Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Fattigvården på landet drabbar äfven i väsendtlig mån samma jordbrukande befolkning, och då någon tillökning i presterskapets aflöning finnes behöflig fordrar man i främsta rummet ytterligare uppoffringar af församlingsboerna, utan att någon eftergift i den till främmande ändamål disponerade tiondeskatten erbjudes åt jordbruket, förhållanden, hvarom den tiondegifvande befolkningen för icke länge sedan blifvit, vid de af kontraktsprostarne hållna sockenstämmor, påmind genom antydningar att öka komministrarnas löner.
Det är visserligen sannolikt, att den år 1527 till Kronan indragna andelen af kronotionden var oundgängligen behöflig för fyllandet af statsverkets dåvarande behof under en tid, då den nu så kallade indirekta beskattningen troligtvis icke Bih. till B.
Prot. 1865 $ 1866. 11 Sami. 4 A/d. 29 226 Motioner i Bonde-Ståndet 1865.
N:o 157. uppgick till något betydligt belopp.
Men huru har icke just denna indirekta beskattning stigit under blott det sist förflutna tiotalet af år?
Enligt 1851 års riksdagsbeslut beräknades i statsregleringen uppbörden kunna blifva år 1854 af t. ex. tullmedlen 6,795,000 R:dr och af bränvinsbränningsafgiften 975,000 R:dr R:mt; men efter 1863 års riksdagsbeslut beräknades uppbörden år 1864 blifva af tullmedlen 13.500.000 R:dr R:mt och af bränvinsbränningsafgiften 8,400,000 R:dr R:mt, hvadan å endast dessa båda beskattningstitlar visar sig en årlig tillvext af sammanräknadt 14.130.000 R:dr R:mt.
Det kan visst icke förnekas, att denna ofantliga tillvext i statsverkets inkomster af den indirekta beskattningen kunnat vid riksdagarna användas till hvarjehanda både äldre och under tiden tillkomna anslagsanspråks tillfredsställande, och således icke behöft skrinläggas, och medgifvas måste det, att det blifver till lättnad i bekymren vid statsregleringens upprättande om den stigande inkomsten af indirekta beskattningen får oafkortad användas att tillfredsställa många af de vid hvarje riksdag tillkomna anspråken på nya eller tillökade anslag af statsverkets medel, och om litet eller alldeles intet behöfver påräknas till lindring i den gamla grundbeskattningens tryckande börda; men månne icke, efter en sådan erfarenhet, tiden kunde vara inne, då man borde i någon mån undersöka huru grundbeskattningen på den svenska jorden tillkommit, och huru rättvist eller orättvist den är fördelad, samt huruvida den nu användes för sina ursprungliga ändamål?
Jag tror, att en sådan undersökning kunde medföra mera nytta, än bibehållandet af det för statsverket dyrbara granskningsbestyr, som nu i åtskilliga år förehafts i det s. k.
Jordebokskontoret.
En sådan undersökning, hvad kronotionden beträffar, skulle troligtvis ådagalägga, att om den i statsregleringen beräknade kronotionden återtoges från statsverket och icke vidare affordrades tiondegifvarne såsom en i statsregleringen ingående grundskatt; så blefve det derigenom möjligt för äfven de fattigare församlingarna att utan alltför tryckande uppoffringar lemna behöflig lönförbättring åt sina själasörjare, synnerligast åt komministrarna, samt att bygga och underhålla ändamålsenliga kyrkor, och att draga den nu på många ställen ganska tunga beskattningen för fattigvården.
I sjelfva verket komme kronotionden derigenom endast att återgå till den bestämmelse, hvarför den blifvit af våra förfäder beviljad, nemligen till presterskapet, till sockenkyrkorna och till de fattiga, sedan man numera funnit utvägar att genom annan beskattning bestrida de för tiondens beviljande främmande anslag, som nu utgå af den år 1527 till kronan indragna andelen af tionden af säd.
Jag får derföre vördsamt föreslå, att Rikets Ständer besluta: l:o att den i Kronans räkenskaper s. k. kronotionden icke må efter år 1866 affordras tiondegifvarne eller i nämnda räkenskaper upptagas, och att de statsanslag, hvilka utgått af kronotionden, måtte af andra statsverkets tillgångar bestridas; börande det dock åligga kommunerna att sjelfva och utan något bidrag från statsverket, vare sig under benämningen “vin- och byggnads-säd“ eller eljest, dels bygga och underhålla sina sockenkyrkor med hvad som till de heliga sakramenternas utdelande eller i annat afseende kan erfordras, dels gifva nöjaktigt understöd åt de fattiga, och dels aflöna ett för själavården behöfligt antal lärare sålunda, att minsta lönen bestämmes till 2,500 R:dr R:mt för kyrkoherde och till 1,250 R:dr R:mt för komminister; 2:o att ett lämpligt förslagsanslag måtte för nästa statsregleringsperiod ställas till
Regeringens disposition för bestridande af de anslag, hvilka nu äro anordnade att utgå af kronotionden, och att en fullständig utredning, Motioner i Bonde-Ståndet 1865.
227 rörande den nuvarande dispositionen af tionde af säd måtte blifva till Rikets näst sammanträdande Ständer öfverlemnad.
Samuel Johnson, från Jönköpings län.
N:o 15§.
Af Samuel Johnson från Jönköpings län, om upphörande af nu gällande stadganden angående s. k. forum privilegiatum.
Det har blifvit af vår Konung offentligen yttradt, att den enda verkliga likheten, som kan ega rum emellan alla medlemmar inom ett samhälle, är likhet inför lagen.
Vid ett sådant yttrande af en älskad Konung vill man så gerna fästa säkra förhoppningar; men att en sådan likhet icke har hittills varit fullt erkänd i vår lagstiftning, synes af 8 Kap. 2 § 8 mom.
Rättegångs-Balken och af Kongl. Brefvet af den 7 April 1805, enligt hvilka lagbestämmelser åtskilliga mål, som röra adelsmän eller ledamöter i Svenska Akademien, skola, med förbigående af de vanliga underdomstolarne, i första hand upptagas och handläggas af Hofrätt.
Hvarjehanda inskränkningar i berörda undantagslagstiftning hafva visserligen tid elter annan tillkommit, och i Konkurslagen af den 18 September 1862, är grundsatsen af likhet inför lagen fullt erkänd hvad beträffar de förhållanden, om hvilka konkurslagen handlar; men rörande andra förhållanden, såsom i fråga om bouppteckning efter död person, arf, testamente, förmynderskap, m. m., qvarstår undantagslagstiftningen till olägenhet i många afseenden både för domare och allmänheten.
Jag får derföre vördsamt föreslå, att Rikets Ständer måtte för sin del besluta: att mom. 8 af 2 § i 8 Kap. Rättegångs-Balken och att Kongl. Brefvet, angående rätt forum i åtskilliga mål för Svenska Akademiens ledamöter, af den 7 April 1805, måtte alldeles upphäfvas.
Stockholm den 14 November 1865. S. Johnson, från Jönköpings län. 228 Motioner i Bonde-Ståndet 1865.
M.o 159.
Af Samuel Johnson från Jönköpings län, om åtskilliga ändringar af nu gällande Bevillningsstadga, §§ 32, 33, 36, 37, 30, 32 och 76.
Enligt § 32 i bevillningsstadgan bör bevillningsberedning utgöras af en af Konungens Befallningshafvande förordnad ordförande samt af två eller tre, och då flera socknar äro förenade till ett beredningsdistrikt af en eller två, utaf kommunen valda ledamöter.
I många orter, såsom i Jönköpings län, äro kronofogdarno förordnade till ordförande, livar och en i sin tjenstgöringsort.
Kronofogden saknar full kännedom om de särskilda hemmansdelarnes verkliga värden och eger sällan någon tillförlit lig kännedom om handlandes och näringsidkares industriel a förhållanden, hvaraf följer, att bereaningarnes förslager, hvilka naturligtvis merändels blifva kufvudsakligaste ledningen för taxerings- eller pröfningskomitéernas åtgärder och hvaraf således en dryg del af beskattningen bestämmes, äro beroende af tre eller två och stundom af blott en enda persons sakkännedom.
Men då såväl röstberäkningen i kommunernas angelägenheter, som den drygaste delen af kommunalskatterna, är beroende af bovillningstaxeringen, så synes det vara billigt och ändamålsenligt, att bevillningsberednings-förslagernas upprättande helt och hållet lemnäs åt kommunernas bestämmande.
Dessa förslager skola ju ändock pröfvas af taxerings- och pröfningskomitéerna, dervid vissa tjenstemän uppträda såsom Kronans ombud.
Jag föreslår derföre vördsamt, att bevillningsförordningen måtte gifvas följande förändrade lydelse i nedannämnde §§, nemligen: § 32.
Kommunerna ega att sjelfva besluta huru bevillningsberedningarne skola sammansättas, dock bör hvarje beredning bestå af en ordförande och minst två ledamöter, hvilka alla under året hafva i kommunen påförts allmän bevillning efter gällande bevillningsstadgas 2:dra artikel.
Beslut i förutnämnda afseende tillkommer Stadsfullmägtige i de städer, der sådana finnas, men allmän rådstuga i de öfriga städerna, och på landet kommunalstämma.
Då de ordinarie ledamöterna i bevillningsberedningen utses, skola äfven, så i stad som på landet, utväljas, på enahanda sätt, suppleanter till minst halfva antalet mot ledamöterna. § 33.
Valet till nästpåföljande årets bevillningsberedning förrättas före
December månads utgång, och underrättelse om de personers namn och adress, hvilka blifvit valda till ordförande i beredningarna, samt om ledamöternas antal, skall genast efter valet meddelas Konungens Befallningshafvande, som före Januari månads utgång utfärdar allmän kungörelse derom, till de skattskyldiges kännedom. § 36.
Beredningssammanträdena böra förrättas så tidigt, att samtliga bered ningarne sednast inom Maj månads utgång må hafva afslutat sina arbeten.
N:o 160. 4 229 § 37.
Till bevillningsberednings ordförande — — tillställas ordförande i ortens bevillningsberedning.
Beslut må icke kunna fattas af bevillningsberedning, derest icke ordförande och minst två ledamöter äro närvarande; börande i allt fall, då ordinarie ledamot i beredning är frånvarande, vederbörande suppleant tillkallas.
Derest, vid föreslående af fastighetsvärde — — inom beredningen förekommer. § 40.
Hvarje inom beredningsdistriktet bosatt person vare skyldig att, såvida han icke deltagit i de tvänne nästföregående bevillningsberedningarne derstädes eller är af laga förfall hindrad, emottaga uppdrag att vara ordförande eller ledamot i beredningen. § 42.
Ordförande i bevillningsberedning bör jemväl inställa sig hos taxeringskomitéen för samma ort och då medhafva de uppgifter och öfriga handlingar, på hvilka beredningen grundat sina förslag. § 76. l:o.
Till kostnader för — — — — eller räkenskaper kunnat med delas, än för det vid taxeringsförrättning för öfrigt lcmnade biträde — — under ett följande år. 2:o.
Angående det i Kronoräkenskaperna redovisas. 3:o.
Till de i mom.
1 af denna § — — verkställda fördelning.
Den i § 70 bestämda rese- och traktamentskostnadsersättning bör, efter anställd granskning — — — -— omedelbart från detta verk.
Om remiss till Bevillnings-Utskottet anbålles.
Stockholm den 14 November 1865. S. Johnson, från Jönköpings län.
N«o 160.
Af Samuel Johnson från Jönköpings län, om lindring af 53 g af nu gällande Bevillningsstadga.
Enligt § 1 mom. 1 af Kongl. Förordningen den 24 April 1863 om mantalspenningars utgörande erfordras kommunalstyrelsernas intyg, för att befrielse från denna skatt må kunna medgifvas i och för fattigdom eller sjuklighet, och enligt § 91 mom. 2 af 1864 års Bevillningsstadga skall afkortningslängd granskas å utlyst kommunalstämma och mantalslängden vid kommunalstämma justeras.
Personlig skyddsafgift samt kurhusmedel och folkskoleafgift böra enligt författningarna utgöras af hvar och en i mantalslängd upptagen person, som skall erlägga mantalspenningar.
Kommunalstyrelsernas eller kommunalstämmas omdömen om 230 Motioner i Bonde-Ståndet 1865.
N-.o 160. de mantalsskrifne personernas förmåga att erlägga förutnämnde kapitationsafgifter borde väl således vara den egentliga och enda grunden för bedömandet, huruvida afkortning bör ega rum i och för fattigdom eller sjuklighet, och något tillförlitligare omdöme om dessa förhållanden synes det våra svårt att kunna framkalla.
Men uti § 53 af Bevillningsstadgan gifves åt taxeringskomitéerna tillfälle att, oberoende af förutnämnde omdömen, påföra eller befria från kapitationsafgifterna, och detta fillfälle lemnäs icke obegagnadt i vissa orter, der kronofogdarna, som å landet äro sjelfskrifna till kronans ombud vid taxeringarna, bemöda sig om att, till lindring i besväret med restlängder och afkortningslängder, få kapitationsafgifterna afskrifna för en mängd personer, hvilka vid mantalsskrifningarna ansetts böra påföras sådana afgifter.
Det måste vara oegentligt att åt taxeringskomitéerna, dervid ganska få socknemän, ofta icke flere än tre ledamöter från hvarje kommun, äro närvarande, lemna en sådan fri rättighet att ändra mantalslängden, hvars upprättande skett i närvaro af pastor, som ofta har god kännedom om den mindre förmögna befolkningens lefnadsomständigheter, och af länsmannen, kronofjerdingsmännen, sexmännen och stundom många andra af församlingsboerna, och hvars justering försiggått vid kommunalstämma förr än längden öfverlemnats till taxeringskomitéen.
Föga tillförlitlighet vinna taxeringskomitéernas ändringsåtgärder deraf, att de grunda sig på de af kronofogdarne företedda afkortningslängderna å föregående årets utskylder; ty då arbetsfolk å landet sällan eger något betydligare lösörebo eller någon annan förmögenhet än den fria arbetsförmågan, så måste det inträffa, att befrielse väl kan vara behöflig och billig ett år, då sjukdom eller någon annan om ständighet minskat arbetsförmågan eller arbetstillfällena, men deremot icke är rättvis och behöflig ett annat år, då arbetaren, under för honom gynnsamma förhållanden, haft jemn och väl betald sysselsättning, som kunnat lemna bättre inkomst, än som för egare af mindre hemmansdelar stått att förvärfva, — förhållanden, hvilka icke kunna vara tillförlitligt kända vid taxeringskomitéernas sammanträden, särdeles som ledamöterna i dessa komitéer nog väljas mera med afseende å deras kännedom om den förmögnare befolkningens sannolika inkomstförvärf, än om arbetsklassens lefnadsomständigheter.
Jag får derföre vördsamt föreslå: att § 53 i Bevillningsstadgan måtte erhålla följande förändrade lydelse: § 53.
Taxeringskomitéen bör äfven noga granska de inom taxeringsdistriktet sednast upprättade mantalslängder, samt taga kännedom om de anmärkningar, som vid mantalsskrifningsförrättningarna eller vid samma längders derefter verkställda granskning förekommit.
Skulle härvid visa sig, att intyg, som böra af kommunalstyrelserna lemnäs om fattigdom eller sjuklighet, icke tagits till efterrättelse eller icke finnas i mantalslängden antecknade och ej heller äro dervid fogade, eger taxeringskomitéen att meddela rättelse eller att förordna om befrielse från utskylder; börande dock ej mindre beslutet derom, än de skäl, som detsamma föranledt, alltid i taxeringskomitéens protokoll intagas.
231 Nio 161.
Af Per Östman från Wester-Norrlands län, om rättighet för oäkta barn att taga arf efter föräldrar.
Ed inom lagstiftningens område vigtig fråga har under föregående riksdagar varit föremål för Ständernes bepröfvande, nemligen den om oäkta barns rätt att taga arf.
Då jag jemte flera inom representationen under nästlidne riksdag väckte motion om upphäfvandet af 7 § 8 Kap.
Ärfda-Balken, som utesluter oäkta barn från arfsrätt, så afgaf Höglofliga Lag-Utskottet såsom svar derå det för menniskovännen tillfredsställande tillstyrkandet, att oäkta barn skulle ega att taga arf efter sin mor och likaledes efter sin fader, derest ban inför prest eller i tvänne vittnens närvaro erkänt sig vara barnets fader, hvilken grundsats gillades af samtliga respektive Riks-Stånden.
Underdånig skrifvelse i ämnet afgals till Kongl. Maj:t; men som Kongl. Maj:ts Högsta
Domstol fann den underdåniga skrifvelsen vara med formfel behäftad, tillstyrkte den icke Kongl. Maj:ts sanktion derå, hvadan 7 § i 8 Kap. Ärfda-Balken ännu oförändrad qvarstår.
Med åberopande af de i min motion i ämnet vid sista riksdagen anförda skäl, får jag vördsamt föreslå, det Rikets Ständer måtte för sin del förklara: att, med uppbäfvande af 7 § i 8 Kap.
Ärfda-Balken, oäkta barn ega att i alla afseenden taga arf som äkta barn.
Har någon inför prest eller i tvänne vittnens när varo erkänt sig vara fader till ett utom äktenskapet födt barn, varde ban då såsom dess fader ansedd.
Stockholm den 14 November 1865, P. Ostman, från Wester-Norrlands län. 232 Motioner i Bonde-Ståndet 1865.
Af Per Östman från Wester-Norrlands län, om tillökning aj de till häradsnämnd utgående s. k. tingsgästningspenningar.
Om det å ena sidan är en moralisk pligt för den, som njuter skydd och fördelar inom sin kommun eller sitt samhälle, att, derest han eger kommunens förtroende, offra något af sin tid i och för kommunens nytta, äfven om han ej alltid erhåller full ersättning derför, synes det dock icke vara med billighet och rättvisa öfverensstämmande, att personer, som äro kända såsom rättänkande, och af sådan anledning blifva af kommunen utsedda till ett kall, som icke i egentlig mening kan benämnas kommunalt, utan mera hörer till lagskipningens område, skola, för det de ega ett dylikt förtroende, utöfva detsamma utan att för den tidspillan och kostnad, som dermed är förenad, njuta en något så när motsvarande ersättning.
Detta är dock händelsen med häradernas nämndemän, ty den ersättning, som dem tillkommer under namn af tingsgästningspenningar, och i det härad jag tillhör vanligen utgått med 34 R:dr, är såsom fördelad på 12 nämndemän så ringa, att de, som erhålla den, nästan blygas att omnämna den.
Då tingsgästningspenningar först tillerkändes häradernes nämndemän, ansågs beloppet efter dåvarande penningevärde motsvara nämndemannens kostnad och besvär; men sedan dess har detsamma blifvit oförändradt, oaktadt man i andra afseenden för hvarje tid ordnat lönebeloppen med hänsyn till det rådande penningevärdet.
Yid nästlidne riksdag väckte jag fråga om rättelse härutinnan, men erhöll af det Utskott, som handlade frågan, ett afstyrkande svar, grundadt på det skäl, att högre ersättning till nämndemän och fjerdingsmän för biträde vid extra syneförrättningar blifvit tillstyrkt, och att nämndemännen på detta sätt borde kunna finna ersättning.
En sådan argumentation håller likväl icke stånd, ty, utom det att dylika förrättningar sällan komma i fråga, kunna ej alla nämndemän blifva i tillfälle att deltaga i dylika; hvarföre jag vördsamt föreslår, det Rikets
Ständer ville besluta en tillökning i häradsnämudens tingsgästningspenningar till Etthundrafemtio
Riksdaler om året för hvarje härad.
Stockholm den 14 November 1865, P. Östman, från Wester-Norrlands län.
Motioner i Bonde-Ståndet lHtiö.
N:o- ldii. j\ o tm.
Af Anders Jonsson från W ermlands län, om ändring af Kongl.
Förordningen den 2 i December 1851, om egorn fredande mot skada af annans hemdjur samt om ttiungselskyldighet.
Få lagstadganden på de sednare åren inom vårt land hafva så allmänt blifvit klandrade, som Kongl. Förordningen af den 21 December 1857, om stängselskyldigheten ; härom bära vittne de många motioner, som vid dt; tvänne sedermera hållna riksmöten om ändringar och förklaringar uti ofvannämnda nådiga förordning framkommit.
Uppmanad af mina komitenter att ånyo upptaga samma fråga, nödgas jag härmed äfven denna riksdag göra enahanda framställning, som vid den sistförflutne, hvilken framställning då vann Sammansatta Lag- och EkonomiUtskottets samt Borgare- och Bonde-Ståndens bifall, att stängselskyldighetens ordnande skulle inom hvarje län genom öfverenskommelse af landstingen få ordnas efter lokala förhållanden; ty det är en känd sak, att hvad soth uti denna fråga kan passa uti Skåne och södra slättbygden i Sverige omöjligen är tillämpligt i norra och vestra länen, der hemmanens inegor uti skogsbygden ligga spridda på flera ställen uti skogsmarken.
Ofvannämnda Utskotr, som förr behandlat denna fråga, har visserligen erkänt den brist och lucka, som finnes uti nu gällande stängselförordning, att den icke bestämmer huru med s. k. gärdesgårdar förfaras bör; men härvid har det stadnat.
De skäl, som af Ridderskapet och Adeln samt Preste-Ståndet anfördes mot det då framställda förslaget, nemligen att landstingen då icke träd t i verksamhet eller blifvit fullt organiserade, torde nu förfalla, så mycket mer, som man sett landstingen med särdeles nit omfatta länens kommunalangelägenheter; och månne icke hägnadsskyldigheten i främsta rummet bör anses såsom kommunernas angelägenhet?
På grund af hvad jag anfört får jag vördsamligen föreslå ändring uti Kongl.
Maj:ts nådiga Förordning af den 21 December 1857 på så sätt, att hägnadsskyldighetens ordnande inom länen måtte få öfverflyttas på landstingen.
Hih. till H. St, Fröt. 1865 $ 1866. 11 Sami. 4 Afd. 30 234 Motioner i Bonde-Ståndet 1865. -X:o 164.
\o 1114.
Af Anders Jonsson från Wermlands län, om ändring af Kongl. Förordningen den 1 April 1845, angående prestval.
Maj:ts nådiga Förordning af den 1 April 1843, angående prestval, stadgar uti 16 §, att för masungar, stångjernsbärdar, m. m., äfvensom för tullmjölqvarnar och sågar, rösträtten bestämmes efter den grundränta de draga.
Om vid den tiden detta kunde hafva något sken af rättvisa, bortfaller det nu, sedan i stället för hammarskatten å de förra samt grundräntan å de sednare, numera erlägges bevillning, således rösta de nu för långt mer än efter den skatt de erlägga.
Äfven hvad rösträtten å jordbruksfastigheten angår, är den orättvis mellan förmedlade och oförmedlade hemman, i det att hemmantalet, stort eller litet, derför ligger till grund, ty icke kan det vara med rättvisa och billighet förenadt, att ett hemman, t. ex. taxeradt till 15,000
Tt:dr, erlägger och röstar lika med ett större och flerdubbelt folkrikare hemman, taxeradt till 160,000 R:dr, o. s. v. Sedan man nu vid den nya regleringen af presterskapets löneinkomster, så vidt jag kunnat inhemta, och allmänt inom den ort jag representerar man på goda grunder frångått hemmantalsberåkuingen och antagit hemmanens taxeringsvärden till grund, o rt o o o ' och då våra kommunala lagar härpå utgå, synas allt skäl och tiden vara inne att äfven rösträtt vid prestval bör efter fyrktalslängden utgå.
Då först komma rättigheter och skyldigheter att stå uti ett rätt förhållande mot hvarandra, enkelhet och lätthet vid valförrättningen att vinnas.
Jag får derföre vördsamligen föreslå, att 16 § uti ofvannämnda nådiga Förordning om rösträtt vid prestval måtte upphäfvas, och rösträtten bestämmas efter fyrktalslängden, t. ex. för 1 öres bevillning ^idels, för 2 öre i:dels röst o. s. v., samt att 10 öres bevillning må utgöra en röst, och att ofvannämnda nådiga Förordning ändras i de delar, som häraf blifver en följd.
M:is 165 och 166.
235 No 165.
Af Johannes Andersson från Skaraborgs län, att yngling, som genomgått jern klasser af allmänt elementarläroverk, måtte från beväringsskyldighet befrias.
Att beväringsskyldigheten för studerande vid de högre elementarläroverken måste förorsaka långa och skadliga afbrott i deras studier, är ovedersägligt, synnerligast sedan exercistiden blifvit till två år utsträckt.
Vid ifrågavarande läroverk äro numera vanligtvis anställde officerare i egenskap af gymnastiklärare och torde dessa sålunda kunna bibringa ynglingarne lika om ej högre färdighet i handtering af vapen, än som under tvänne möten kan inhemtas; och får jag med anledning af hvad jag nu haft äran i korthet anföra, vördsamt föreslå: att gymnastiken vid de högre elementarläroverken måtte så ordnas, att beväringsskyldigheten för studerande vid dessa läroverk hädanefter icke måtte kunna blifva behöflig, när de genomgått fern klasser. r5 ’ o O Om remiss till vederbörligt Utskott anhålles.
No 166.
Af Ola Lasso» från Christianstads län, om ändring af Kongl. Kungörelsen den 17 Juli 1847, i fråga om utarrendering af kungs- och kungsladugårdar samt andra kronolägenheter.
Uti Kongl. Maj:ts nådiga Kungörelse af den 17 Juli 1847 angående åtskilliga förändrade föreskrifter till iakttagande vid utarrendering af kungs- och kungs - .trotioner i Bonde-Ståndet 1865.
N:o Jtld. ladugårdar samt andra kronolägenheter, hvaraf arrenden till statsverket ingå, finnes föreskrifvet: i 1 § att, då sådan lägenhet skall under arrende upplåtas, det åligger Kongl. Maj:ts Befallningshafvande att, sedan vederbörande blifvit hörda, utsätta ett minimum hvarunder och ett maximum hvaröfver det årliga arrendet ej får gå, samt att sedermera underställa Kammar-kollegii pröfning de sålunda utsatta minimi- och maximibeloppen; och i 2 § att, derest lägenhetens förra innehafvare densamma väl brukat, arrendet deraf bör honom, eller, i händelse han är med döden bortgången, hans hustru och barn hembjudas emot den af Kammarkollegium fastställda maximi-summan samt öfriga vilkor, enligt författningarna.
De sålunda meddelade föreskrifter, i fråga om sättet att bestämma minimioch maximi-beloppen, äro visserligen förändrade genom Kongl.