Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
» A c k j o, » svarar han helt all- varsamt, » jag är mera glad än alla julklap- parne äro värda. » Hans lekkamrat Mauritz har som den enda stora önskningen satt på sin lista: » att jag måtte få slippa pianospel- ningen! » * Det är saligt att gifva!
Och hur skär det oss ej deremot i hjertat, då på den snösmyc- kade julqvällen genom det gälla barnjublet och de menniskovimlande gatornas larm plöts- ligt en tunn barnastämma ljuder oss i örat: » köp, snälla frun — köp, kära herre! » Hvad då!
En ask tändstickor, något uselt leksaks- kram, som af kölddarrande händer sträckes emot en.
Hvem lyss till ropet från detta julfattiga barn, som snyftar och fryser på trappans kalla sten!
A c k, innan den hemåt- ilandes hand funnit börsen, innan hon eller han, ännu obeslutsam, hunnit hejda sina steg, är den späda rösten förtonad i vinden, och almosan stannar i fickan.
Ä r det icke ofta så?
I denna gåfvofestens tid borde de fattigas barn äfven vara de rikes.
Men så snöd är ännu denna verld bestäld, att man ofta nog är glad, om man blott förmår i fullt mått åt sina egna mäta upp kärlekens håfvor.
Gud bättre oss!
i DU N Henrik Ibsens senaste bok.
| § ® | l e t var ej många år sedan en korrespon- &lt;f^^&gt; dent skref från Molde: » Den första dagen jag var här satt jag i ett större sällskap på Alexandrahotellets veranda.
Ytterst på denna stod en äldre man med grå polisonger.
Han var iklädd en högst egendom- lig, tätt åtsittande, lång rock och hade på huf- vudet en likaledes mycket egendomligt formad hög hatt, som han måste hålla fast med han- den för att icke vinden skulle föra den med sig.
Han stod och stirrade i hafvet.
Då vi skulle gå, lade jag märke till att mannen stod der allt fortfarande och med blicken fäst på hafvet.
Jag kunde icke se ansigtet och nödgades fråga mig för, hvem det var.
Det var Henrik Ibsen.
Derute står han största delen af dagen, flere timmar i taget.
Derpå går han upp till sina rum i hotellet.
Några timmar derefter kom- mer han åter ut och går ned på bryggan.
Han står och stirrar i hafvet och ser allvar- sam och tankfull ut.
Hvilka tankar sysselsätta honom, få vi kanske en gång veta! » Nu veta vi det.
Säkerligen var det Fruen fra Havet, som då först anades i skaldens själ, der stämningar kommo och gingo som de sol- glittrande böljorna framför honom.
Sedan dess har Henrik Ibsen gifvit oss » Vildanden » och » Rosmersholm. » Men grundtonen är här en annan.
Här vrenskas ej Rosmersholms hvita hästar, här höres ej dånet af qvarnforsen, här finner man intet af det förtärande tvifvel, den tunga sorg, som legat på bottnen af Ibsens senaste verk — här finner sig ej idealisten, sanningssägaren vara » den trettonde vid bordet ».
» Fruen fra Havet » är ett af skaldens ljusaste, sundaste år- beten, det är buret af en segerviss optimism.
» Fruens fra Havet » skald är den Ibsen, som vid festen härstädes förlidet år angaf sig såsom en optimismens man och som tömde glaset för » det vordende — det kommende ».
* Fjorden är bakgrunden till alla akterna i » Hafsfrun ».
Och bakom fjorden ligger hafvet, glittrande brusande och skummande, hafvet med den vida ytan, hafvet med de friska saltbe- mängda brisarne.
I Ibsena stycken spelar all- tid någonting symboliskt in, och Eliida Wan- gels hafslängtan är här detsamma som frihets- längtan.
Ellida lefver sedan 5 år i ett till det yttre lyckligt äktenskap med doktor Wangel — men blot!
till det yttre.
Ellida — märk skepps- namnet!
— är född och uppfostrad ute vid haf- vet, och hon är med hela sin själ och alla sina tankar bunden vid det.
Folket har gifvit henne namnet » frun från hafvet », och äfven hennes man kallar henne skämtsamt » hafsfrun ».
Derute vid hafvet lärde hon i sin ungdom äl- ska en man, en främling; han var sjöman till yrket oeh kom till hennes hemort på ett ame- rikanskt fartyg, som gjort haveri.
Ue talade tillsammans om hafvet, om dess storm och stiltje, om dess mörka nätter och om dess glit- rande solskensdagar.
Och så till slut, i af- skedets stund, » vigde » främlingen dem vid hafvet genom att kasta deras ringar i vågorna.
Han hade kort derefter skrifvit, att så fort han kunde taga emot henne, skulle han under- rätta henne derom.
Ellida gifte sig med Wangel, men främlin- gen ute på hafvet kunde hon aldrig glömma.
En dag berättar hon det alltsammans för sin man.
Ofta kan sjömannens bild helt plötsligt stå framför henne, säger hon.
Han är, sådan han var, då hon såg honom sist.
» Allra tyd- ligast ser jag hans bröstnål.
den perlan liknar ett dödt fisköga.
och det liksom stirrar på mig.
» Och när han så en dag kommer, denne man, som utöfvat en så underlig makt öfver henne, — kommer för att hemta sin » brud » — då är det första, som Ellida utbrister i sin för- färan: » ögonen, ögonen! » Då främlingen frå- gar, om hon vill följa honom, svarar hon: » Nej, nej, jag vill icke, aldrig i evighet! » Men så tillägger hon svagare: » Jag vågar ej heller ».
Då Wangel kommit, säger främlingen till Ellida, sedan några skarpa ord vexlats mel- lan honom och Wangel: » Nu har jag gjort min skyldighet.
Jag har hållit det ord jag gaf dig.
Och nu får du betänka dig till i morgon natt! » — » Rädda mig från den mannen! » ropar Ellida upprepade gånger till sin man, och slutligen utbrister hon bäfvande: » Rädda mig från mig sjelf! » Wangel ser ångestfullt på henne: » Ellida!
Jag anar det — här ligger någonting bakom! » Ellida: » Det dragande ligger bakom. » Wangel: » Det dragande —?
» Ellida: » Den mannen är som hafvet. » Och så går hon långsamt och grubblande ut genom trädgården, der scenen försiggått i skym- ningen.
Wangel hade köpt henne, och hon hade sålt sig, säger Ellida till sin man.
Hon hade ej gått in i hans hem i frivillighel, och det lif, de lefvat tillsammans, hade i grunden ej varit något äktenskap — med den förste skulle det ha blifvit ett helt och rent äktenskap!
» Gif mig min frihet tillbaka! » ber hon.
Wangel vill ha tid att samla sina tankar till ett beslut.
» Nej nu! » svarar Ellida.
» I natt kommer han.
Jag vill stå framför honom i full frihet.
Jag vill ej skydda mig bakom det, att jag är en annan mans hustru.
Antingen låta honom resa ensam, eller — följa honom. » När främlingen kommer nattetid, vill Wan- gel bortvisa honom.
» Wangel! » ropar då Elli- da, » lät mig säga dig det — väl kan du hålla mig tillbaka här.
Men mitt sinne — alla mina tankar — all min dragande längtan och mina begär — dem kan du ej binda!
De skola jaga — ut i det okända — som jag var skapad för - — och som du har stängt för mig! » » Ja, jag ser det, » svarar Wangel i stilla smärta.
» Steg för steg glider du ifrån mig.
Det är ingen annan räddning möjlig för dig.
Och derför — derför låter jag dig handla — gåj tillhaka nu genast.
Nu kan du välja din väg i full — full frihet. » Ellida stirrar liksom mållös på honom: » Är det sant ...
hvad du säger!
Menar du det — af innersta hjerta!
Och han du det också? » » Ja », svarar Wangel, » det kan jag — der- för att jag älskar dig sä högt.
Nu kan du välja i frihet och under eget ansvar, Ellida. » Ellida griper hans händer och stirrar fram- för sig mot honom: » I frihet — och under eget ansvar.
Det är förvandling i detta! » Ångbåtsklockan ljuder.
Främlingen bjuder ännu en gång Ellida att följa honom.
Ellida vänder sig om och ser fast på honom: » Aldrig följer jag er efter detta! » Och när främlingen gått, säger hon till Wan- gel: » Ja, käre, trofaste Wangel — nu kommer jag till dig igen.
Ty nu kommer jag till dig i frihet — frivilligt — och under ansvar. » * * * Frihet och ansvar — se der den parole, som diktaren låtit utgå i och med detta gripande drama: frihet och ansvar i äktenskapet — • fri- het för qvinnan att välja den man, med hvil- ken hon skall lefva, och det ansvar, som må- ste åtfölja friheten!
Oeh bärarinnan för sin tanke — Ellida Wan- gel — har Ibsen tecknat med sin vanliga in- tensitet i karaktäriseringen och sin underbara, psykologiska skarpblick.
Sådan hon står der, dramats centralperson, plastiskt fulländad och i skarp belysning, är » hafsfrun » en af de vackraste bilderna i det galleri af qvinnofigurer, den norske skalden skänkt sin samtid.
En noblare, mera själfull och finkänslig bild kunde » realisten » Ibsen ej ha tecknat.
Det är ett sundt drama, sade jag nyss.
Jag vill ej förneka, att det ligger någonting abnormt i Ellida Wangels själstillstånd, i hennes kärlek till hafvet, det » dragande », men denna abnor- mitet öfverväges fullständigt af det sunda, stora i den idé, som uppbär det hela och som ge- nomgår stycket från början till slut, liksom hördes ett mäktigt, växande dån frän det stora hafvet i fjerran.
Friska äro vindarne, som komma från detta haf, men allt qvafvare tyckes också luften bli i de samhällets skrymslen, som skola rensas.
Starka äro vindarne; må de då också gå vida ut, manande oeh väckande!
Och vi ha skäl att hoppas det.
Ty med hvarje drama, som Henrik Ibsen skänker oss, närmas vi ett steg mot — » det vordende ».
F r ö k e n Gustaf vas julklapp.
(E f t e r en f r ä m m a n d e i d é).
Af MatMlda Langlet.
| M | l e t var ett par dagar före julafton.
Litet kallt var det, och snö låg på marken — • en frisk behaglig vinter, riktigt vackert jul- väder, sade alla menniskor.
Fröken Gustafva satt framför brasan i sitt vackra, mattbelagda, väl ombonade förmak.
Brasan brann ned, men hon märkte det icke, kolen och bränderna behöfde väl röras om, men hon glömde det.
Hon var med sina tan- kar långt borta, icke från rummet, men från tiden.
För trettio år sedan — var det verk- ligen så länge sedan?
Nu när hon tänkte derpå, syntes dessa år så korta, och dock bade några af dem varit långa nog.
För trettio år sedan var hon ung, lefnadeglad och lycklig — så lycklig, som man är vid sexton år.
Vacker var hon ej, men liflig och treflig, omtyckt och gerna sedd öfverallt.
Men hon trifdes bäst hemma.
Hon var så lycklig med sin far, som hon älskade och värderade öfver allt annat i verlden.
Sin mor förlorade hon tidigt, och se- dan hade han varit både fader och moder för henne, och hon tänkte aldrig - på annat, än att de båda skulle lefva för hvarandra.
Men så kom något emellan dem.
Hon visste ej först hvad det var.
Icke att hans ömhet minskades eller att hennes kärlek mattades — tvärtom.
Men det var, som om han gick och bar på nägot, det han ville anförtro henne,
men som han af ett eller anDat skäl hade svårt att säga ut.
Hon undrade oeh var mången gång nära att fråga, om någonting ledsamt händt, men så kom hon sig ej heller för der- med.
tid, tyckte hon, när hon tänkte tillbaka derpå.
Men det visste hon — från den stunden blef hon hård och bitter, och den enda glädje hon hade, var att man alltid och allestädes fruktade fröken Gustafvas skarpa tunga.
Slutligen fick hon dock veta det.
Han äm- nade gifta om sig!
Han gjorde det för hen- nes skull, sade han, men det dröjde icke länge förrän hon insåg, att det var lika mycket för hans egen lycka, som för hennes — ack ja, mycket mer för hans egen skull, ty han äl- skade sin andra hustru vida mera än den för- sta och vida mer än denna första hustrus dotter.
O, hvad det var bittert!
Hennes hjerta sved ännu, då hon tänkte derpå.
Och huru hon hatade denna haltungade, inställsamma qvinna, som pinade henne med ömhetsbetygelser och låtsade alltid tänka på hennes bästa, låtsade försaka för hennes skull, viss om att hennes offer aldrig mottogos!
Ty att allt detta var falskhet och hyckleri, derpå tviflade Gustafva aldrig.
Icke då, i alla fall.
Senare hade nog då och då en tanke insmugit sig, som ville gifva en annan dager åt mycket, som fordom förefallit henne svart och falskt.
Den enda, som härifrån gjorde ett undantag, var Anna-Greta, den gamla trotjenarinnan, som.
mera expressivt än elegant, plägade försäkra, att hennes fröken » bet inte så hårdt, som hon skällde till. » Och nu voro de alla borta — fader, styf- moder, halfsyster — alla borta och gömda i det tysta!
Fröken Gustafva var ensam qvar, och ofta undrade hon, hvarför hon, som var en så onyttig varelse, skulle sparas, då de an- dra, som så saknades, som sörjdes så bittert, togos bort.
Sigrids lycka hade icke varit lång- varig.
Hennes man dog inom några år och lemnade sin unga hustru och sina barn i knappa vilkor.
Gustafva visste ej, hvad det blifvit af barnen — de voro visst döda, de också.
In- gen — ingen af hennes slägt fans nu qvar; det kändes så ödsligt och tomt, och en ofta återhållen känsla af ånger, öfver att hon så alldeles dragit sig bort från halfsystern, öfver att hon så oförsonligt hatat henne för något, som hon ej rådde för, en bitter ånger öfver allt detta kom upp i hennes själ och sved i hennes hjerta.
Hon hade icke det ringaste förändrat sinne- lag, då hon en dag fick veta, att hon hade en halfsyster.
Ännu en som inkräktade på det område, der hon förut ensam herrskat, änuu en att hata och harmas öfver!
Den lilla döp- tes till Sigrid, och fadren kallade henne redan » Sigrid den fagra. » Det var klang i det nam- net, och motsatsen mellan detta och det tarf- liga » Gustafva » föreföll rent af motbjudande.
Och sedan — hur man höll tal om hennes många fullkomligheter, långt innan hon ännu var årsgammal, huru bortskämd och bortfjäskad hon blef a f alla, innan hon ens kunde tala!
Icke af Gustafva.
Hon hade föresatt sig att » hata » den lilla, men det var något, som hon icke gick i land med.
Sigrid var så ge- nomgående » snäll » och älskvärd, att man skulle varit ett odjur för att kunna » hata » henne, och Gustafva var alldeles icke något vidunder — hon hade tvärtom ett ömt oeh godt hjerta, när hon blott ville låta det tala.
Och hon förmådde ej tysta det gentemot den lilla täcka ungen, som tydligen kände sig dragen till henne framför modren.
Detta kunde Gustafva ej motstå, och det dröjde icke länge, innan hon på halfsystern slösade den kärlek, som hennes far — så trodde hon — numera försmådde.
En, två, tre gånger kom ett anbud till Gustafva ätt utbyta fädernehemmet mot ett eget bo.
Men hon hade icke håg der- till, sade hon, och hon ville icke skiljas från de sina.
Efter en slägting till sin mor hade hon ärft en betydlig förmögenhet, och hon fruktade alltid, att det var denna, som lockade friare.
Sigrid var sjutton år och förtjusande vacker, det kunde ej nekas.
Men ändock kunde aldrig Gustafva tro, att den allvarlige mannen, som alltid så gerna samtalade med den mognade qvinnan — Gustafva var nu trettiofyra år — som med sådan förtjusning lyssnade till hennes fylliga, klara altröst, och som tycktes taga lif- vet sä på allvar, så djnpt, att han skulle ens tänka på den lilla barnsliga sylfiden, som var minst tjugo är yngre än han, och som ej tyck- tes ega en tanke utöfver blommor och dans.
Och just då Gustafva fick klart för sig, att för henne kunde ingen lycka komma annat än vid den mannens sida, just då kom Sigrid med sitt lilla blyga förtroende — det var henne han älskade!
Gustafva detta slag.
visste aldrig huru hon öfverlefde Ett mörker låg alltid öfver denna » Hvad i alla dagar —?
Sitter fröken här i mörkret? » utropade en gäll stämma i dörren.
» Jag skall väl tända lampan?
Här är en hel smälta med bref. » » Jaså?
Ja, tänd lilla lampan derborta.
Så der — - det är bra », sade Gustafva och tog ur Anna-Gretas händer sin post, som verkligen var rikhaltig.
» Hm — räkning — priskurant — från sy- Anna — bjudning från prostens, » mumlade fröken och lade brefven åsido utan att läsa dem, allt under det Anna-Greta stod qvar med nyfikenheten målad i sina trubbiga drag.
» Hvad kan detta vara?
Känner inte stilen — post- stämpeln är så otydlig — Ö-de-berg, nej, by — nej, Ö-re-bro — nej — » » Kära fröken, bryt brefvet, så får fröken väl se, hvem det är från, » utbrast Anna-Greta, ur stånd att längre tygla sin nyfikenhet.
Fröken sade ingenting.
Hon blott såg upp på Anna-Greta, med en blick af oförstäld för- våning, som genast jagade jungfrun ut ur rum- met.
» Tokiga menniska », mumlade denna der ute i salen, » som kan sitta och vända och vrida på brefvet och glo på ' t, när hon ändå aldrig kan få veta hvarifrån det är, förrän hon bryter det. » En timma, om ej mer, förflöt utan det rin- gaste meddelande från fröken, och Anna-Greta började just fundera på att förlåta sin matmo- der hennes » humör » och gå in och, såsom försoningsoffer, erbjuda sig att grädda fras i pannkakor till qvällen, då en ringning kallade henne in i förmaket.
» Anna, » sade fröken, » jag har fått ett bref. » » Ja, jag såg det, » genmälte Anna-Greta torrt.
» Min halfsyster lär ha efterlemnat en liten flicka, som hittills vistats hos sin farbror, men nu är han död, och presten i församlingen har fått reda på mig och vill att jag skall taga emot flickan; hon lär komma i morgon med sjutåget. » » Nå, bevare mig!
Fröken Sigrids flicka — och hon kommer hit? » » Fru von Benners flicka, » rättade fröken.
» Det var då ett elände! » förklarade Anna- Greta.
» Ja, inte är det roligt, » instämde fröken, » men nu få vi väl ändå taga emot henne. » » Hvad i alla dar ska ' vi ta ' oss till med henne?
Hvar ska ' hon b o?
» » Ja, jag vet då inte, » sade fröken retligt.
» Naturligtvis är hon mörkrädd och törs inte bo ensam der uppe på gästrummet. » » Äh, inte är det sagdt, att hon är mörkrädd, » menade jungfrun.
» Annars kunde hon ju bo i lilla kammaren bredvid mitt — » » Det förstås, » sade fröken dröjande och liksom litet förlägen, » men det rummet behöfs ändå — ibland — ja, det är detsamma — der kan hon i alla fall inte bo; men hvar skall jag göra af henne?
Äh, hvad det här är trå- kigt! » » Ja, sådant påhäng! » sade Anna-Greta i hvass ton, men med en min, som nästan kunde kallas skälmaktig.
Fröken rynkade ögonbrynen, men tonen var lugn och vänlig, dä hon återtog: » Jag har också tänkt på kabinettet — man kunde kanske flytta in — » » En tältsäng dit, » ifylde jungfrun.
«Nej, inventionssoffan är trefligare, » sade fröken i samma ton, » den lilla sparlakanssängen, som står på gästrummet. » » Jo, det går an.
Spegel ooh toilettbord be- höfs väl inte åt en barnunge — » » Åhnej, men det ser trefligare ut; för öfrigt får rummet vara som det är.
Finnes det om- hängen till sängen?
» Ja då, och som ligga rena och strukna med fransar och allt, i linneskåpet, » sade Anna- Greta; » jag skall gå efter dem. » Utkommen i köket företog Anna Greta ett slags krigsdans och jublade högt: » Jag vet pricis hur man ska ' taga fröken, » sade hon för sig sjelf.
» Hade jag inte spelat så fint med henne, så hade den fattiga flickungen nog fått ligga deruppe i kyffet bredvid min kam marhåla och fått så lagom trefligt.
Men nu skall man ställa till det riktigt ypperligt åt henne, stackars öfvergifna barn! » Anna-Greta snöt sig, djupt rörd.
» Ack, den söta fröken Sigrid!
fortfor hon.
» Jag mins så väl, när hon stod brud — acku- rat som en Guds engel såg hon ut!
Men hvad hon skulle göra med den der svartingen, som bon gifte sig med, det kunde jag då al- drig begripa.
Han såg ut precis som de der negrarne, di visar för pengar, eller indujaner, eller hvad det är.
Ja, ja, nu är hon död och borta, och han med — jag undrar, om det är äldsta flickan?
Det är visst tolf år sedan frö- ken Sigrid gifte sig, så hon är väl en tio, elfva år. » Fröken Gustafva höll också en liten mono- log derinne i förmaket.
» Det är förfärligt, hvad den Anna-Greta blir kärf med åren! » sade hon halfhögt.
» Om jag inte yttrat mig så bestämdt, hade hon visst velat, att det stackars barnet skulle bo i kyffet bredvid kökskammaren!
Jag får lof att se till, att hon blir snäll vid den lilla stackaren, som nu inte har någon i verlden att hålla sig till mer än mig! » Det var underligt, så hon blef varm om hjertat vid den tanken!
Hon skulle åter få någon att älska och vårda, någon som också skulle älska henne, som icke skulle öfvergifva henne, ty hon hade ju ingen i verlden att hålla sig till.
Redan klockan tio andra morgonen var ka- binettet bredvid frökens sängkammare i ordning att mottaga den väntade gästen.
Anna Greta log i mjugg, när hon såg fröken klippa af ett par månadsrosor oeh sätta i det höga, slipade fotglaset — hon visste nog hvart de skulle taga vägen.
Och ganska riktigt återsåg hon allt- sammans på toiletthordet i det lilla kabinettet.
Anna-Greta ville icke vara sämre, och så tog hon ned från gästrummet och hängde upp öfver byrån den vackra taflan med gravyren och den i hennes ögon besynnerliga underskrif- ten: Petit Jesus.
Det sista ordet förstod hon och sjelfva bilden förstod hon ock, men hvar- för » de hade skriivit på ' t, att det var petigt, » kunde hon aldrig begripa, huru mycket hon än grubblade derpå.
hade något att uträtta här i verlden, att hon icke hade någon plats, något kall.
En gam- mal ensam qvinna var ju en öfverflödsvarelse, och ofta tänkte hon med bitterhet, att om hon icke haft penningar, en ställning i samhället, så hade hon nog också fått veta af, att hon var öfverflödig.
Men nu skulle hon få något att lefva för, nu skulle hon godtgöra allt.
Hen- nes hjerta var så varmt — hon kände, att hon skulle älska, icke blott detta barn, utan alla menniskor.
Det var, som om hon fått svar på den bönen: skapa i mig ett nytt hjerta och en ny själ.
Hon var, tyckte hon, en helt an- nan menniska än förut.
sitt eget, med en hårdt hopsnodd, lingul fläta beprydda hufvud.
Fröken åt ingenting; hon blott såg på, huru den lilla gästen tog in en rätt försvarlig por- tion af de delikata våfflorna.
» Och du heter Gustafva? » sade fröken slut- ligen.
» Tycker du inte att det är ett bra fult namn? » » Nej, det låter så ståtligt och så hederligt, » svarade barnet i en viss lillgammal ton, » och både mamma och pappa tyckte så mycket om det.
Men ibland kallade de mig också Gu- sten?
» » Mins du din pappa? » » Inte mycket.
Men mamma — » Hon fick gråten i halsen och kunde ej fort- sätta.
Och öfver Gustafvas kinder summo lång- samt ett par klara tårar.
Men det visste hon ej af, förrän de droppade ned på hennes hand.
De stego upp från bordet oeh Gustafva förde den lilla in i kabinettet.
» Här skall du bo, » sade hon, » och derinne är mitt rum.
Du är väl inte rädd att ligga ensam här? » » Inte när jag läst min aftonhön, » svarade den lilla tryggt.
» Tant, » sade hon strax derpå, » är det inte julafton i morgon? » » Ja, det är så. » » Då fyller jag också tio år i morgon.
Mam- ma sade alltid att jag var hennes julklapp. » » Och nu är du min julklapp, » sade tant Gustafva, » och Gud gifve att jag kan göra mig förtjent af en så välsignad gåfva! » Den lilla såg upp.
Hon förstod ej orden, men hon förstod, att hon borde trösta här, om hon kunde, och hon slog sina armar om mo- sterns hals och tryckte en varm kyss pä hen- nes läppar.
Och fröken Gustafva somnade den qvällen med lättare hjerta än någonsin förr på kanske fem och tjugo år.
En liten stund senare stod på byrån den lilla lampan med rosenfärgad kupa, som eljes hade sin plats på fröken Gustafvas arbetsbord.
Anna-Greta stod och såg derpå ett ögonblick, men så rusade hon ut i kökskammaren och Nu öppnades porten — nu komma de!
Hvem kom strax tillbaka med en ofantlig karamell i guldpapper och med en grann bild pä — en af föräldrarne månne hon liknar?
Modren, ung dam med fabulöst smal midja, snörpiga eller fadren?
Skall hon kunna älska denna purpurläppar och blå ögon — hvilken karamell för henne alldeles främmande slägting?
O, det Anna-Greta för ett antal år sedan fått i mark- hade hon icke tänkt på — eller det hade hon nadsgåfva af den vän, som för tillfället hade snarare tagit för afgiordt.
Men, tänk om bar- net redan på förhand blifvit intaget emot henne, plats i hennes alltid tillgängliga hjerta.
Fröken gick ut i staden en stund och re- om föräldrarne — de hade ju intet skäl att sultatet deraf var, att öfver det lilla skrifbor- älska henne — redan intalat sin dotter, att tant det i kabinettet hängdes upp en bokhylla, som Gustafva var elak och hård!
Huru skulle hon fullsattes med goda och nyttiga böcker för barn.
kunna öfvervinna en sådan fördom, huru kunna Anna-Greta smög sig in och mönstrade böc- lära den lilla att älska henne!
Medan dessa tankar ilade genom hennes huf- kerna noga.
Nej, der fanns ingen sådan bok, som den hon tänkte på, och när hon gick ut vud, hörde hon de kommande gå uppför trap- för att göra uppköp för hushållet, gjorde hon pan och in i tamburen.
Anna-Greta sprakade en liteu afstickare till bokhandeln, och en stund redan förtroligt, och en späd, klar stämma sva- senare låg på skrifbordet en icke dyrbar, men rade då och då ett par ord.
Gustafva lade handen på dörrlåset, men drog den tillbaka igen.
rätt smakfull psalmbok.
Vid sextiden osade det och fräste derute i Hon vågade bokstafligen icke gå ut och möta köket, så att det märktes ända in i förmaket.