i ersättning hade fröken R.
sitt brinnande intresse för saken, föräldrarnes förtroende och framför allt en praktisk erfarenhet, som pröfvat nä- stan hvarje gren af kvinlig undervisning.
Frö- ken Risberg kunde med fullt skäl sägas ha » passerat graderna », innan hon såsom före- ståndarinna själf fick befäl.
Fröken Risberg fick också hufvudsakligen lita till sig själf och sina medhjälpare, ty någon förebild för den nya skolan fanns ej att tillgå.
Flickskoleväsendet låg ännu i sin linda; statens normalskola för flickor, som sedermera ofta tjänat såsom mönster för pri- vata skolor, tillkom först året efteråt.
Ett läroverk för flickor, så omfattande och så fast organiseradt, som det fröken Risberg 1863 upprättade, torde man knappt på den tiden ha tänkt sig.
Visserligen funnos förut flickskolor i några städer (Stockholm, Göte- borg, Upsala, Vesterås, Helsingborg m.
), P.
] MALLIN.
men, med undantag af Wallinska flickskolan i Stockholm, torde de knappast haft den om- fattning, att de kunnat tjäna fröken R.
till förebilder.
Praktiska omständigheter försvå- rade dessutom studiet af deras organisation, och man kan därför utan öfverdrift påstå, att Emilie Risberg själf efter egna idéer or- ganiserade och skötte sin skola, och ur denna synpunkt är hon ovedersägligen en af ban- brytarne på den kvinliga undervisningens område.
Ehuru strängt upptagen af sin befattning såsom skolans föreståndarinna, hade dock fröken Risberg tid öfrig för direkt undervis- ning.
Hennes hufvudämne var kristendom; därjämte undervisade hon i franska och en- gelska.
Hennes kunskaper voro i öfrigt till- räckligt mångsidiga för att låta henne in- gripa, där lärare fattades.
I hvad mån.fröken Risbergs undervisnings- sätt skulle reda sig inför nutidens pedago- giska erfarenheter vågar jag ej afgöra.
Sä- kert är, att hon i sin undervisning lade i dagen sällsynta gåfvor såsom lärarinna.
Dit hörde en ovanlig noggrannhet, klarhet och redighet i framställningssättet.
Formen för framställningen var icke blott ledig, utan verkligt god, detta tack vare fröken Ris- bergs ovanliga lätthet att uttrycka sig.
På samma gång förstod hon konsten att öfver- skädligt och med logisk klarhet gruppera sin framställnings olika delar.
För undervisningen förbisåg fröken Ris- berg ingalunda skolans betydelse för ungdo- mens uppfostran.
Hon kunde så mycket mindre göra sig skyldig till ett dylikt förbi- seende, som hon, biträdd af en äldre, före henne bortgången syster, hade hos sig inac- korderade ett antal » helpensionärer », för hvil- kas uppfostran hon under skoltiden skulle sörja.
Själf sanningskär och ordningsälskande, ville hon också hos ungdomen inplanta dessa egenskaper, liksom hon sökte meddela den sin egen varma, men från alla öfverdrifter fria gudsfruktan.
Hennes nitälskan för flic- korna och för sitt kall öfvergick dock aldrig till flathet eller klemighet.
I sitt sätt hade hon något, som uppehöll respekten bättre än starkare medel någonsin kunnat göra, oeh det var ej utan, att någon gång de yngre ele- verna, som ej kunde uppfatta yttringarna af hennes nit och ordningssinne, funno » tant Emilie » ganska sträng.
Men dylika missför- stånd ställdes lätt nog tillrätta.
Den egna erfarenheten korrigerade dem oftast utan yttre, främmande medverkan.
Under denna ledning fortgick nu skolan; förtroendet till den växte oeh spred sig till angränsande län, och elevantalet ökades.
A r 1868 inköpte fröken Risberg en för skolan särdeles lämplig gård med stor tomt.
Där har skolan allt sedan dess verkat, och där verkar den ännu.
Under fröken Risbergs tid nådde skolan sin högsta utveckling i början af 1870-talel: den räknade då några oeh 80 elever.
Innan skolan började att helt och hållet taga Emilie Risbergs tid och tankar i an- språk, hade hennes begåfning riktat sig åt ett helt annat håll: hon började syssla med skönlitterärt skriftställen.
Impulsen härtill gafs antagligen under hennes vistelse i dok- tor Gumselii familj, där litterära intentioner lågo så att säga i luften.
Emilie Risbergs första försök såsom författarinna höllo sig in- om familjekretsens fridlysta område och ut- gjordes af små dramatiska stycken, författade vid lämpliga tillfällen.
Men hennes tillför- sikt och verksamhetsbegär växte, och 1856 framträdde hon första gången för offentlig- heten med berättelsen » En Karlsbaderskiss », som utgafs anonymt under signaturen E.
Därpå försökte sig fröken R.
1860 på en historisk novell » Rolf och Alfhild » med ämne från Ansgarii tid.
Hennes hufvudsakliga för- fattareverksamhet inföll under 1860-talet, och hon utgaf då ytterligare » Varhems ros », en skildring från frihetstiden med Emanuel Sve- denborg såsom historisk person, » Ada, eller hvar är ditt fäste? », en berättelse med täm- ligen stark religiös tendens, minnesteckningar ur svenska män och kvinnors lif samt 1869 diktcykeln » Beatrix ».
A f hennes hand blef efter 1860-talet synligt endast ett arbete, eu berättelse för ungdom, benämnd » Barnen på Strandvik ».
Med sin penna och sin poetiska begåfning stod hon gärna till tjänst vid en- skilda tillfällen i trängre kretsar.
Hennes poesi såväl som hennes prosabe- rättelser företedde ingenting nytt, vare sig till form eller innehåll.
Några litterära reforma- tionsplaner hyste ej fröken R.
Med sin min- dre men ingalunda obetydliga begåfning van- drar hon troget i de spår, som förut gåtts upp af Kiellman-Göransson oeh Marie Sophie Schwartz.
Oafsedt den vårdade formen fanns det i hennes skriftställen alltid något enkelt och flärdlöst, som tilltalade läsaren.
Hennes arbeten saknade originalitetens kraft, men de präglades i stället af en varm och liflig käns- la, som den tiden förstod att uppskatta.
Nu äro hennes arbeten glömda.
De senaste år- tiondenas snabba litterära utveckling har lem- nat dem långt bakom sig.
Men såsom min- nen af en god, varmhjärtad och rättänkande kvinna ha de alltid sin betydelse.
Under sitt nitiska och verksamma arbete i undervisningens tjänst såg emellertid fröken Risberg år efter år förflyta.
Skaror af ele- ver gingo ut i lifvet, och nya skaror kommo i stället, hvilka skulle beredas för samma mål.
Hur lätt än åren rört vid fröken Ris- berg, voro krafterna ej desamma som förr, och en ögonsjukdom gjorde, att arbetet kän- des tyngre.
Måhända märkte hon också, att flickskoleväsendet inträdde i ett nytt skede, hvars kraf fordrade nyare och yngre krafter.
År 1878 — fröken R.
var då 63 år och hade skött skolan i 15 år — samlade hon vid vårterminens slut för sista gången sina elever omkring sig och öfverlemnade skolan till två lärarinnor, af hvilka den ena redan förut tillhörde densamma.
Själf drog hon sig tillbaka till en liten lägenhet i skolans byggnad, där hon åt sig ordnade ett smakfullt oeh nätt hem, omgif- ven af blommor, som hon mycket älskade, samt sin värdefulla boksamling, ur hvilken hon testamenterat en stor del till sin kära skola.
Under de första åren af sin hvilotid skötte hon gåt- och charadafdelningen i tid- ningen Nerikes Allehanda, men så blef äfven detta för tungt; helsan blef nu vacklande, och synen började försvagas.
Sina sista år till-
(DUN 1890 arbetsklassen, ' JJJEN ANDRA SÖKTE ANDRA MÅL bragte hon i stilla tillbakadragenhet, vårdad af en trotjänarinna, tills döden den 11 den- nes kallade henne bort.
Emilie Risberg var ej fallen för yttre prål.
Hennes lifsgärning försiggick tyst oeh stilla, utan att hallstämplas af några offentliga ut- märkelser.
Men månget hem och mången skola kunna gifva vittnesbörd om dess bety- delse.
Där glömmes säkert icke Emilie Ris- berg, en god och vänlig kvinna, som egnat ett verksamt lif åt nitisk sträfvan för upp- fostran och bildning, som ville det goda och själf alltid sökte göra det.
615 kommer hon i beröring med många olika människor och lär sig, att på ett OCH GICK SIN VÄG ALLÉN.
naturligt och verkligt sätt förstå den arbetande ZAT SJUKDOM, SORG OCH NÖD HON GAF hvad de fleste män sällan ha tillfälle klassen, till.
ALL KRAFT FÖR LÄNGE SEN.
Tvät- terskor, strykerskor, sömmerskor o. s. v., alla &lt; !M-CN TIDEN GICK, DEN ENAS BARN ser hon närmare i deras arbete än hvad man- nen kommer att göra, oeh hon lär sig icke I VÄRLDEN SPRIDDES UT, blott förstå och beundra ett sådant arbete, om OCH DÖDEN RYCKTE MANNEN BORT, det är bra gjordt, utan hon lär sig otvifvelak- tigt att förstå dessa människor bättre, än hvad HON ENSAM STOD TILL SLUT.
en ensam stående människa får tillfälle till, ^DÅ KOM DEN ANDRA, SADE VARMT: och har ju dessutom den lyckliga möjligheten TI LÅT OSS NU BLI IGEN att åtminstone bereda några sorgfria dagar fol- dern, hvilka arbeta i hennes hus.
EN TANKE OCH CN SJÄL SOM FÖRR JFör länge, länge se ' n.
Jag vill icke tala om lyckan att vara mor, utan också endast betrakta denna lycka från en hus- ' AG TVÄNNC SKRUMPNA GUMMOR SER mors ståndpunkt.
SC ' N DESS HAR GLÄDJE FÖLJT PÅ SORG, SÅ OFTA ARM I ARM.
Finns det väl någon ställning för en kvinna, AF DAGAR BLIFVIT ÅR, som bättre kan gifva henne anledning att trö- U ' ÖR LÄNGE SEN I UNGA AR sta oeh hjälpa, att deltaga i andras sorg och MEN ÄN ÄR BANDET LIKA FAST, DE SLUTIT VÄNSKAP VARM.
glädje, och om hon icke kan bringa hjälp i SOM KNÖTS I LIFVETS VÅR.
^DE LEFVA NU BLOTT FÖR H C AR ANN ', besvärligheterna, åtminstone hjälpa till att ' JDE LEFVA NU I MINNET BLOTT bära dem, och när sjukdomarne komma, lär TY ALLT HAR FLYKTAT HAN, hon sig också på ett direkt och naturligt sätt OCH GLÄDJAS, GRÅTA ÄN, SOM DERAS LIF GAF FÄRG OCH GLANS, något af den erfarenhet och kunnighet i sjuk- DC GAMLA TVÅ, ÅT FRÖJD OCH SORG, vård, som annars blott de kvinnor lära sig, FÖR LÄNGE, LÄNGE SEN.
som egna sig åt en sköterskas kall.
SOM TIMAT LÄNGE SEN.
CN GÅNG FÖR LÄNGE SEN. » _7AG TÄNKTE OFTA PÅ DE TVÅ.
' ITIVAD VAR INOM DEM GÖMDT?
ITIVAD KNÖT VÄL SAMMAN DERAS %TT MINNE KÄRT OEH ÖMT?
SÅ FANN EN DAG JAG DERAS HEM.
I det hela förefaller det mig, att en hus- moders kall ställer sakerna i de rätta förhål- landena till hvarandra, i det att lifvet blir det JJAG SATT DÄR ANDÄKTSFULL OCH TYST, studierna det näst viktigaste.
Ty viktigaste, hur förträffliga och betydelsefulla än de olik- I TÅRAR SÅG DEM LE.
LIF?
artade studierna kunna vara, så är dock lifvet, " Ö KUNDE JAG LIKT DEM EN GÅNG när allt kommer omkring, ännu betydelse- fullare. '
MITT LIF I FJÄRRGLAS SE, MIN SISTA KRAFT FÅ GIFVA BORT De ' VID VINTERBRASANS SKEN DE TALADE OM TID, SOM GÅTT, I VÄNSKAP SANN OCH REN FOR LÄNGE, LÄNGE SEN.
OCH TÄNKA UTAN SAMVETSAGG PÅ TID FÖR LÄNGE SÉN.
' JDE SAMMA SKOLBÄNK NÖTT EN GÅNG, VÄXT TILL I FRÖJD OCH LEK.
C J) EN ENA BLEF EN YPPIG ROS, DEN ANDRA LILJA BLEK.
Ämbetet att vara husmoder.
ZPAST LILJAN HADE GODS OCH GULD, HON KÄR KOLL ROSEN ÄN.
2) e DELTE HVARJE TANKE DÅ, SOM NU, FOR LÄNGE SEN.
i Af Helena N y b l o m.
(Forts.] et finns ingenting i ett hushåll, som är tråkigt, och ingenting, som skall vara en husmoder likgiltigt, när hon vet, hur SÅ KOM EN DAG DEN BLEKA MÖ stor betydelse alla enskildheter ha.
Hennes kök och skafferi, hennes linneskåp MED ROSOR PÅ SIN KIND, och husgeråd, allt är viktiga ingredienser i det hela, och hon skall icke endast icke finna dessa TILL BARNDOMSVÄNNEN SADE GLAD: detaljer tråkiga, utan hon kan gärna svärma • » MIN MYRTENKRONA BIND. » litet för dem, först då bli de ett uttryck för ' JBLEK ROSEN BLEF, HON TÄNKT hennes OCH personliga DRÖMT natur och smak, och ju bättre denna natur och smak äro, dess bättre OM SAMMA HJÄRTEVÄN, för det hela.
I kaos kan ingenting skapas, KRONAN BAND, FAST TÅREN FÖLL men ordningens poesi är en god poesi.
MEN DEN FÖR LÄNGE SEN.
I Det hem, som en husmor skapat genom att väl öfverse och hjälpa till att alla detaljer ut- föras väl, det hemmet skall ju utgöra de om- gifningar, i hvilka lifvets drama uppföres.
SÅ FICK DEN ENA ' ÄLSLIADT HEM Dessa omgifningar äro - icke hufvudsaken, men de bidraga ofantligt till, att hufvudsaken OCH MAKE, BARN I BLOM.
kan komma till sin rätt.
3 FLITIGT VÄRF VID HUSLIG HÄRD, Vid den olikartade hjälp, som en husmor FORT DAGEN GICK OCH KOM.
- af vår medelklass fär af många personer ur personer, som egna hela sin tid till ett specialstudium, visa sig ofta vara märkvärdigt opraktiska och ovetande i lifvets mångfaldiga förhållanden.
Det är, som om de hade fått ett eller an- annat organ utveckladt på de andras bekost- nad, och resultatet blir något abnormt och oharmoniskt i mänskligt afseende, hur stora och förträffliga än resultaten af deras arbete kunna vara, Lifvet måste dock alltid förbli det viktigaste för en lefvande människa, men den stora hjälp, som alla studier gifva en i att lefva, är också en viktig sak, och kanske att en del husmö- drar ofta ignorera deras betydelse.
Har en kvinna en verkligt stor begåfning i ett eller annat afseende, en brinnande vetgirighet, ett vaket intresse för olika sysselsättningar, en be- stämd talang, då är det alldeles säkert, att hon får tid att odla dessa gåfvor.
Liksom man alltid får tid att träffa dem eller den, som man MÅSTE träffa för att kunna exi- stera, så får man alltig tid till den sysselsätt- ning man mest älskar.
Och ju mer man längtar efter att komma till detta sitt käraste arbete, dess mer skall man lära sig att genom ord- ning och bestämd tidsindelning få en hel mängd saker lätt uträttade, som kanske falla långsamt och tungt för den, som ingenting har att längta efter.
Det är visserligen sant, att en husmor måste anstränga sig för att eröfra vissa timmar af dagen för att få tid till ett studium eller ett arbete, som hennes natur och anlag fordra ut- veckling af, men det är väl icke någon orsak att uppgifva det.
Det vore, som man skulle uppgifva att träffa
en person, som man älskar, därför att det vore förbundet med besvärligheter.
Men för att få tid till hvad man helst vill, fordras också, att man uppger en hel del ar- bete, som är onödigt, och våra hushåll äro öf- verhopade af en mängd fullständigt onödigt ar- bete, därför att de flesta familjer underkasta sig en hel del onödiga plikter med hänsyn till säll- skapslifvet.
Det fordras vissa skålpund sylt oeh kompot- ter att inkoka, grönsaker att torka och nedsal- ta, safter, champignoner och många andra läckerheter att bereda, som upptaga husmödrarna under de vackraste sommardagarne.
ö c h hvar- till skola alla dessa härligheter användas?
Det är naturligtvis icke hvardagskost, utan saker, som gömmas till middagar och supéer, dessa utväxter på det civiliserade samlifvet, som taga folks tid oeh pengar, utan att gifva den ringaste ersättning därför.
Rikt folk har naturligtvis rättighet att an- vända en del af sina pengar till festligheter, men mindre förmögna familjer borde en gång växa ifrån den föreställningen, att det är deras plikt att » se » vissa familjer, hvilka man blott umgås med på det sätt, att man ger dem mat ett par gånger om året.
All den tid, som förberedelserna till detta onödiga sällskapslif upptager, och all den tid, som användes pä att mottaga och aflägga vi- siter efter dessa respektiva supéer, utgör ett större antal timmar än någon tänker.
Och det är icke blott den eviga syltningen och bakningen, som upptar så många husmö- drar, utan också en hel mängd onödig sömnad, då man ännu har kvar den föreställningen — åtminstone i Sverige — från den tid, då man bestod sig med många tjänare, att ett heder- ligt hus skola ha ett dignande öfverflödigt lin- neskåp, och de kvinliga medlemmarne skola sysselsätta sig med att märka och sy massor af saker, som sedan blott ligga och gulna.
TILL En turkisk skaldinna.
Nigjar Hanym.
r en utländsk tidning hemta vi bifogade i intressanta porträtt och skildring af en främmande skaldinna, hvars bekantskap vi tro skall göra våra läsarinnor nöje.
Där Peras bergshöjd stupar ned mot den härliga Bosporens djupblå vågor, reser sig, vettande mot hafvet, ett oansenligt litet hus på det branta stupet.
Förvittrade och gråa äro dess timrade väggar, död och stilla Taxims aflägsna gata, men hänförande skön utsikten öfver den med väldiga, hvita kvaderstenar infattade stranden och det underbara panora- mat i bakgrunden.
Till höger » Gyllene hor- net », en af världens förnämsta hafsvikar, lifvad af alla sjöfarande nationers ångare och seglare, beherskad af den gamla seraljens bastioner, terasser, segerportar oeh mohriska kiosker, ofvan hvilka än högre Stambuls stolta kupoler och smidiga minareter blixtrande resa sig.
Vida sväfvar blicken öfver den trädgårdsinbäddade seraljens skarpa hörn bort i fjärran, där de förtjusande Prinsöarna af- teckna sina konturer mot Marmarasjöns mörk- blå vågor.
emot, på det (Iduns alla prenumeranter!