Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Fröken Karlsohn lämpar Sig likaledes alldeles utmärkt för Mirzas parti, som hon också utför med lif och lust.
Såagen klingar som vanligt fyllig och frisk; skada blott, att textorden stundom sluddras bort.
Hr Strandberg har som Noureddin en upp- gift, som synnerligen väl lämpar sig för hans veka och välklingande stämma, liksom ock Baskirs parti ligger förträffligt för hr Brag.
H r B. är verkligen en mycket rolig ambassadör och har här en af sina allra bästa uppgifter.
— Vi uppmana alla, som äl- ska härlig och melodiös musik, att besöka operan, då » Lalla Bookh » gifves.
Den kan och förtjänar också att höras mer än en gång.
Operan gifves åter i afton.
I onsdags uppfördes » Vilhelm Tell » till firande af Kossinis hundraårsminne.
Bollbesättningen var densamma, som då operan förra gången uppfördes.
Tvänne af samtidens mest framstående pianister gåfvo i tisdags konsert i Musikaliska akademien, nämligen Sofie Menter, hvilken hittills så godt som obestridt intagit första rangplatsen bland de kvinn- liga pianovirtuoserna, och ryssen Sapellnikoff, den förras elev, hvilken redan af många sättes nästan i jämnbredd med Rubinstein, den hittills lika obe- stridt främste bland samtidens manliga pianovir- tuoser.
Och hvad nu Sapellnikoff beträffar, måste det sanningsenligt erkännas, att det var en högst intressant bekantskap, som ingen borde försumma att göra.
Sedan Vladimir Pachmanns besök här- städes torde, möjligen med undantag af Teresa Car- reilo, ingen pianist hafva låtit höra sig härstädes, hvilken ägt så många förutsättningar att från bör- jan till slut fängsla sina åhörares intresse som just Sapellnikoff.
Hans program upptager Liszt och Tschaikowsky, Schumann och Chopin, och alla spe- lar han lika förträffligt, lika öfverlägset.
Den vilda, lidelsefulla kraften såväl som det smekande veka välljudet — allt kommer till sin fulla rätt.
Den förra har han från sin lärarinna, det senare erinrar lifligt om Pachmann, med hvilken han ock har ge- mensamt den underbart sångbara tonen.
Nästan framför alla sina kolleger står han dock i kolossal och så godt som ofelbar teknik.
Lärarinnan hade vid tisdagskonserten synbarligen med afsikt trädt tillbaka för sin lärjunge.
Fru Men- ter utförde nämligen ensam endast trenne mindre stycken, hvarvid hon dock hade tillfälle visa, att hon ännu står på höjden af sin konstnärsbana.
H r Sapellnikoff utförde däremot ej mindre än sju styc- ken, af Beethoven, Tschaikowsky, Schumann och Chopin.
Att framhålla något stycke särskildt är så godt som omöjligt.
Alla afvunno de åhörarne det lifligaste intresse och det mest entusiastiska bifall, som nästan aldrig ville sluta.
Tillsammans utförde
80 I D de båda utmärkta virtuoserna Liszts Concert pathe- tique för två pianos öfverlägset, briljant.
— Var den första konserten fåtaligt besökt, så torde den andra, hvilken gifves i afton å samma ställe, komma att räkna en så mycket talrikare publik.
Matiné gifves om söndag kl. 1,30 e. m. å Drama- tiska teatern af fru A.
L. Hwasser-Engelbrecht, hvar- vid den uppburna konstnärinnan biträdes af flere bland våra mest framstående artister.
Programmet, som är både omväxlande och lockande, upptager: 1) » På hemvägen », proverb i 1 akt af A.
Kjelland, utlördt af fru Hwasser-Engelbrecht (Fru Worm), hr Hillberg (Worm), fröken Behrens (Anna), fröken Lindzén (Otta), hr Lundberg (kandidaten), hr Engelbrecht (prästen), fröken Nilsson (jungfru Hansen).
— 2) Danska visor sjungas af fru Bundberg, deklamation af hr Bseekström samt » Trumpetarens fästmö », monolog med sång, utföres af fru Anna Lundberg (Bland kupletterna förekomma » Dockkupletterna » ur Stabstrumpetareu samt » nya för dagen »).
— 3) » En kopp té », utförd af fru Fahl.xan samt hrr Hedin och Fredrikson.
— Äfvenledes biträder fröken Holm- strand med en aria ur den nya operan » Gioconda », som inom den närmaste tiden kommer att upptagas å k. operan.
— Biljetter säljas utan förköpspriser i k. dramatiska teaterns förköpsbyrå.
Fjärde kammarmusiksoarén gafs i«går på vanligt ställe.
Programmet upptog en stråkkvartett af Hay- den, en pianokvartett af Dvorak och en stråkkvar- tett af Ludvig Norman.
Ytterligare musiktillställningar under den närmaste tiden äro: 1) hrr Richard Anderssons och Oscar Lejdströms första musikafton i Vetenskapsakademiens hörsal i dag fredag med ett synnerligen tilltalande program; 2) Violinvirtuosen H. Theobaldis matiné om tisdag i Berns ' konsertsalong; 3) fru Louise Pyks konsert i Musikaliska akademien tisdagen den 16 mars.
Biljetter till alla dessa konserter säljes i Abr.
Lundquists hofmusikhandel.
(Forts.) fyster och allvarsam stod Nils på aftonen hål- lande tömmarne invid slädan, i hvilken de båda systrarna satt sig.
Just som han tänkte räcka tömmarne åt husbonden, som ställt sig bakpå slädan, ryckte hästen plötsligt till och stegrade sig.
Med blixtens hast flög Nils fram och högg tag i bets- let, försökande få ned honom på fyra fötter igen.
En häftig brollning uppstod mellan drängen och den starka uppskrämda hästen, och ett ögonblick såg det ut, som om denne skulle slå den unge mannen under sig; men med uppbjudande af hela sin styrka lyckades det slutligen Nils få ned ho nom i skaklarne igen.
Icke förr kände dock hä- sten marken under sina fötter, än han i vildt sken styrde kosan mot grinden.
Nils hade emel- lertid icke släppt sitt tag, och, släpande vid sidan af det vilda skenande djuret, lyckades han styra det upp i en hög snödrifva och mot den syren- häck, som omgaf gården.
Häradsdomaren hade redan vid den första häf- tiga knycken förlorat jämnvikten samt tumlat bak- länges, Sofi hade under uppgifvande af höga rop kastat sig ur i närmaste drifva, men i slädan satt Ingeborg kvar, blek och stum, följande med ångest- fulla blickar den käcke drängens kamp med hästen.
Och sedan nu denna flämtande o c h skälfvande stannat framför den täta häcken, alltjämnt fasthål- len af den starka handen, ljöd det sakta och bäf- vande från flickans läppar: » Har han gjort illa Nils? » Flämtande efter ansträngningen svarade han äfven sakta: » Nej inte alls!
Tack för att Inge- borg frågar! » Han log ett vemodigt, sorgset le- ende och tillade liksom för sig: » Men han kunde gärna ha krossat mig under hofvarne, — det — hade passat så bra — just nu. » Ingeborg sade ej ett ord mer.
Hon förstod så väl, hvad han menade.
Han visste nog, i hvad ärende de reste, och därför kände han det så där tungt och bittert.
Tungt och bittert kändes det äfven inom henne.
Helst skulle hon nu velat gå långt, långt bort.
Hvart, visste hon ej själf, men blott dit, där hon ensam och osedd kunnat få gråta ut — riktigt få gråta ut öfver sig själf och sitt elände.
U N Men häradsdomaren hade nu kommit fram, och sedan han berömt Nils för hans raskhet, gaf han befallning om en annan hästs förspänning, ty en sådan sprakfåle, som den på hösten köpta hästen nu visat sig vara, ville han då på inga vilkor köra, då han hade två kvinnfolk i slädan.
Snart var skjutsen i ordning igen, och häradsdo- maren och hans döttrar reste så af till Järfva.
Vid gårdsgrinden stod Nils kvar o c h blickade efter dem till sista skymten af slädan syntes vid en krök af vägen.
Då drog han en smärtefull suck och mumlade: » I morgon säjer jag upp mig!
Jag har ingen- ting mer här att göra. » Senare på aftonen, då grannskapets nngdom församlat sig till lek och dans i drängstugan, gick Nils in till mormor.
Gumman, som var ovanligt kry för dagen, bör- jade genast spraka.
Den vänlige, hjälpsamme drän- gen hade helt intagit hennes gamla hjärta, och när det föll sig så, sprakade hon gärna med honom.
» Såg Ingeborg glad ut, när di reste? » frågade hon så plötsligt.
» Jag kan just inte säga.
Hvarför frågar mor- mor det? » » Ah, hon har just aldrig varit glad, stackare, men jag tycker, att hon på sista tiden sett ändå sorgsnare ut än vanligt.
Tycker inte du så med? » » H o n har ingenting att sörja öfver, tycker jag, » genmälte Nils undvikande.
» Och när hon nu ska ' sta ' å gifta sig med en ung, rik änkling, borde hon väl vara riktigt glad. » » Ja om det blefve allvar af, vore det väl! » ut- drast mormor, hvilken lik de andra var öfvertygad, alt änklingens frieri gällde den äldsta dottern.
» Kanske hon kunde bli litet lättare o c h gladare till humöret sedan, hon har just inte haft någon glad ungdom, stackars barn.
Inte för det att hon sagt något eller klagat för nå ' n människa, si hon är af den sorten, som bär allt inom sig, men jag begriper så väl ändå, huru det kommer sig, att Ingeborg blifvit så här tungsint o c h allvarsam, hon, som var en så ' n liten yrhätta som barn och så glad å hjälpsam mot alla människor.
Sir du, hon var bara 10 år, när modern — dotter min — dog.
Jag var inte här i huset den tiden, min gubbe å jag satt på ett litet undantag för oss själfva, å dä fick flickungen ta emot hela hushål- let.
Sällan unnade Janne henne en piga inne till hjälp; det hade han inte råd med, kan tänka.
så jag grät öfver henne många gån- ger, när jag kom hit å hon stod ensam med mid- dagsmat ä diskar å allt, å så skulle hon si ef- ter systern med, som gick o c h tulta omkring henne.
— Sofi var bara en fyra, fem år då.
— Jag minns så väl, hur hon måste stiga upp på en pall för att kunna lyfta åf de tunga grytorna.
Så ofta jag kunde, hjälpte jag henne förstås, fast det måste ske i smyg, för kom Janne hem, fick både hon å jag förargeler, å han mente tro på då, att han nog såg å förstod, att jag ville bli matmor i huset, men att de ' inte skulle bli något af.
Han var rädd, förstår du, att få både mej å far till gårds.
Ja, emellertid fick Ingeborg arbeta å släpa så där år efter år, å ordentligt å tyst gick det för henne alltid, men — ungdomsglädjen den försvann.
Aldrig hörde man henne skratta eller sjunga mer, hon kvittrade som en fågel från morgon till kväll, medan modern lefde.
Tyst och allvarsam gick hon där som en riktigt gammal människa.
För Sofi var hon som en mor, så ung hon var, å lärde henne läsa och sy å virka å allt, men det var, som om hon föresatt sig, att allt hvad tvång å släp hette skulle systern slippa under sin uppväxt; hon fick gå i skolan, ända till dess hon gick å läste, å har inte vetat af annat än goddagar.
A besynnerligt var det också att si, hur fadern, som lagt allt så tungt på äldsta dottern, lät den yngre slippa undan allting.
o » Nå, när då Ingeborg var omkring en nitton år, kom det en ung å som det sades rik landthand- lare till socken; vacker å glad var han också å från första stund började han ha sitt tillhåll här i huset.
Han förstod att prata och krusa för Janne, så att han tyckte det skulle bli så bra att få honom till måg.
Förut hade han just inte varit så ange- lägen att gifta bort Ingeborg, men jag tror Janne funderade på att gifta om sej den där tiden.
Emel- lertid var det märkvärdigt te se, hur Ingeborg för- ändrade sig, å hur glad å språksam hon blef.
Och hur hon sjöng sedan!
Det var som om allt tungt, som förut tryckt henne, med ens försvunnit.
Så blef det då afgjordt, att di skulle ha hvarann, å det började till och med rustas för brölloppet.
SlackkuLnt, Utr-nandta Sokir.-Jktieb.
N:r 31 (189) Fredagen den 31 juli 1891.
Byrå: Redaktör och utgifvare: P r e u n m e r a t i o n s p r i s j&gt;r å r: H a m n g a t a n 1 6, 2 ' / str.
Idun med Modetidning och ko- lorerade planscher — kr.
8: — Prenumer.
Idun ra.
» 6: 50 anstalt, i Stockholm hos redaktion.
Idun ensam - • i: — Utgifningstid: hvarje h e l g f r i fredag.
Aiiuouspris: 35 öre pr nonpareillerad.
För » Platssökande » och &gt;Lediga platser&gt; 25 öre för hvarje påbörjadt tiotal stafv.
Louise och Öliva Bergklint.
fm i allmänhet kvin- nans lifsgärning skall bedömas min- dre efter det offentlighe- tens ljus, som faller pä densamma, än efter det välsignelserika, tysta och plikttrogna arbetet, skola förvisso de tvänne åldri- ga systrars namn, hvil- kas bilder i dag pryda Iduns första sida, anses förtjänta att bevaras från glömskan.
Namnet är förut kändt och välkändt i den svenska vitterhe- tens häfder, ty deras far- fader var den berömde Olof Bergklint, skalden grefve Oxenstiernas lä- rare.
Hans son var kro- nofogden i Ingelstads och Jerrestads härad, seder- mera häradsskrifvaren i Åsbo och Bjäre härad Jöns Adolf Bergklint, gift med Gustafva Ljung- gren och känd och aktad såsom en hjärtegod och ädelsinnad man, alltid ömmande för andras nöd och färdig att hjälpa, där hjälp behöfdes.
Sina barn, af hvilka sonen Olof ny- ligen erhållit afsked från sitt ämbete som sekrete- rare i hofrätten öfver Skåne och Blekinge, kun- de han därför ej efter- lemna annan arfvedel än en för den tiden ovan- ligt god och vårdad upp- fostran, hvilken jämte afgjorda anlag och håg lör undervisnings väsendet- redan tidigt anvisade döttrarna deras plats i lifvet.
Den andra dot- tern Oliva blef den, som härutinnan kom att bana väg för de öfriga.
Efter att under några år hafva varit biträdande lärarin- na i fröken Henriette Schuberts skola i Åhus och i åtta år lärarinna hos tullförvaltare Lange, med hvars familj hon flyttade till Göteborg, öppnade Oliva Bergklint år 1857 jämte sina båda systrar Louise och An- tonia (den senare afliden i fjol) själf en flickskola i Engelholm, som från en ringa början med endast tolf elever efter hand ut- vidgades, så att den snart nog intagit en ståndpunkt, som närmast kan anses motsvara våra högre flick- skolor både i fråga om ämnenas antal och de genomgångna lärokurser- na.
Under året 1889 — 1890 undervisades i sko- lan 64 elever af 7 lära- rinnor och 4 lärare.
Den, som gör ett be- sök i denna läroanstalt, hvilken helt och hållet grundats på privat ini- tiativ och uppehållits utan något som helst an- slag af staten eller en- skilde, skall snart förnim-
De flesta dygder, vi besitta, ansluta sig till hemmet.
Där står kärlekens första vagga.
p. ff. |3lNDESBÖLL.
ma intrycket af ', att man i Oliva Bergklint har framför sig en lärarinna, som förstår att icke blott hos sina elever inplanta ett visst kunskapsmått, utan äfven att göra detta på ett så lefvande och väckande sätt, att arbetet för eleven blir lätt och angenämt och närer och underhåller hågen för fortsatt sysselsättning med bokliga yrken.
De unga lärarinnor, hvilka biträdt och nu biträda vid undervisningen, hafva också till största delen utgåit från sko- lan, och det märkes lätt, att det personliga inflytandet af hufvudlärarinnans plikttrohet och lifliga håg är den hela skolarbetet genomgående röda tråden.
De examina, som vid hvarje vårtermins slut, under de senare åren i när- varo af examensvittnen och under prosteD Kocks ledning, hållits, hafva på det vackraste sätt häfdat skolans allt ifrån början vunna an- seende, och de julutställningar, hvilka hvarje är egt rum, hafva alltid haft att uppvisa stil- fulla prof på elevernas högt uppdrifna skick- lighet i konstslöjd under fröken Louise Berg- klints ledning.
Det äf nu ett 34-årigt, framgångsrikt ar- bete för det unga kvinliga släktets uppfost- ran och bildning, hvarpå dessa båda systrar med berättigad tillfredsställelse kunna blicka tillbaka.
Och det är icke blott närmaste or- tens kvinliga ungdom, som samlats till den omtyckta skolan.
Äfven frän andra provin- ser, till och med aflägse belägna, hafva i hel- pension intagits många elever, hos hvilka den ömma vård de här åtnjutit och det friska och stärkande i ett sundt klimat och natursköna omgifningar säkert lemnat djupa och varaktiga intryck från barndomstiden.
Och att förtro- endet fortfarande är lika stort som någonsin, torde bäst bevisas däraf, att elevantalet håller sig uppe, oaktadt på den lilla platsen uppstått en konkurrent, en af yngre examinerade lä- rarinnor ledd och i alla afseenden utmärkt högre flickskola.
Louise Bergklint, som förnämligast sköter skolans ekonomi och undervisningen i musik och handarbete, är född 1820, och Oliva, som fortfarande är ämneslärarinna på skolans högre stadier, 1821.
Ännu tyckas de ega oförmin- skad kraft att kunna hålla ut i många år, fastän de uppnått en ålder, då statens ele- mentarlärare redan länge njutit sitt » otium cum dignitate » med ty åtföljande andra för- måner.
J. F — m.
Barndomsintryck.
§ enom ett yttrande, som biskop Mar- tensen har om kvinnan i sin Etik — han säger nämligen där: » kvin- nans stora konversationslust sammanhänger utan tvifvel med hennes naturbestämmelse att sysselsätta sig med de små barnen och att jollra med dem » — har j a g kommit att beakta, hvilken utomordentligt hög ställ- ning den har blifvit tilldelad, som på sin lott har fått att jollra med de små.
» D e små », dessa små, som en gång skola blifva de store, den kommande generationen, som skall gå ett steg högre uppåt än vi, och det i högsta mening.
Ä f hvad slag detta joller, den näring består, som vi bjuda dem på, måste tvifvelsutan ligga mycken makt uppå.
Det är omöjligt att kunna utforska, hu- ru långt på höjden, djupet och bredden af lifvet de i de tidigaste barnaåren er- hållna intrycken kunna gå.
Man talar mycket i dessa dagar o m hypnotism, ja till och med om suggestion i vaket till- stånd.
Sålunda skulle man ock g o d t kun- na benämna den fullvuxna människans in- flytande öfver det späda barnet.
H v e m af oss har väl ej observerat, huru gossen, som stött sig, tvärtystnat i sitt skrik v i d utro- pet: » en duktig karl gråter aldrig, om det också gör ondt »; eller vid » inte slå hunden, klappa snälla hunden » — hvem har väl ej då hört sina ord som ett eko upprepas: » klappa snälla hunden » och därvid sett den lilla handen, som nyss var färdig att slå till, nu smeka?
Det späda sinnet är såsom mjukaste vax, och de bilder, som draga genom barnasjä- lens alltid vidt öppnade öga, fastna ofta så troget, att tidens skråmor, huru djupt de härs och tvärs än inskära, sällan lik- väl kunna omgestalta dem.
Naturens före- teelser såsom blommans färgprakt, stjärnans glans, tonens välljud o.
d. uppfattar bar- net vanligen utan någons förmedling.
Men hvad dess inre lifs utveckling beträffar, be- höfver det hjälp af sin omgifning.
Så minns j a g t. ex. från min tidigaste barndom, att man beskrifvit samvetet för mig såsom varande ömsom en gillande, ömsom en hotande röst, men blott hörd af Gud och en själf.
Förgäfves hade j a g allt emellanåt lyssnat efter någon röst eller nå- got ljud, men aldrig afhört något.
Så hände sig en dag, att jag, skrämd ute i trädgården, sprang in i huset, och då j a g stannar, hör j a g något, som doft och takt- mässigt ljuder inom mig.
Ä t t det var våldsamma hjärtslag af springandet, förstod jag ej, utan trodde, att det var samvetet som nu för första gången talade, och jag kände mig grufiigt förskräckt, ehuruväl jag visste med mig att ej hafva gjort nå- got illa.
Slutligen frågade j a g någon till- städesvarande, om det ej hördes, huru ho- tande mitt samvete ljöd — och på så sätt bl ef jag tagen ur min villfarelse.
Fantasien vidtager, där den outvecklade tanken ej mäktar reda ut förhållandena, och man kan som barn gå åratal under inflytande af den mest bizarra uppfattning om de enklaste ting.
När därför barnet börjar med sina frågor, då gälla svaren mera än finaste guld.
Genom att i allt, så mycket som möjligt, bjärt kunna fram- hålla skillnaden mellan godt och ondt, ned- läggas frön, som sedan skola slå rot och åratal efteråt spira upp och bära frukt.
E n mycket stor roll spela sagan och bo- ken i barnkammarns värld.
Jag tror nä- stan jag hunnit konfirmationsåldern, innan jag utan rysning kunde påminna mig glans- punkten i en af våra barnkammarhistorier.
» Här luktar kristet b l o d », sade röfvarn, dragande sitt svärd, då han nattetid hem- kom i sin håla, där en vilsekommen väg- farande insomnat.
Sensationen var lika stor hvarje gång sagan berättades — men den aflägsnade o c k sömnen mången kväll.
Om någon lektyr borde vara utvald, så vore det barnkammarns, detta både i mo- raliskt och estetiskt hänseende — och hvad borde väl då ej barnsköterskan vara?
H ä r komma vi in på ett obegränsadt kapi- tel, men säkert är, att hvad oskönt och oskärt är i lifvet, vanligen först kommer till barnens öron genom tjänarne.
Hvem vet, huru det tillgår i hemmet, då föräldrarne gemensamt lemna det timtals.
Flerfaldiga gånger har jag sett personer, behäftade med kroppslyten, som de hafva erhållit genom någon vårdslös sköterskas förvållande.
Detta kroppslyten — men troligen hafva flere erhållit själslyten genom att vara lem- nade utan tillsyn med tjänarne.
Tanklös- heten är ofta härvidlag lika stor som an- svaret, och det vill ej säga litet.
I ämnet har blifvit taladt så mycket, skrifvet så mycket, och dock kan aldrig nog ofta upprepas: g i f akt på barnen — och på dig själf!
Sen tili, att Idun med Modetidning finnes hos alla edra bekanta!
" Guttens " lltid ljus och Quttebarnets ^Blickar strålar hlåa stilla Vpp mot ~Gch ibland " Le ett leende.
öga, och litet, larnaläppar vackert och * JLf inre, osedl ett hvad i ^Det JYlen c frådar, det Zf ' ick godt intet den trådar med ser alla blåa, ljus veta, — sammanbinda himmel än skådar?
att dolda kanske Klarare ^Annu guttebarnet hvilka ^Barnet i nöje.
det, finnes och iier löje, allvarligt ensam icke det fjord jy är rymden är höga.
hans sakta %) å hetänksamt himlahvalfvet " " Krusas Säg, söker sitt ljuft dimmigt unga fäste andra.
klara så hvarandra.
själ ögat och stilla, mörker förvilla.
Iranske ser han nu sin ängel.
Som Quds anlet alltid skådar ...
Därför ler han, likt den ljusning, Som om morgon sol lebådar.
Beth — n.
Våra vänner.
För Helena Idun af Nyblom.
Hvis en Skat af Perler klare, Dyrebare, kaldes din, Ja, den kan du trygt bevare I et ildfast Pengeskrin.
Men hvis i din Hånd man lägger Tillidsfuld en Hånd som Ven, Husk, at den, som Handen räkker, Han kan tage den igjen.
Og skal dit et Hjerte väre Med sit urofulde Slag, Må du vinde det med Are, Nyerobret Dag for D a g!
— |lteS|Vem vill icke ha vänner?
«åb (fc Det anses för ett af lifvets bästa goda att ha vänner, och man säger om en människa: » Det är en lycklig människa, som har sä många vänner! » Många vänner!
— Ja, det beror på, hvad man förstår med en vän!
Det finns sådana, som räkna alla dem som sina vänner, i hvilkas hus de äta middag eller äro inbjudna till andra tillställningar, ja, det finns till och med inånga, som kalla alla dem sina vänner, som de helsa på på gatan, och i så fall kunna vi ju alla få ett ganska stort antal vänner att framvisa.
Men tar man saken litet allvarligare, blir det en helt annan sak.
Detta ord » en vän » har blifvit missbrukadt som så mänga andra bra ord.
Vi missbruka det alla.
Vi skrifva i ett bref: » Kära vän », eller » din vän » af brist på bättre uttryck.
Åtmin- stone skrifva vi » kära », » snälla » och » goda » till många, som vi egentligen icke alls tycka, att dessa adjektiv passa in på.
En både sannfärdig och kvick dam af mina bekanta stod en gång i riktigt tvifvel och plåga inför en öfverskrift, som h m skulle sätta öfver ett bref.
» Jag skrifver inte kära vän », sade hon, » för det är inte min vän.
Jag skrifver inte kära — för hon är mig inte kär, — inte goda — jag finner henne inte alls god, och inte snälla, ty hon är inte älskvärd.
— Nu vet jag, hvad jag skall skrifva! » utbrast hon till sist.
» Jag skrifver: ' Syndiga människa! '
— för att, om det finnes någon sanning i henne, så måste hon ändå erkänna, att hon år en syndig människa! » Om man än icke skulle gä så radikalt till- väga, att man skulle uppmuntra sina medmän- niskor med en sådan öfverskrift, är det åt- minstone säkert, att man skulle vara litet för- siktigare vid användandet af ordet » vän », om man fäster någon betydelse därvid.
En vän är något af det dyrbaraste man kan ha på jorden.
Man kan aldrig vara nog tacksam, om man eger en, aldrig göra nog för att visa sin vän- skap för en vän.
» Nä, hvad menar du då med en vän? » skall man fråga mig.
Ja, skall jag därpå svara hvad detta begrepp innehåller för mig i hela dess utsträckning, så måste jag nämna ungefär allt godt, som existerar.
Först fordras det, att den, som jag anser för min vän, är mig sympatisk.
Jag vill ha sympati både för hans natur och hans karaktär, med andra ord, jag vill både kunna älska ho- nom och tro på honom, och han måste nära samma sympatiska känslor för min natur och karaktär.
Jag säger » han » för korthetens skull, men jag underförstår också hon.
En » vän » är icke särskildt en kvinna eller en man, — det är en människa.
När jag således förutsätter denna naturliga sympati, som man icke behöfver att vidare rä- sonera öfver, men som man trifs i, liksom man trifs i en sund luft, så kommer vidare en hel mängd andra ting.