Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Prof. 1847 och 1848. 5 Sami. i Afd. 2 IJäft. \ 2 Betillnings-Vt&kotlets Memorial, N:o 6. landtbruk till följd häraf införts pä en så origtig bana, att nara en fjerdedel af landets import utgjordes af landtmannaprodukter; att staten af samma näring ej erhölle en inkomst, sorn ens någorlunda svarade emot hvad den kunde och borde lemna, just emedan produkten ar skadlig, samt slutligen och förnämligast, att den utöfvat ett menligt inflytande å sedligheten och motverkat de ansträngningar, som blifvit gjorda för ått bland folket sprida bildning och gudsfruktan.
Då af den hittills följde lagstiftningen för berörde näring följder af en så bedröflig och för hela samhällets bestånd vådlig art sålunda hade uppkommit, och erfarenheten äfvenledes numera torde hafva ådagalagt, att en pä sunda grunder byggd lagstiftning härför Svårligen kunde erhållas på den väg, som hittills blifvit följd, med mindre än att ett på full sakkännedom och rationella grunder byggd t förslag till författning blefve utarbetadt och för Rikets Ständer framlagdt, att af deni diskuteras och antagas, hade Rikets Ständer i underdånighet anhållit, att Eders Kongl.
Majit täcktes, med fästadt afseende så väl å vårt lands förhållanden, som å hvad inom andra länder blifvit i afseende på bränvinstillverkningen och beskattningen tillgjordt, låta af sakkunnige män utarbeta ett förslag till författning, omfattande så väl nödige reglementariska föreskrifter för bränvinstillverkningen, som den grund för beskattningen af densamma, hvilken kunde anses innefatta den säkraste kontroll, och att Eders Kongl. Majit derefter täcktes i ämnet afgifva nådig proposition till Rikets näst sammanträdande Ständer.
Bondeståndet vid samma Riksdag har ock under den 30 April ofvannämnde år till Eders Kongl.
Majit ingifvit, en serskild underdånig skrifvelse, deruti Ståndet hufvudsakligen anfört: att då vid flera föregående Riksdagar de öfriga Stånden uttalat den åsigt, att nu gällande föreskrifter för bränvinsbränningen vållade en betydlig national-förlust, derigenom att tillverkningen utöfvades på ett sådant sätt, att ett betydligt värde i råämnen ginge förloradt, samt att dels det låga priset på bränvin och dels den omständigheten, att det tillverkades i nästan hvarje koja, bidroge till en öfverhandtagande sedeslöshet och deraf följande brott, och med antagande, att dessa åsigter äfven legat till grund för den underdåniga skrifvelse i ämnet, sorn Rikets Ständer till Eders Kongl. Majit aflåtit, det lage i öppen dager, att syftemålet dermed måste vara att utrota husbehofsbränningen med enkla redskap.
Men om det ock vore en obestridlig sanning, att den i vårt land öfverdrifna bränvinsproduktionen hufvudsakligen medverkat till berörde sedeförderf hos nationen och deraf följande brott, och att landets ekonomiska välstånd på sednare tider icke gått framåt, utan tillbaka, så vore den erfarenhet icke mindre grundad, att Bevillnings-Utskottets Memorial, N:o 6. 3 icke husbehofsbränningen, utan de stora bränvinsfahrikerna med deras konstapparater frambragt det öfverflöd af bränvin, som nu öfversvämmade landet, ty tänkte man sig tillbaka före den lid, eller 1843 års Riksdag, dä rättighet gafs att genom konstens uppfinning förstora bränvinstillverkningen i möjligen högsta grad, så erinrade man sig, att bränvinet då hade mera värde och nyttjades mera sparsamt och med större måtta bland den arbetande klassen än nu, då det snart sagcll gällde intet och vöre lättare åtkomligt äfven för den mest obemedlade.
Med skäl torde icke heller kunna bestridas, att den före nyssnämnda tid i ordets rätta bemärkelse bedrifna husbehofsbränning varit gagnelig ej mindre för den större, än för den mindre jordbrukaren; åtminstone stod denna näring intill den tiden väl tillsammans med en klokt inrättad ladugårdsskötsel, hvarigenom landets uppodling i betydlig mån befrämjades.
Nu vore förhållandet beklagligen annorlunda, och det syntes derföre vara högtid att rätta de misstag, som blifvit begångna.
Sättet härlöre ansåge
Bondeståndet endast vara att afskaffa all fabriksbränning med större pannor och apparater, hvilken fabriksbränning nu mera utgjorde en kräfta, icke allenast för fabrikanterne sjelfve, utan för hela landet.
Om åter den ifrågavarande nalängen endast med enkla redskap under stränga kontroller med inskränkt tillverkningstid och en måttlig beskattning finge utöfvas, så skulle snart deraf de mest välgörande verkningar visa sig.
Att den stora öfverproduktionen af bränvin icke förorsakats af husbehofsbränningen, utan af fabrikstillverkningen, insåges bäst, då man jemförde antalet af enkla bränvinsredskap år 1834-, utgörande omkring 110,000, med nuvarande beloppet, som endast uppginge till 73,000.
De enkla bränvinsredskapen voro till antalet förminskade nära hälften, men qvantiteten af tillverkadt bränvin derför icke mindre, utan snarare större, orsaken hvartill således vore den tillåtna tillverkningen med större konstapparater.
Om nu lagstiftaren på rättsenliga grunder kunnat förbjuda andra till sedeslöshet och brott föranledande inrättningar, mäste han, uppmanad af ställningen inom landet, äfven vara berättigad att vidtaga åtgärder till förminskning i tillverkningen af en vara, som allmänt erkännes utöfva ett skadligt inflytande på landets sanna väl.
En sådan minskning kunde, efter Bonde-ståndets tanka, endast ske genom utfärdande af förbud mot all konstbränning och hade Ståndet derföre hos Eders Kongl. Maj:t L underdånighet anhållit, att Eders Kongl. Maj:t med fästadt afseende å landets förhållande, äfvensom det öfverflöd af bränvin, hvaraf det besvärades, och serdeles den klagan, som från alla orter förspordes öfver den mängd bränvin, som fabriksmessig! med konstapparater nu tillverkades, hvaraf så många olyckor och brott uppkommit, täcktes uti nådig Proposition till Rikets näst församlade Ständer 4 Bevillnings-llskottets Memorial, N:o 6. framlägga ett förslag till författning angående bränvins-tillverkningen, innehållande stadganden till hämmande af det öfverhandtagande omåttliga förtärandet af rusgifvande drycker, samt förbud mot all slags konstbränning, och endast tillåtelse att tillverka bränvin med enkla redskap, dem Rikets Ständer utan all villrådighet och med tillförlitlig noggranhet kunde beskatta.
Med anledning af hvad sålunda hos Eders Kongl. Maj;t af Rikets Ständer och Bonde-ståndet serskildt i underdånighet blifvit framstäldt, har Eders Kongl. Maj:t i nåder uppdragit åt undertecknade kommitterade att, med fästadt afseende såväl å inhemska förhållanden, som å hvad inom andra länder blifvit rörande bränvinstillverkningen och beskattningen tillgjordt, utarbeta och till Eders Kongl.
Maj t inkomma med förslag till förändrade stadganden om bränvinsbränningens utöfvande här i Riket, omfattande såväl nödiga reglementariska föreskrifter för bränvinstillverkningen, som de grunder för beskattningen å densamma, hvilka kunna anses innefatta den säkraste kontroll.
Vid fullgörande af denna Eders Kongl. Maj:ts nådiga befallning har Kommittéen trott sig böra i första rummet fästa sin uppmärksamhet vid de förhållanden, under hvilka bränvin sbränningen för närvarande här i riket utöfvas, för att af det omdöme om dessa förhållanden, som Kommittén grundar icke blott på några dess ledamöters egen lokal-könnedom, utan ock på de officiella uppgifter och enskilda underrättelser, som Kommittéen i detta afseende kunnat förskaffa sig, hemta ledning vid uppgörandet af de grunder och deraf följande bestämmelser, rörande ordnandet af bränvinsbränningen i riket, hvilka, efter Kommitténs tanka, kunna befordra den öfvergång till förbättring i denna maktpåliggande del af den ekonomiska lagstiftningen, hvartill af skäl, som längre fram skola närmare utvecklas, Kommittén ar.sett lagstiftaren för närvarande böra inskränka sig.
Af de förteckningar öfver taxerade brån vinspannor, som finnas upptagna i kapital-räkningarna till riks-hufvudböckerna från år 1824 till och med år 1844, inhemtas,o att antalet af bränvinspannor utgjorde
Ar antal kannor pannerryi 1824. 169,703. 3,631,469. 1825. 172,349. 3,651,210. 1826. 1 72,586. 3,583,253. 1827. 162,733, 3,362,352. 1828. 169,744. 3,483,856.
1829. 173,126. 3,542,956. 1830. 170,572, 3,530,560.
Bevillning*-Utskottets Memorial, N:o 6. 5 1832. 1 50,348. 3,098,652. 1833. 156,823. 3,248,556. 1834. 161,751. 3,385,586. 1835. 152,273. 3,136,483. 1836. 120,907. / 2,555,111. 1837. 121,878. 2,782,231. 1838. 109,484. 2,225,640.
1839. 110,299. 2,238,836. 1840. 106,350. 2,143,753. 1841. 101,682. 2,012,312. 1842. 75,418. 1,470,581. 1843. 72,143. 1,404,144. 1844. 72,113. 1,380,920. 1845, 76,802. 1,326,598. 1846. 64,172.
1,100,707.
Det för åren 1845 och 1846 anförde antal grandar sig på de uppgifter i detta afseende, sorn af Eders Kongl. Maj:ts samtlige befallningshafvande på nådig befallning innevarande år blifvit till Chefen för Eders Kongl. Maj.ts Civil-departement insände.
Då dessa förteckningar endast upptaga antalet, storleken och klassen af de i riket befintliga taxerade bränvinspannor, och således i så måtto äro ofullständiga, att de icke lemna upplysning, huru många och hvilka af dessa pannor drifvas med eld eller ånga, saknar Kommittéen härigenom tillförlitlig statistisk grund för att kunna bedöma bränvinsbränningens närvarande ståndpunkt i afseende på den större eller mindre tillverkning, som med de till taxering uppgifne pannorna åstadkommits, destomer som, då pannerymden utgör grunden för beskattningen och redskapens form ej på något sätt blifvit begränsad, uppfinningsförmågan förstått att, isynnerhet sedan ångpannor dervid blifvit begagnade, i högst betydlig mån öka averkningen.
Kommittéen vågar derföre icke med någon säkerhet afgöra, huru många och hvilka af de uppgifna pannorna böra anses hafva blifvit begagnade endast till bränvinsbränning för husbehof, eller kunna anses hafva tillverkat bränvin med beräkning af ett större eller mindre qvantum till afsalu, ty icke må man antaga, att alla mindre bränvinspannor, äfven då de äro af första klassen, drifvas uteslutande för förstnämnde ändamål.
Yäl är det sannt, att i en stor del af landet, serdeles i de nordliga och vissa af de medlersta länen, annan bränvinsbränning med små pannor är sällsynt, än den, som idkas utan ansträngning, endast för att, med en eller 6 Bevillnings-l 'tskottets Memorial, N:o 6. annan tillmäskning i månaden, ofta af den sämsta säden eller skadad potatis, förse hushållet med sitt bränvinsbehof, och sådan bränvinsbränning utöfvas då med ganska enkel redskap, som längre fram skall närmare beskrifvas; men i andra delar af landet har mångenstädes tillverkriingen med de till rymden små pannorna, inrättade likväl i en för ändamålet gynnande form, blifvit ganska högt uppdrifven, så att den lemnat betydliga qvantifeter till afsalu.
Hvad beträffar brännerier, som drifvas med större eller sammansatt redskap och i allmänhet alltid afse tillverkning till afsalu, äro äfven desse sig emellan högst skiljaktige. l)e mindre af dessa s\nas inrättade för att till bränvin förvandla en del af gårdens egna produkter och att under vintern sysselsätta en då från åkerbruksarbetet ledig arbetsstyrka, oftast drifna för att på stället bekomma dranken till hjelp vid utfodringen, och äro således att anse såsom en af jordbruket beroende binäring.
De större åter, hvilka vanligen numera drifvas med ånga, träffas lika ofta inrättade på små som på större egendomar, och äro merändels för kostsamma i sin anläggning och utgöra en alltför stor rörelse för att stå uti beroende af jordbruket, som deremot ofta får bero af bränneriet.
Således hafva, oaktadt bränvinsbränningen skolat, såsom det heter, åtfölja jorden, dock sä godt som oberoende af jordbruk ett icke obetydligt antal brännerier uppstått, hvilka rätteligen äro att a ise såsom fabriker, framkallade af beräknadt tillfälle såväl till inköp af råämnen som till afsättning af bränvin.
Kommittéen, som icke ansett behöfligt att anföra innehållet af äldre författningar, rörande bränvinsbränningen i riket, har låtit upprätta och får härvid, under litt. A., i underdånighet bifoga ett tabellariskt sammandrag, som visar alla omvexlingar ifrån och med 1809 till innevarande tid i denna gren af ekonomiska lagstiftningen.
Den frihet i handteringen, som beslöts vid 1809 och 1810 årens riksdag, kom i sjelfva verket aldrig att vinna tillämpning.
Bland de utvägar, som Kommittéen begagnat lill vinnande af upplysningar i afseende på förhållandet med bränvinsbränningen i olika delar af riket, har varit att derom i skrifvelse från en af Kommittéens ledamöter till åtskilliga ledamöter af Bonde-ståndet vid sednast förflutne
Riksdag framställa flera förfrågningar, och har Kommittéen genom de derpå ingångna svar erhållit såväl speciella uppgifter om beskaffenheten af de redskap, som allmogen pä olika ställen till bränvinsbränning begagnar, som ock andra upplysningar om bränvinsbränningen i allmänhet, hvilka bekräfta, hvad ock den årliga minskningen af antalet bränvinspannor synes gifva vid hand och med Kommittéens egen erfarenhet instämmer, att, oaktadt lagstiftningen synnerligast vid beskattningen gynnat de små pannorna, har dock den egentliga husbehofsbränningen, den, som ej afser Bevillnings-Ut&hottels Memorial, N:o 6. någon försäljning af varan, årligen aftagit, under det att bränvinsbränningen liktidigt utvidgat sig dels i mindre verk, skötte såsom binäring vid jordbruket, men uppenbart beräknade på bränvinstillverkning öfver husbehof till försäljning, dels i större verk, drifne såsom egentlig fabriksrörelse.
Kommittéen anser det således med skal kunna antagas, att bränvinsbränningen, under den hittills alltför omvexlande lagstiftningen för dess utöfning, småningom ordnat sig sjelf till trenne slag. nemligen den, som utöfvas endast för husbehof, den, som utöfvas såsom binäring vid jordbruket till afsalu, och slutligen den, sorn utöfvas såsom fabriksrörelse.
Kommittéen har ock ansett denna sålunda redan bestående indelning böra läggas till grund för det förslag till förordning rörande bränvinstillverkningen i riket, sorn Kommittéen nu härhos i underdånighet till Eders Kongl. Maj:t öfverlemnar, Litt. B. Men innan Kommittéen öfvergår till redogörandet för de åsigt er, den dervid följt, har Kommittéen trott sig icke böra underlåta att till besvarande upptaga en fråga, som ofta blifvit framställd såväl af ifrarne icke allenast emot missbruket af bränvin, utan äfven emot dess måttliga begagnande, som ock af andre, hvilka, om de äfven ej fördöma ett måttligt bruk af bränvin, dock anse, att det öfverflöd deraf och den lätta tillgång dertill, som måste blifva följder af en i friare rigtning affattad lagstiftning för nämnde varas tillverkning och försäljning, äro de förnämligaste orsakerna till den öfverhandtagande dryckenskapslasten, och att denna i samma mån skulle aftaga, som en inom landet minskad produktion af varan åstadkomme ökade svårigheter och kostnader för dess erhållande.
Denna fråga är nemligen, huruvida ej tillverkningen af bränvin, hvars missbruk visat sig i så betydlig män hafva bidragit till ett ökadt sedeförderf och deraf följande brott, bör och kan förbjudas eller åtminstone inom ganska trånga gränsor inskränkas?
Dä erfarenheten tillräckligen vitsordat, att dryckenskapslasten mer eller mindre direkt varit källan till de fleste af de gröfre brott, som under den sednare tiden föröfvats, och otvifvelaktig! är, att ett bättre förhållande i detta afseende snart skulle visa sig, om man egde medel att förekomma eller åtminstone i någon betydligare mån hämma den till sina följder så fruktansvärda omåttliga förtäringen af bränvin, så finner Kommittéen, att, om detta stora mål derigenom med någon grad af visshet kunde ernås, man icke borde tveka att, äfven med uppoffrande af grundsatsen om frihet i näringar och af en påräknad icke obetydlig statsinkomst, samt utan hänsigt till en under nuvarande förhållanden för många individers välstånd menlig rubbning i egendomsvärde och utvägar till försäljning föreslå en lagstiftning, åsyftande att i väsendtlig mån försvåra och derigenom betydligen minska tillverkningen af bränvin inom riket.
8 Bevillningsutskottets Memorial, N:o G. Men Kommittéen hyser den af erfarenheten bestyrkta öfvertygelse, att en dylik lagstiftning icke allenast skulle vara för vinnande af ofyannämnde mai fruktlös, utan äfven svårligen kunna ega bestånd.
Alltsedan bränvinet blef, i början af 16:de århundradet, kändt i landet, har något absolut bränvinsbrännings-förbud aldrig kunnat bibehålla sig.
Den längsta tid, som ett sådant varat, var från 1757 till 1760.
Under denna tidrymd, då stora summor gingo ur landet för införande på loflig och oloflig väg af viner och spirituosa, visade det sig vara omöjligt att vidmakthålla ett sådant förbud, hvilket gäckades med lönnbränning och lurendrägeri, åtföljdes af beslags-åtgärder och rättegångar, samt föranledde till våld och falska eder, lika förnedrande af menniskovärdet, som det onda, man velat bota.
Vid Storthinget i Norrige 1842 beslöts, alt ali bränvinsbränning skulle efter 10 år upphöra, och detta beslut, som icke erhöll Konungens stadfästelse, blef af nästföljande Storthing upphäfvet och återtaget.
Då Sverige åren 1809 och 1718, 1740, 1757 till 1760 haft totala bränvinsbränningsförbud, hafva dessa alltid måst, såsom alla ytterligheter, gifva vika för sin motsats och bränvinsbränningen, frigifven, har derefter begagnats med ökad begärlighet.
Hvad åter angår en inskränkning af tillverkningen inom ytterst trånga gränsor, så är det troligt, att förbrukningen af denna vara mera framkallar produktionen deraf än tvärtom.
Så länge nemligen bränvinet finner köpare, kommer det aldrig att saknas, vare sig tillverkadt i stora eller små brännerier, i lagligen tillåtna eller i löndom inrättade, vare sig af inhemskt eller utländskt ursprung, och om äfven priset möjligen kunde genom lagstiftningen för någon tid bringas till dubbelt belopp, skulle, under en tilläfventyrs något minskad daglig förtäring, likväl missbruket, som torde få anses för det farligaste, föga förekommas.
Det numera vanligtvis låga priset på bränvin och dess deraf följande tillgänglighet för hvar man har måhända i sin män bidragit till den inskränkning i förbrukningen, som uppenbarar sig ej endast inom de såkallade högre klasserna, utan ock hos den upplyslare allmogen, det egentliga Bondeståndet.
Det skulle således, efter Kommittéens tanka, hvarken leda till det der med åsyftade ändamål eller möjligen för framtiden ega bestånd eller utan stora betänkligheter kunna under nuvarande förhållanden verkställas, attinförä en lagstiftning, som, för att derigenom undanrödja en för landets innebyggare genom dess missbruk förderflig vara, åsyftade att, om ej på en gång genom eli maktspråk förbjuda all tillverkning af bränvin, åtminstone genom en alltför högt drifven beskattning eller andra tvångsmedel undertrycka denna näring.
Men, ehuru Kommittéen hyser den öfvertygelse, att. dryckenskapslasten - Bevillnings-Utskottets Memorial, N:o 6. 9 sten slutligen kan endast genom moraliska medel utrotas, finnér kommittéen likväl ett hufvudsakligt afseende vid lagstiftningen för bränvinsbränningen böra fästas dervid, att de ekonomiska och financiella bestämmelserna rörande bränvinets tillverkning, äfvensom polisföreskrifterna om försäljningen deraf så inrättas, att de hvar i sin män, utan öfverdrift, på ett ändamålsenligt sätt medverka till det önskade ändamålets ernående.
Kommittéen tror sig härvid böra uttala den mening, hvartill den vid öfvervägande af de olika åsigterna rörande bränvinsbränningens ordnande i riket kommit, att denna handterings bedrifvande endast i fabriksväg skulle vara det sätt, hvarigenom ofvannämnde stora ändamål, dryckenskapslastens förekommande, så vidt det på tillverkningssättet beror, närmast kunde vinnas.
Derigenom blefve ock lagstiftningen helt enkel, tillverkningen kunde beläggas med hög afgift, som antingen beredde en ökad statsinkomst eller bidrag till förbrukningens minskande; beskattningen vore lättare att kontrollera vid ett mindre antal större brännerier; de bästa tillverkningsmethoder skulle utan tvifvel antagas till besparing i material och arbetskostnad och den demoralisation i betydlig mån undvikas, som bränvinsbränningens utöfning i en mängd små brännerier nödvändigt alstrar genom frestelsen till dryckenskap för den dermed sysselsatta, sålunda mångfaldigt ökade, personalen, och sprider till det ena uppväxande slägtet efter det andra.
Härtill torde ock böra läggas, att en i smått utöfvad bränvinsbränning vanligen har menlig verkan på de betjenande personernes helsa, alldenstund arbetet i ett litet bränneri sällan medgifver tillfälle för en eller par der sysselsatte personer att njuta ordentlig nattro, och äfven i detta afseende haf.a de större bränvinsfabrikerna företräde, då personalen derstädes måste vara så stor, att den, med bestämda ombyten, bör få tillfällen till ordentligare hvila.
Att denna riktning också är den naturliga för utvecklingen af ifrågavarande näringsgren, visas bäst af det redan antydda anmärkningsvärda förhållande, att, ehuru de mindre brännerierna här i riket af lagstiftningen varit uppenbart och i ej ringa mån gynnade framför de större verken, deras antal likväl under de senaste 18 åren till öfver hälften aftagit, under det samtidigt dermed en mängd större verk eller fabriker uppstått.
Antalet af pannor under 23 kannors rymd, som år 1829, då det var störst, utgjorde 123,303 stycken, har nemligen sedermera nästan oafbrutet minskats och uppgick endast till 55,043 år 1844, det sista, för hvilket speciell uppgift är att tillgå.
Ett likartadt exempel lemnar äfven förhållandet med brännerierna i Preussen, hvarest, under det att från år 1834 till och med år 1840 tillverkningen Bi.h. tili R.
Prat. 1847 och 1848. 5 Samt. 1 Afd. 2 Haft. 2 10 Berillnings-Utskottets Memorial, Avo 6*. af bränvin, enligt beräkning af den derför erlagda skatt, ökades nied 25 procent, bränneriernas antal dock minskades så, att då detta, år 1834, uppgick till 21,031, funnos år 1841 endast 15,333.
Antalet af sådana bränneriet1, för hvilka skatten öfversteg 1000 Thaler, växte likväl under samma tid från 1252 till 1739, hvaremot de, sorn betalade emellan 500 och 1000 Thaler, minskades med en femtedel och de, för hvilka mindre än 500 Thaler erlades i afgift, aftogo i en proportion af 3 till 2.
Sedan denna tid har förhållandet varit enahanda, ehuru kommittéen saknar speciella uppgifter derom.
Kommittéen gör sig ock den föreställning, att de mindre brännerierna här i riket, hvilka sålunda redan i följd af den stigande upplysningen af sig sjelfva så betydligen minskats, skola utan allt förbud ytterligare aftaga och kanske inom en icke aflägsen tid i det närmaste försvinna.
Detta är den naturliga vägen, den fria öfvertygelsens väg, pä hvilken alla samhällsförbättringar, all industriell utveckling bäst åstadkommas, och kommittéen anser, att lagstiftaren under nuvarande förhållanden skulle begå ett misstag, om han, med undertryckande af all annan bränvinsbränning, skulle på en gång åt fabrikanten allena upplåta denna näring.
En sådan åtgärd skulle dels innebära en orättvisa mot alla dem, som nu på grund af vår närvarande bränvinslagsliftning, hvilken, ehuru i öfrigt omvexlande, deruti varit bestående, att den fästat bränvinsbränningsrättigheten vid jorden, inrättat sin hushållning med begagnande af bränvinsbränning såsom en binäring, dels kan kommittéen icke förbise, att mången gäng en mindre bränvinsbränning till afsalu, utöfvad under de sex månader af året, då jordbruket kräfver minsta arbetet, af egna produkter, annars ofta svåra att afsätta, med eget bränsle och egna arbetare, kan just genom dessa fördelar uthärda täflan med fabrikerna, och det så mycket heldre, som bränvinets affall, dranken, ett vigtigt foderämne, användes på stället, och som förlagskostnaden för inrättandet af ett mindre bränneri är obetydlig, jemförd med den, som erfordras för en fabriksanläggning.
Att neka jordbrukaren denna binäring, den han funnit för sig fördelaktig, vore ett ingrepp i hans välfärd, åtminstone skulle det så betraktas.
Det är ock ur sistnämnda synpunkt och ingen annan, som den egentliga husbehofsbränningen, hvartill rättigheten uppskattas så högt, åtminstone af den mindre jordbrukaren, kan försvaras.