Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
* Kristina Kilsson döptes här om dagen på Gårdsby af biskop Lindström, d. v. s. det var den lilla Kristina Nilsson, en brorsonsdotter till den världsberömda sångerskan och dotter till häradshöfding Johannes Nilsson och hans maka, f. Schander.
Grefvinnan Oasa-Miranda stod fadder åt den lilla.
Under rubriken » Familjemeddelanden&gt; ha vi anslagit en bestämd plats på andra sidan i vår an- nonsbilaga för s. k. legala annonser och för dem fast- ställt ett pris, som rätt mycket understiger vårt annars beräknade annonspris, eller för födelse-, förlofnings- och vigselannons kr.
Bedaktionen af Idun.
* Under oket För Idun af Hella.
K on satt med händerna slappt nedsjunkna i knäet och stirrade framför sig i den af en enda lampa upplysta salongen.
Plötsligt spratt hon till vid den tunna skarpa klangen från pen- dylen borta på spegelbordet.
Hon räknade klock- slagen, ty hon kunde i dunklet icke se urtaflan.
Elfva!
Hon lade med en suck af trötthet ihop det framför henne på bordet liggande handar- bete, hvarmed hon under aftonens lopp då och då gjort ett försök att sysselsätta sig.
Men de styng hon i kväll tagit därpå, kunde lätt räknas.
Hon reste sig och började gå fram och tillbaka på det mattbelagda golfvet.
Slutligen kastade hon sig ned i den i ett hörn af rummet stående gungstolen.
Hon tillslöt ögonen och stödde huf- vudet tungt mot konsolatören, under det hon i ett nervöst oroligt tempo trampade stolens medar.
Klockan slog tolf.
Hon rätade på sig och trädde långsamt fram i lampskenet.
Hon måste väl gå till sängs, fastän det var ändå olidligare att ligga och kasta sig af och an i sängen och vänta, vänta — men det skulle endast reta honom, att finna henne uppe, då han kom hem.
Hon stod med mörk uppsyn och smärtsamt hopknäppta händer, utan att blifva färdig med att sätta i verket beslutet att släcka lampan och gå och lägga sig.
Huru förgrämdt var icke uttrycket i detta bleka anlete, huru trött var icke hållnin- gen på detta ännu ungdomliga hufvud, som förr burits så käckt och stolt!
Slutligen släckte hon lampan och gick in i säng- kammaren.
Det var varmt därinne.
Hon tyckte sig redan i inbillningen känna den motbjudande blandning af tobaksdoft och punschångor, som hennes man brukade medföra, och gick bort och öppnade fönstret och lät sin heta panna svalkas af den friska nattluften.
Då rummet blifvit af- kyldt, stängde hon fönstret och började långsamt kläda af sig.
Då hon lagt sig, föllo hennes ögon på de på nattduksbordet liggande bönböckerna.
Hon sköt dem åt sidan.
I afton förmådde hon icke att läsa, och hon mindes icke den dag hon kunnat läsa sitt bjärta till ro.
Hon släckte ljuset och stirrade med heta ögon ut i mörkret.
Första gryningen till den kulna marsmorgonen fann henne ånyo uppe.
Icke en blund hade under natten kommit i hennes ögon.
Då mannen ett par timmar efter midnatt hemkommit, hade hon låtsat sofva; se- dan hade hon legat stilla och orörlig, bunden af en oklar och obehöflig fruktan att störa stillhe- ten.
Men slutligen blef henne oron öfvermäktig, ressortmadrassen och de mjuka hufvudkuddarne, som gåfvo vika för minsta rörelse, skänkte in- gen hvila, luften kändes kvalmig, och hon steg upp, klädde sig tyst och smög sig ut i angrän- sande rum.
Hon drog ett par befriande andetag.
Kylan i våningen föreföll henne behaglig och ve- derkvickande; men efter en stund blef den henne dock för skarp.
Hon svepte en sjal omkring sig och vandrade fram och tillbaka genom rummen, medan hon försökte bringa sina grubblerier till klarhet.
Ett hade hon åtminstone fått klart för sig, nämligen att hon icke längre ville underkasta sig detta lif.
Hon hade icke längre den minsta förhoppning om att det skulle kunna gestalta sig till något bättre.
Hemmets lycka var skonad.
Hvarför skulle hon då längre prisgifva sig åt oro och förödmjukelse.
Hennes gosse skulle fara bättre af att växa upp, utan att behöfva hafva faderns oordentliga lefverne för ögonen.
Och hon själf skulle, om hon sluppe undan den mo- raliska förnedring, hvarunder hon lefde, blifva en mera värdig människa, en bättre uppfostrarin- na för sin son.
Hon kände det nu icke allenast såsom sin rätt, utan äfven såsom sin plikt att undandraga sig ett äktenskap, som hon fann de- praverande, och för sig och sitt barn söka en re- nare luft att lefva i, än hvad detta hem erbjöd dem.
Efter en stunds orolig vandring satte hon sig på en soffa.
Det låg något af lugnet efter ett fattadt beslut lägradt öfver hennes panna och kring den tätt slutna munnen, när hon nu, med sina i knäet hvilande, hårdt sammanknäppta hän- der stirrade ut i den gråa gryningen, medan tafla efter tafla från hennes äktenskapliga lif framträdde för hennes inre syn.
Hon såg sig själf, den unga, hängifna brud, hvilken efter en kort förlofning, barnslig och oerfaren, i blindt förtroende till framtiden och lyckan, drog in i sin, i själfva verket för henne så godt som okände, makes hus.
En kort tid af lycka och berusning.
Därefter följde för henne ett långsamt uppvaknande, hvarunder hon såg sin make, vacklande mellan kärleken till henne och till gamla vanors lockelser, småningom allt mera dragas in under de senares välde.
Så fram- trädde en tafla i starkt kontrasterande, slitande färger: en ung hustru, som med mellanstunder af ljusa förhoppningar om moderslycka, med en växande förfäran i hjärtat ser sin lycka som maka allt mera hotad.
— Vidare såg hon en ung moder, som med brutna krafter under långa må- nader var bunden vid hvilstolen.
Oftast satt hon där, lämnad åt sig själf.
De stunder, maken ägnade henne, voro blott korta, och hans vänlig- het och flyktiga smekningar förmådde icke, förtaga den bittra bottensats af malört, hvarmed ' modersglädjens ljufva dryck blifvit bemängd ge- nom känslan af att vara en icke längre älskad och tilldragande hustru.
Sedan kom en tid, då de återvunna krafterna tilläto henne att med febril ifver taga del i det sällskapslif, hvilket allt mera fängslat honom.
Hon hoppades att genom att söka gå upp i det lif, han förde, draga honom till sig.
Men långt ifrån att hon kände sig mindre försummad, blef hennes kval endast ännu mera stegradt.
Hon plågades af att se hans älskvärd- het och glädtighet växa i kapp med förbruknin- gen af drufvans safter, och hon kände sig djupt sårad af de frivolt kurtisanta maner, han antog gentemot andra kvinnor.
Så följde taflor 223 i allt mörkare kolorit, där svartsjuka och en för- smådd kärlek utgjorde hufvudmotiven.
Därefter började färgerna gå nästan endast i grått.
Den för hårdt spända strängen i bågen började slapp- na.
Hon blef likgiltig, drog sig undan sällskaps- lifvet af motvilja för att exponera den förödmju- kelse, hvaraf hon led i känslan af den försum- made makans gränslöst skefva ställning.
Den unga kvinnan strök sig med handen öfver pannan.
Ja nu var hon kommen till den punkt, att hennes kärlek var död.
Han var för henne blott den vigde maken, hennes barns fader, och hon endast törstade efter be- frielse ur förhållanden, som syntes henne allt mera förnedrande, att undandraga sig förpliktel- ser, som blifvit henne motbjudande.
Det gällde för henne ingenting mindre än att rädda från un- dergång det af sin personlighet, som hon för människan höll väsentligast och högst.
Det gäll- de att få föra ett värdigt lif, helt olika det, hon som en rucklares hustru måste föra.
Upproret i hennes själ började lägga sig, allt efter som beslutet att skiljas från mannen fram- trädde klarare och bestämdare.
Den fysiska tröttheten lät förnimma sig, och under intrycket af det lugn, som följer efter att hafva kommit till ett fast och orubbligt beslut, gaf hon vika för tröttheten, lutade sig tillbaka i soffhörnet och insomnade genast.
Hon hade sofvit ett par timmar, då ett plöts- ligt buller från gatan kom henne att spritta upp ur sömnen.
Hon satte sig med ens upprätt och undrade för ett ögonblick, huru det kom sig att hon sofvit här.
Men hennes tankar reddes strax.
Det var ljus dager, och hon hörde att morgon- sysslorna var i full gång.
Klockan i angränsande rum slog i detsamma nio.
Den unga kvinnan reste sig; hon erfor en stark känsla af obehag öfver att städerskan, som naturligtvis sett henne ligga här och sofva, säkerligen däruti funnit en anledning till undran och prat.
Lemmarne kän- des tunga och domnade, och hon kände sig i hög grad kuslig såväl till kropp som själ.
Det fasta, orubbliga beslut, hvartill hon kom- mit, innan hon inslumrat, stod plötsligt för hen- ne.
Men det föreföll henne nu vida mindre lätt att utföra, och af den dofva ångesten i sitt hjärta förstod hon, att hon skulle behöfva utstå ännu flere strider med plikten och sig själf, innan hon skulle ha mod att utföra detta beslut.
Hon stod en lång stund försjunken i tankar, men småningom flngo hennes slappa drag en bestämdare prägel, och hennes ögon fingo ett ut- tryck af stränghet och fast viljestyrka.
Ja, hon skulle icke längre uthärda detta lif, hon skulle resa sig däremot, nu medan det ännu var tid, innan hennes ande blifvit förslöad, hennes kraft tillintetgjord.
En munter barnröst trängde i detsamma till hennes öron.
Hon kastade af sig den stora sjä- len och skyndade in i barnkammaren till sin lille gosse.
Han satt på golfvet och roade sig med sina brädlappar, men vid hennes inträde stultade han med osäkra små barnasteg genast emot henne och ropade i belåten ton: mamma 1 mamma!
Hon lyfte upp den lille, slöt honom med ovan- lig häftighet intill sig och kysste honom.
» Lille Ivan, mitt söta lilla barn, du tycker rik- tigt mycket om din mamma, tror jag? » Hon tryckte sin bleka kind mot hans rosiga och fyl- liga anlete med en känsla af mildt välhehag.
Men lille Ivan, som från sin mammas arm fått en öfverblick af gatan, fick i ett nu upp- märksamheten riktad på en förbigående herre och ropade med samma förtjusta röst som nyss sitt mamma, mamma 1 • — » Pappa!
Pappa! » Pappa sof ännu alltjämt i godan ro, det visste den unga modern, men hon betogs af en djup förstämning, då hon hörde, huru den lille omed- vetet i sina tankar liksom skipat rättvisa mellan sina föräldrar.
Hon hade tyckt sig hafva rätt till lejonparten af gossens ömhet.
Hon suckade, i det hon satte sig ned.
Så skulle det naturligtvis komma att blifva.
Gossen måste dela på sina känslor mellan dem båda.
Och äfven om fadern var helt ljum i sina känslor för detta barn — åtminstone jämfördt med hvad hon, modern, kände för det —, så måste hon medgifva honom rätt till anpart i barnets hjärta, till talan vid dess uppfostran.
Den lille gossen gled ned från moderns knä för att återvända till sina brädlappar, ty han slöt instinktmessigt af den tankfulla uppsyn hon i en hast fått, att detta skulle blifva nöjsammare.
Och modern ägnade honom icke längre någon uppmärksamhet, ty den lilla scenen hade i all sin obetydlighet bringat ett af ämnena till fram- tidens svåraste konflikter i skarp belysning.
IDUN 224 Hon satt länge försjunken i dessa dystra grubb- lerier, under det att hon med förströdd blick följde sin lille gosses lek.
Slutligen reste hon sig med föresats att stålsätta sig mot dylika far- hågor och att afskaka detta missmod, som an- nars skulle kunna i grund ruinera den smula energi, hon ännu ägde i behåll.
Hon böjde sig ned och kysste lille Ivan, hvarpå hon gick ut i salongen.
Hennes blick föll på morgontidningarna och ett par bref, som nyss ankommit.
Hon gran- skade likgiltigt utanskrifterna.
Det ena brefvet var till henne.
Moster Amelies stil.
Det var länge sedan hon låtit höra af sig.
Men den unga frun var just ej i humör att finna intresse för någonting, och hon bröt helt likgiltigt sitt bref.
Allt eftersom läsningen fortskred, syntes dock brefvet taga hennes uppmärksamhet i anspråk, och när hon slutat det, satt hon länge med huf- vudet lutadt i handen, tyst och tankfull.
» Ett besynnerligt sammanträffande att detta bref just i dag skulle anlända, » mumlade hon efter en stund och genomögnade ånyo de rader, som gjort henne så tankfull.
» — Stackars Annie, hon syntes ha gan- ska tunga dagar.
Barnen visa henne ej den tacksamhet och det undseende, hon hade rätt att vänta; det förefaller mig nästan, som om de vore rätt kallsinniga emot henne.
Hon har dock äg- nat dem hela sitt lif, alla sina omsorger.
Men så underligt det än kan tyckas, förefaller det nästan, som omfattade de med större ömhet den- ne lättsinnige, försumlige fader än den, åtmin- stone som moder, så uppoffrande och plikttrogna Annie.
Nu har Lilly under flera månader vår- dat fadern, som väl näppeligen kommer att resa sig från sitt sjukläger.
Jag tror det är denna dotterns ömhet om fadern, som, tillika med öf- vertygelsen att känna sig oförstådd af barnen, sargar Annies hjärta.
Och huru skulle de också kunna fatta, hvad hon haft att utstå 1 Hon upp- fyllde nog samvetsgrant sin plikt att icke draga deras hjärtan från fadern och lärde dem att bära aktning för honom.
Själf stödde hon sig på sin allt uppoffrande kärlek till dem!
Men stackars Annie!
Hennes många pröfningar och den svåra och ömtåliga ställningen som frånskild Bidrag mottagas med tacksamhet.
1898 hustru hafva under årens lopp gjort henne miss- trogen och bitter.
Troligen anse barnen henne hafva varit för litet öfverseende med fadern.
Hvad minnas de af den kränkta, till jorden tryck- ta Annie!
Emellertid blir Annie alltmera kall och oåtkomlig, alltmera ensam och sluten inom sig själf.
För visso skulle hon i denna stund varit mindre öfvergifven och olycklig, om hon böjt sig under det tunga ok, som blifvit henne pålagdt; ty de konflikter en frånskild hustru kan råka ut för äro förskräckliga — — — — — » Hade moster Amelie någon dold mening med detta bref?
— Nej det var omöjligt.
Men eget var det, att denna varnande röst skulle nå hen- ne just i dag.
Det var ju hennes eget tvifvel, hennes egna dunkla farhågor, som i dessa ord blifvit formulerade.
— Att böja sig under det ok, man blifvit pålagd — ja, det var ingen lätt sak.
Men det var något, som sade henne, att detta dock var den enda väg, på hvilken hon skulle finna frid.
Men åter upphof sig i hennes inre en kraftigt fordrande stämma: Har man då icke plikter mot sig själf?
Bör man då icke söka att frigöra sig från förhållanden, som draga en ned, som tum för tum komma en att andligen förkrympa.
Har man icke full rätt att rycka sig loss ur skam och förnedring och uppsöka en friskare atmosfär, hvarest man får gå sin egen väg, lefva sitt eget lif?
Dörren öppnades Det var barnjungfrun, som bad att få släppa in lille Ivan till frun, medan barnkammaren luftades.
Den unga frun nickade medgifvande, men hon ägnade sin lille gosse föga uppmärksamhet, ty hon fortsatte att rufva öfver det ämne, som upp- tog hennes sinne.
Slutligen sprang lille Ivan fram och lade, för att ådraga sig uppmärksam- het, sitt hufvud i moderns knä.
Hon började att sakta stryka hans guldlockiga hår, medan föreställning efter föreställning arbetade sig till klarhet i hennes inre.
— Ja, hon kände i detta ögonblick fullt tydligt, att hon endast hade att resignera.
Hennes mod och själfkänsla skulle aldrig ånyo kunna resa sig, äfven om hon af- skakade dessa förnedrande och tryckande band.
Hon var icke i besittning af den blinda tro och den själsstyrka, som fordrades för det framgångs- Hvad är det man till plättar hafva bör?
Hvad är det mången gosses hjärna bryr?
Ett litet ting, som mångens högmod styr.
Säg, i hvad delar Danmark deladt är?
En dikt, som bör oss alla vara kär.
1 rika proklamerandet af dessa människans ego- istiska rättigheter, som i vissa ögonblick föreföllo henne så ovedersägliga och så berättigade, men åter i andra icke funno den resonnans i hennes själ, att de kunde förläna henne en öfvertygelse, nog stark och mäktig för att kunna bära och uppehålla henne, om hon toge sitt öde om hand och bröte äktenskapets bojor.
Det var dock, som om tviflets töcken med ens blifvit skingrade, som läge hennes väg nu klart utstakad, en väg på hvilken alla en stolt och förpinad naturs kraf och anspråk finge nedtystas, där det egna jaget skulle förkväfvas, en väg som för visso för henne skulle blifva liktydig med ett den gamla människans dödande.
Och i ett nu framträdde för hennes inre syn de yttre kon- turerna af den nya människa, som det nu för henne skulle gälla att ikläda sig.
det var en af dessa trista, förpinade kvinnor med för- dystradt sinne och kufvad natur.
Icke var detta den idealbild af människa, som för henne ut- gjort en mönstertyp.
Nåväl, hon skulle dock icke undandraga sig den tuktan, hvarmed vår Herre ville böja hen- nes stolta ande.
Hon hade glömt lille Ivan, som hängde mot hennes knä, men i detta ögonblick väcktes hon af hans ifriga » Sitta knä!
Sitta knä !. » Hon lyfte upp sin lille son, och i samma ögonblick förnam hon en tydlig öfvertygelse om att den renare luften i en frånskild moders hem dock på bar- net verkar fördärfligare än den genom allsköns disharmonier mest tryckande luft i ett för fader och moder gemensamt hem.
Innehållsförteckning: Augusta Wadsberg (» Ester »); af Erik Sellin.
— (Med por- trätt.)
— Toffelregemente; af Bo.
— Till Erstasystrarna.
Af En svensk I-vinna.
— Ett hems möblering; för Idun af E 6.
IV: Salen.
— Bref från en svensk delegerad vid K.
K:s världskonferens i London.
— En skriivelse.
N:r 36 (559).
» 5 Iduns Modet., månädsuppl _ » 3 Barngarderoben » 3 Fredagen den 9 september 1898.
164 Redaktör och FRITHIOF Redaktionssekr.
: J. varje sann människovän måste glädjas öfver den omsorg och det flitiga studium, som numera ägnas våra oförskyldt lidande likar, till hvilka vi räkna blinda, döfstumma, vanföra och ande- svaga.
Det i sommar afhållna Abnormskolemötet i Köpenhamn, som var besökt af omkring 600 personer — lärare och lärarinnor från hela Skandinavien — är därpå ett talande bevis.
Denna art af verksamhet tilltalar också hvarje känsligt sinne.
En lif- lig växelverkan mellan den stora allmänheten och anstal- ter af dylikt slag är också ett nödvändigt lifsvillkor för framgångsrikt arbete på detta område.
Men icke alla arbetsfält på det humanitära området äro lika lätta att bearbeta, om de ock äro lika behjärtans- värda.
Hit är att hänföra rädd- ningsarbetet bland den klass af olyckliga kvinnor, hvilka genom sina konflikter m e d den kristliga moralen själfva förverkat sin rätt till sam- hällets aktning.
Att bibringa dessa vilseförda sant kristliga begrepp och på grundvalen af religionens bud söka om- dana dem till dugliga sam- hällsmedlemmar är i korthet hufvuddragen af detta arbetes innebörd.
Det är åt detta svåra värf, som fröken Amelie Unger, hvars lifsgärning vi här vilja teckna, ägnat sin verksamhet.
Fröken Unger föddes i Gö- teborg den 17 januari 1849.
Föräldrarna voro grosshandla- ren Hans Unger och Henri- HELLBERG.
Amelie H utgifvare: Nordling.
För » Platssökande » o. » Lediga platser » Lösnummerpris lö öre 25 öre för hvarje pähörjadt tiotal stafv.
etta Liibeck.
Vid fem års ålder flyttade hon med föräldrarna till Stockholm, där hon först erhöll undervisning i privatskola, därefter i hemmet af lärarinna, som hon sedan 1861 åtföljde till Paris, där ett läsår tillbragtes i pension Mongin.
Vid återkomsten delades tiden mellan en privatskola och Ivar Hallströms musikinstitut.
Hennes egentliga önsknings- mål var att få genomgå Mu- sikaliska akademien, men för- äldrarna bestämde Kongl.
Högre Lärarinneseminariet.
Hösten 1865 tog hon vid 16 års ålder inträdesexamen vid detta läroverk och på våren 1868 afgångsexamen.
Till- trädde samma år en plats som lärarinna hos en familj på landet i närheten af Falun, som hon innehade i sex år, hvarefter hon antog en erbju- den plats som föreståndarinna för Elementarskolan för flickor i Sundsvall.
Här verkade hon i nio år.
Under den tid hon hade öfrig från skolarbetet deltog hon i sällskapslifvets förströelser, men fann så små- ningom, att detta i längden ej tillfredsställde hennes inre behof.
Allt ifrån konfirma- tionsåldern djupt fattad af religionens sanningar och där- uti ytterligare stärkt genom professor Norrbys grundliga och allvarliga kristendomsun- dervisning å seminariet, stod hon nu inför en vändpunkt i sitt lif, som gjorde, att hon, manad af hjärtats oafvisliga behof, bröt med världen för att hädanefter, försakande sig själf, lefva ett lif efter frälsarens föredöme.
1898 D U N 2^ En brud i guld och pärlor lik, Nu skimrar hvarje skog och lund.
Som lifvets afton stämningsrik Är sommarns ljufva afskedsstund.
Lotten v. Kranier.
Att öppet framträda med denna bekän- nelse aflopp ingalunda utan allvarlig inre k a m p; dock stärktes hon ytterligare i denna öfvertygelse efter en genomgången sjukdom och fadrens inträffade d ö d (1882).
Hon drog sig därefter helt och hållet från säll- skapslifvet, ägnade sig med dess större nit och intresse åt den henne kär vordna sys- selsättningen i skolan.
Emellertid inträffade förhållanden, för hvilka här vore för vid- lyftigt att redogöra, som gåfvo henne an- ledning att se sig om efter annan verk- ningskrets.
En plats var vid denna tid ledig i Rude- beckska skolan i Göteborg, hvilken hon sökte och genast erhöll.
A f styrelsen vid läro- verket i Sundsvall uppmanad att kvarstanna, vidblef hon dock sitt en gång fattade be- slut och af flyttade till Göteborg år 1883.
Fyra år innehade hon sin anställning som lärarinna i Rudebeckska skolan.
Under dessa år, nästan lefvande för sig själf, för- bereddes hon genom en sträng, men nyttig inre fostran till det svåra kall, i hvilket hon snart skulle inträda.
Såsom föreståndarinna för det på hösten 1883 öppnade Arbetshemmet Waterloo var anställd fröken Nadeschda Silfversparre, en vän och läskamrat till fröken Unger.
Det var j u också gifvet, att de båda vännerna, främlingar som de voro på orten, skulle varmt sluta sig till hvarandra.
Umgänget dem emellan blef synnerligen lifiigt och ge- nom upprepade besök på Waterloo var snart intresset för hemmets verksamhet väckt.
Slutligen en dag, under åhörandet af en predikan öfver texten om synderskan i fa- riséen Simons hus, erfor hon en bestämd maning att hädanefter helt och hållet ägna sitt lif åt unga, vilseförda kvinnors rädd- ning och upprättelse.
Våren 1887 lämnade hon sin plats som lärarinna, i akt och mening att till hösten öppna ett litet » upptagelsehem », där unga kvinnor, som det önskade, först kunde upp- tagas och pröfvas, innan de öfvergingo till det egentliga hemmet vid Waterloo.
Men — huru beaktansvärd denna idé än var — strandade den därpå, att hyresvärden i sista stund nekade att lämna den redan hyrda lägenheten för det ifrågavarande ändamålet.
I september samma år afled fröken Silf- versparre efter endast några få dagars sjuk- dom.
Hemmet stod då utan ledning.
Un- der sådana förhållanden ansåg sig gifvetvis fröken Unger pliktig att, ehuru hon själf ej ansåg sig värfvet vuxen, erbjuda sin tjänst, tills platsen i behörig ordning kunde tillsät- tas.
Trots styrelsens efterforskningar ända till april månad följande år stod ingen lämp- lig person att finna.
Det syntes sålunda, som om fröken Unger varit predestinerad för ifrågavarande plats.
Själf säger hon härom: » Kunde det väl vara en möjlighet, att lotten fallit på mig själf, att just jag vore utkorad till detta hems moder?
Mer och mer trängde sig den tanken på mig.
Ja, hade jag icke redan tagit fäste och börjat växa in i detta mångskiftande arbetes delar?
Och främst af allt, huru hade icke Gud under det gångna halfåret visat, att hans kraft varit mäktig i min svaghet och oförmåga! » Allt tvifvel vek — hon åtog sig den er- bjudna platsen.
Efter ett par års förlopp besökte hon dels Magdalenahemmet i Kö- penhamn, dels fröken Booströms hem i Up- sala, allt i ändamål att söka utvidga sin erfarenhet.
Detta är i korthet de yttre konturerna af fröken Ungers växlingsrika och om lifliga inre strider vittnande lif.
Af det föregående framgår alltså, att hon på grund af sin sorgfälliga, intellektuella uppfostran äger alla den bildade kvinnans förutsättningar för den uppgift hon valt och för hvilken hon nu i elfva år arbetat med ett intresse, som i värme och hänförelse söker sin like.
T y här om någonsin, när det gäller att verka bland samhällets lägre lager, är det personligheten i förening m e d en brinnande gudsfruktan och en fast tro på ett framgångsrikt arbete, som skall göra sig gällande.
V i tro också, att det är just dessa egenskaper, som göra fröken Unger särskildt lämplig för ifrågavarande kall.
Då hemmets bestämmelse är att mottaga alla, som frivilligt söka hemmets skydd — huru djupt fallna de än må vara — så inses, hvilka svårigheter af mångfaldig art, som vidlåda detta arbete.