Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
I morgon skall du göra oss följe dit.»
»Nej, det vill jag icke», svarade Odd, »ty ingen heder vinnes af att råna kvinnor, och skola de nog vedergälla eder det omak, I dem gjort.
Strax i morgon vill jag fara härifrån.»
Efter en längre äfventyrlig färd till Bjarmaland2, kommo de tillbaks till Finnmarken och lade till vid samma plats, där de nyss varit.
Landet vid södra och östra stranden af Hvita hafvet.
Som de lågo där om natten, fingo de höra ett väldigt brak, och som de ordade om, hvad detta månde betyda, kom en ny och vida värre skräll, och så snart denna tystnat, kom en tredje, som var ännu våldsammare.
»Hvad tror du, broder Odd», sporde Gudmund, »att detta kommer sig af?»
»Jag har hört sägas», svarade han, »att när två väder samtidigt gå i luften och susa emot hvarandra, uppstå häftiga skrällar.
Nu måste vi rusta oss, som om svår storm vore att vänta.
Det är finnarne, som rifva sådan väderlek upp åt eder, för det I plundraden dem.»
Sedan gjorde de sig, enligt Odds föreskrifter, så segeldugliga som möjligt.
De drogo upp sina ankare, och nästan i samma ögonblick bröt ovädret löst.
Det var så kraftigt, att det genast dref dem bort från land, och det var dem icke möjligt att använda roder.
De kunde ej annat än länsa undan, och alla, som kunde komma till, öste.
Så voro de i tjugo dygn oafbrutet i drift.
Till sist kallade
Odd på sin broder Gudmund och bad honom kasta allt det byte, de rånat från finnarne, öfver bord, »ty förr sluta vi icke vårt kringtumlande», sade han.
»Men hvad gagn skola de hafva af allt det, jag kastar öfver bord?», invände Gudmund.
»Låt du dem sjelfva sörja för det!» sade Odd.
De togo då fram allt det byte, de tagit från finnarnes kvinnor, och vrok det i hafvet, men så snart alla sakerna kommit öfver bord, drefvo de först framåt längs den ena skeppssidan och sedan tillbaka längs den andra, tills de alla samlats till ett enda bylte.
Därpå flög detta med rasande fart rakt emot ovädret och försvann ur deras åsyn.
Samma dag detta skedde, skingrade sig dimman och sjön stillnade, och en kort stund härefter fingo de land i sikte.
Alla undrade de, hvad detta kunde vara för land.
»Min tro är», sade Odd, »att vi kommit långt norrut, och efter allt hvad jag hört af kunskapsrika män, håller jag för sannolikt, att detta månde vara resarnes land.
Men som vårt folk nu är svårt medtaget, återstår för oss intet annat än att här söka hamn och hvila, hur det sedan än månde gå.»
De närmade sig, och landet, som sträckte sig fram emot dem, syntes dem vara ett näs eller en stor ö.
Där fanns en god hamn, hvari de förtöjde skeppen; och ofvanom den utbredde sig en stor skog.
Sedan de slagit upp sina tält på däck, befallte Odd, att man skulle ro längs land och utspäja trakten.
Och snart kommo männen tillbaka med den upplysningen, att man kommit till en ansenlig ö, som var obebyggd men bjöd på mycken härlighet.
I skogarne funnos djur i mängd, och vid stranden varsnades hval, fågel och en stor hop säl.
Och det var fastland midt emot.
Odd bad sina män vara varsamma om sig.
»Hvar natt skola tolf man hålla vakt här på ön; med fiske och jakt skola vi lifnära oss, och vi skola hålla oss så karska vi kunna.»
Och detta gjorde de.
En dag, när de vandrade in i skogen ofvanför hamnplatsen, fingo de se en reslig björn.
Odd sköt på honom och träffade honom: hvarpå han draps.
Sedan lät
Odd uppstoppa huden, och djuret stöddes med spjälar, så att det sträckte fram nosen och stod säkert baktill.
Därpå lät han ställa björnen på en klippa, som vätte inåt fastlandet, så att den blickade ditåt.
En flat sten, hvarå eld kunde tändas, lades i dess uppspärrade mun.
Så uppehöllo Odd och hans följeslagare sig där i någon tid, och esomoftast sågo de gestalter röra sig däruppe på fastlandet.
Många voro de ej, men så storvuxna voro de, att man förstod, att det var resar.
Sent en afton såg man, att de samlats på ett näs å andra sidan sundet.
Då steg Odd jämte en af sina män ned i en båt och rodde tyst fram, tills de kommit in under näset.
Där höllo de inne årorna och lyssnade.
Däruppe vrålade en rese med grof röst:
»I veten, att några skäggbarn lagt till vid vår ö och att de där fälla våra djur och göra annan fångst.
Nu har jag stämt eder hit för att vi må besluta deras död.
Enär jag numera, såsom I veten, har ofrid med min broder Bjalve, så kan jag blott egna ringa uppmärksamhet åt en sak sådan som denna.
Här sen
I en gullring!
Den vill jag gifva den, som rödjer dessa skäggbarn ur vägen.»
Odd där nere ifrån båten, huru en kvinna reste sig uppe i församlingen, ifall man nu kunde kalla henne en kvinna.
Hon talade:
»Skyldiga äro vi, Bade, resars konung, att uträtta detta ditt ärende, allra hälst som du bjuder oss en sådan lön.
Denna färd skall jag fara, om du vill.»
»Då är allt godt och väl», förklarade konungen, »ty du kommer att sköta dig förträffligt — men sen
I icke, att där sitta två skäggbarn nere i en båt under bärget och lyssna till vårt samtal?
Nu skall jag gifva dem en sändning.
I samma stund såg
Odd en sten komma flygande rakt emot dem; och de svängde båten som snabbast undan.
Strax därefter kom en ny sten och så åter en, som var så stor, att de häpnade och vattnet rök häftigt rundt omkring dem.
Skyndsamt vände de om till ön, och om en stund sågo de kvinnan vada fram genom sundet.
Hon var väldig till växten och klädd i skinnkjortel.
Ohygglig var hon att se, och aldrig hade de skådat ett sådant lefvande väsen förr.
I handen hade hon en stor järnstaf.
Odd till bärget, där den uppstoppade björnen stod; han tände upp eld i dess gapande mun och afsköt sedan en pil rakt igenom djuret och hän emot trollkvinnan.
Denna hörde hvinet, såg pilen och tog emot den med flata handen; det lät, som om den flugit i en sten.
»Mera torde det tarfvas», utropade hon, i det hon stirrade upp till det skjutande odjuret på klippan.
Odd en af de förtrollade Gusepilarne och afsköt denna på samma sätt.
Kvinnan motade äfven den med handen, men den flög rätt därigenom, in i hennes ena öga och ut i nacken och sedan tillbaka till odds bågsträng.
»Det här var förtretligt», sade hon, »men fram skall jag icke desto mindre».
Och Odd sköt af en ny Gusepil, som gjorde samma färd som den förra.
»Nu måste jag vända om», sade käringen; »det hade jag bort göra förr!»
Hon skyndade tillbaka, blind på båda ögonen.
»Nu lyster det mig veta», utbrast Odd, »hvar denna grufliga käring hafver hemma; låtom oss ro efter henne fram till land igen».
Då Odd och hans följeslagare nått fastlandet, sågo de den stora kvinnan styra sina steg upp bland fjällen.
De följde henne raskt; och snart klättrade de med kraft upp bland klippafsatserna.
Till sist fingo de se en stor eld brinna inne i en klipphåla, och öfver den sågo de en kittel hänga.
Elden upplyste hela hålan, men utanför var det mörkt.
Troll sutto i mängd å bänkarne längs hålans väggar; och en man, som sannerligen icke var liten, satt i högsätet med en käring vid sin sida.
Det var en mångklok jätte.
Och aldrig hade de sett sådana väsen förr.
Allt på honom var svart utom ögon och tänder, som voro hvita.
Hans näsa var ansenlig och så krokig, att den böjde sig helt nedom munnen.
Läpparne voro såsom torfremsor, skurna med skära; den nedre hängde ner på bröstet och den öfre rullade sig samman in under näsan.
Hans hår var stort som barderna i Grönlandshvalens käft, och det höljde helt och hållet hans bröst; och ögonen liknade två skogstjärnar.
Käringen, hans gemål, liknade honom så, som ett bär liknar det andra.
Jätten tog till orda:
»Hvar är Hårdskalle, vår tjänstekarl?
Hvi sättes icke maten fram till oss?»
»Jo, nu är jag här», svarade han; »och jag hafver bistra nyheter att förkunna.
Gneip, dottern din, har kommit hem, blind på båda ögonen; hon är skjuten med två pilar».
»Det där hade hon kunnat vänta sig», sade den mångkloke jätten, »ty hon ville göra det omöjliga; hon ville gifva Odd bane, honom, som ödet tillärnat en ålder, högre än andra människors.
Jag vet äfven, att finnar sändt hit de människobarnen i akt, att vi skulle förgöra dem, men alldenstund vi icke rå med sådant, vill jag gifva dem vind att segla härifrån med — ej sämre än den, hvarmed finnarne drefvo dem hit till oss.
Odd skjutit dotter min med Gusepilarne, gifver jag honom namnet Orvar Odd3.»
Pil-Odd.
»Ja, gif du oss vind, du allra uslaste karl!» ropade Odd därutifrån och tog en af Gusepilarne och sände in den.
Jätten hörde hvinet och gjorde sig genast hård, men pilen flög dock in i hans öga och for därifrån in under käringens ena arm och sedan ut under den andra.
Hon spratt rasande upp härvid, for rakt på munskänken och slet honom i håret; hvarpå alla trollen rusade upp från bänkraderna och klappade om hvarandra.
Detta kunde man kalla ett sant trollkrakel.
Odd återvände sedan med sin följeslagare till kamraterna.
»Vind är oss lofvad härifrån», sade Odd, »och det är mig sagdt, att den ej blifver svagare eller mera dräglig än den, hvarmed finnarne förpassade oss hit.
Görom oss nu redo till sådan affärd!»
De rustade sig så omsorgsfullt, de förmådde, styrde sedan ut från land, och strax kom det vind, värre än någonsin.
Svårt vardt vädrets raseri: med storm följde både snöyra och frost, så att hvarje störtsjö blef stående styf, sådan som den kom.
Men Odd och hans män klarade sig dock med mycken mandom.
I tjugo dygn, dag som natt, stodo de i ösrummet.
Med hjälp af sin egen mandom och af Odds öde, genom hvilket ett längre lif var honom bestämdt, lyckades de att färdas fram öfver hafvet, så att de omsider åter landade vid
Finnmarken och togo där hamn och hvila.
Snart voro de åter hemma på ön Hrafnista.
Äfven andra trollväsen än de nu nämda påträffade
Nordmännen under sina färder utomlands.
Sålunda omtalas t. ex. i Olof den heliges saga tvänne dylika, hvilka påminna om den anglosachsiska diktningens vidunder och af den kristne författaren betecknas såsom djäfvulens tjänstandar.
Naturligtvis öfvervinnas de af den helige konungen på ett glänsande sätt.
Under sina härjningar i England företog
Olof den fjortonde landstigningen vid Kallsån.
Stundom låg i denna å ett kvinnligt sjötroll, hvilket äfven kunde vistas ute i hafvet.
Hon sjöng fagert och kunde med sin sång bringa skeppsbesättningar i sömn; och när hon till sist kände på sig, att alla männen insomnat, hvälfde hon om skeppet och dränkte dem.
Men voro de uppe i land, kunde det hända, att hon gaf ifrån sig ett så högt skri, att många blefvo af skräck vansinniga och rusade tillbaks till skeppen, som hon sedan lät gå i kvaf.
Ett annat ondt trollväsen där i trakten var en vildgalt, som »innehade många mansåldrar»; och af hans flock man fick ej fälla någon gris.
Han var oerhördt stor och grym.
Emellertid stodo innebyggarne sig slätt i striden med konung Olof.
Det blef städse stor manspillan ibland dem, och därtill voro de utsatta för skoningslösa pänningutprässningar.
Då beslöto de att under mycket stor offring kalla till hjälp sina båda förtrogna, sjötrollet och galten.
»Och fastän djäfvulen visste sig vara vanmäktig i sitt motstånd emot en så lysande Guds riddare som den helige konung
Olof var, så var han dock icke ovillig att genom dessa bägge väsen bistå de åkallande innebyggarne.
Äfvenså tyckte han sig se, att denne Olof kom att göra honom obotlig skada genom att nedrifva hans dyrkan.
För den skull lät han denna trolldom gå af stapeln.»
Medan konung
Olof och hans män lågo och väntade vind i Kallsån, hörde de en så skön röst sjunga ur vågorna, att de aldrig hört dess make i sina dagar.
Den hade en sådan underbar klang, att inom kort föll sömnen öfver dem alla utom konungen.
De förmådde icke att hålla sig vakna.
Medan sången ljöd, satt konungen i lyftingen på sitt skepp och läste i sin bok.
Till sist såg han, hur sjötrollet höjde sig ur vattnet.
Hon var skapad på följande sätt.
Hufvudet var formadt som på en häst, med uppåtstående öron och vida näsborrar.
Hon hade stora, gröna ögon och fruktansvärdt breda käkar.
Bogar hade hon äfven som en häst och därtill händer, men baktill var hon skapad som en orm med väldig buktning; stjärten var bred.
För öfrigt var hon luden som en säl och grå till färgen.
»Hon plägar», säger sagan, »på så sätt dränka män och skepp: med händerna fattar hon tag i det ena skeppsbordet och böjer sedan stjärten ned under kölen och upp på bordet å andra sidan; därefter hvälfver hon skeppet kring, så att dess köl vänder i vädret och det sjunker i djupet.»
Hon lyfte sig alltså upp emot konung Olofs skepp och »med bistånd af djäfvulens kraft fick hon händerna upp på det ena skeppsbordet.»
Men när konungen det såg, grep han sitt svärd, sprang utmed däck, och just i det ögonblick, då hon snodde stjärten upp på den andra sidan, högg konungen händerna af henne; och hon gaf ifrån sig ett högt och fasansfullt läte.
Därpå kastade hon sig baklänges och slog därvid sönder sina käkar, och hennes skri växte.
Då vaknade konungens män bestörta, och han bad dem skydda sig med det heliga korsets tecken.
Och sjötrollet sjönk ned i djupet på samma ställe, där det stigit upp.
Sedan hade man icke mera något men af henne.
Därpå lät konungen bryta upp dessa hedningars offerhög.
Denna kallades så, enär man å den bragte offer till de ifrågavarande väsena.
Dit bar man äfven mycket gods, som lades i högen, innan man drog därifrån.
Där erhöll konungen en oräknelig mängd egodelar, som hans folk förde ned till skeppen.
Sist red han själf, och han såg sig ständigt om för att om möjligt få se något mera märkligt där i trakten.
Medan hans män redo hastigt åstad, vek han in på en upprödd plats i skogen och öfverlade där med sig själf, om han skulle följa männen till skeppen eller icke.
Då hörde han ett väldigt brak i skogen — det kom från alla håll.
Där kom galten löpande med sin grisflock, och de fyllde helt och hållet platsen!
Rytande kom han med gapande tryne och ondsinta later.
Han var så stor, att konung
Olof ej tyckte sig hafva sett ett sådant lefvande väsen förr, ty hans borst räckte nästan upp öfver de högsta trädens grenar.
Konungen hoppade genast af hästen för att till fots skynda undan, men då fortade galten sitt lopp, och snart lade han trynet och tänderna upp på hästens sadeltäcke; men då svängde kungen sitt svärd och högg trynet af honom.
Han föll ned i sadeln, jämrade sig ohyggligt och hastade bort, ty han ville icke invänta det andra hugget.
Olof sade sedan, att ett sådant jämmerläte hade han förut blott hört sjötrollet upphafva, och han menade sig hafva visat sitt bästa mandomsprof, när han högg till dessa bägge odjur.
Vildsvinsgaltens tryne och tänder tog han med sig och red sedan tillbaka till sina män.
Detta konungens stordåd blef mycket prisadt.
Uppsöka vi trollen eller jättarne hemma i de nordiska bärgen, sådana urkunderna teckna dem, så finna vi äfven ibland dem ett och annat väsen, som kan likt Gudmund på Gläsesvallarne visa sig människovänligt nog.
Ja, dottern af ett sådant troll kan, liksom jarl Agdes dotter Gudrun, ingå underlagten man och lefva med honom i lyckligt äktenskap.
För öfrigt äro dessa inhemska troll långt mindre storslagna och vidunderliga än de främmande »ovättarne» i de fjärran belägna, mystiska näjder, som kallades Jotunhem och Resaland.
De inhemska hålla sig ej så förnäma; de blanda sig mera med människorna, stjäla ifrån dem, och de äro rädda och lömska.
Man ansåg dem t. o. m. kunna dömas vid människodomstol såsom vanliga lumpna förbrytare.
Detta var fallet med den i grunden rätt älskvärde
Dofrejätten i Norge.
Fylkeskonungen
Halfdan den svarte kom underfund med, att mycket goda klenoder esomoftast försvunno från hans »gullhus», det skrin, hvari de förvarades.
Då blef konungen betänksam, ty han antog, att den tjufven skulle komma ännu oftare; och han ställde därför med klok list så till, att enhvar, som ginge in till skrinet för att därur taga guld, måste stanna kvar och bida sin tid.
Och som han kunde förstå, att den, som höll på med dessa ogärningar, var både stor och stark, lät han smida sig ett både stort och starkt fotjärn samt sno sig de säkraste länkar af bly.
När man sedan tidigt en morgon såg efter »gullhuset», inträffade det, att man därinvid fann en ansenlig jätte.
Detta troll var både digert och högrest.
Men som icke mindre än sextio man kastade sig öfver honom, kom han till sist i järn, och de bundo hans händer med blylänkarne.
Denna behandling tog han lugnt.
Då konung Halfdan sporde honom efter namnet, sade han sig heta Dofre, och han hade hemma i det fjäll, som bar hans namn.
Därpå frågade kungen, om han värkligen stulit hans guld.
»Nog är det sannt», sade han och bad om nåd.
Han erbjöd sig till och med att ersätta det stulna med dess tredubbla värde.
Men konung Halfdan förklarade, att han aldrig skulle få någon nåd, utan fjättrad skulle han invänta den stund, då ting komme att sättas och han därå skulle dömas till den nesligaste död.
Han förbjöd strängt enhvar att bringa denne jätte någon hjälp eller gifva honom mat.
Den, som det gjorde, skulle mista intet mindre än sitt lif.
Därpå gick konungen ifrån Dofrejätten, som satt där ensam och fjättrad kvar.
Kort därefter kom konungens son Harald, sedermera konung
Harald hårfager, hem och fick höra hvad som timat och hvad hans fader sagt.
Då visste han, att det till intet skulle tjäna att bedja för Dofre.
Harald var då endast fem år gammal.
När han kom till kammaren, hvari Dofre satt bunden, syntes denne nedtryckt af sorg.
»Du har det icke rätt godt», sade gossen; »vill du kanske få lifvet till skänks af mig?»
»Med tanke på din faders ord», svarade han, »vet jag ej riktigt, om jag kan taga emot den gåfvan och därmed kasta dig i sådan fara.»
»Hvad behöfver du sörja för det?» återtog Harald.
Han drog ett kortsvärd, som han fått som gåfva af en trollkunnig finne och som var ett härligt vapen.
Med det högg han järnet och blylänkarne af Dofre.
När denne sålunda kom loss, tackade han gossen för lifvets gåfva; och sedan höll han ej länge på med att binda sina skor.
»Han lade svansen på ryggen», berättas det, »och satte i väg bort, så att man såg hvarken väder eller rök af honom.»
Strax därefter saknades Dofre, och då konungen sporde, hvem som var skyldig till detta dåd, förklarade pilten själf, att han löst jätten.
Då vardt kung
Halfdan så svårt förbittrad, att han jagade bort sonen; någon lust att dräpa honom hade han icke.
Och han hotade att låta enhvar, som komme Harald till hjälp, få hårdt umgälla detta.
Han bad sonen söka sin hjälp hos Dofre troll.
Därpå vankade
Harald ut i mark och skog.
Och han låg ute i flera nätter.
Så stod han på den sjätte dagen ensam å en öppen plats i skogen, mycket medtagen af törst och hunger.
Och han såg en stor och stark man närma sig.
Han kände igen Dofre troll.
»Nu har du det icke häller rätt godt», sade denne; »och kan man säga, att du mäst för min skull hafver det så — vill du nu följa mig hem till min boning?»
Den lille Harald jakade, och jätten tog honom upp i famnen och gick med raska steg bort med honom till en bärgsklyfta.
När han trädde dit in, hukade han sig ej tillräckligt långt ned; hvadan han kom att köra pilten, som satt på hans arm, så hårdt upp mot hällebärget, att han föll i vanmakt.
Dofre tyckte sig hafva gjort mycket illa, ifall han dräpt gossen, och det grep honom så djupt, att han storgrät.
Men bäst som han af smärta förvred dragen och skakade på hufvudet, kvicknade Harald till.
Då han såg upp mot
Dofregubben, syntes denne honom mycket märklig, i det han gråtande bredde ut mungiporna och spärrade upp ögonen.
»Sant är det dock att säga, fosterfader min», sade svennen, »att ej mången är fager, när han gråter, ty nu är du mycket ful att se, och du är stor i ansiktet.
Men var glad, ty mig fattas intet.»
Då gladdes Dofre, och han satte pilten ned i sin klippboning.
Harald stannade där i fem år, och aldrig saknade han där, hvad han behöfde.
Ja, Dofre älskade honom så mycket, att han aldrig nändes säga honom emot.
Han gaf honom allsköns kunskaper och vande honom vid idrotter.
Och Harald växte till och vardt allt starkare.
Det är berättadt, att
Dofre en dag sade till honom:
»Nu tycker jag mig hafva lönat dig rätt, för det du skänkte mig mitt lif, ty jag hafver höjt dig till konungamakten: din fader är död, och jag var ej långt ifrån honom, när han dog.
Nu skall du fara hem och taga emot hans rike.
Och lägger jag dig på hjärtat, att du ej låter skära ditt hår eller dina naglar, förrän du varder envåldskonung öfver allt Norge.
Jag skall vara din hjälpare, och när dig skall jag vara i striderna.
Däraf skall du få gagn; jag varder farlig för dina fiender, enär jag ej blifver lätt att se.
Lef nu väl och lyckosamt!
Gånge dig allt till heder och lycka, till ära och sällhet, fastän du varit här nere hos mig!»
När Harald återkom hem, vardt han tagen till konung öfver de fylken, som varit hans faders.
Sina män förtalde han, hvar han vistats under dessa fem år, och vardt han kallad Harald Dofrefostre.
Men sedan han underlagt sig allt Norges land, fick han namnet Hårfager.
I sägnen
om tjuren Brandkrosse
omtalas en annan nordisk bärgkung, som visserligen visar sig tjufaktig och dolsk mot människan, men som till sist dock, när man väl lyckats få tag i honom, är mycket mån om att på ett fullt tillfredsställande sätt godtgöra, hvad han förbrutit.
Bonden Grim på Island hade en tjur, lyder sägnen, som hette Brandkrosse och som han satte ett mycket stort värde på.
Han gaf den mjölk hela året om, och i tio år hade han ägt den.
En vacker sommar, när höt stod stackadt rundt om husen, hände det sig, att tjuren började visa sig besynnerlig.
Den sprang ut och in, och stackarne kastade den omkull.
Man sökte gripa den men lyckades ej, och den vardt dess mer rasande, ju flera som kommo till.
Omsider sprängde han i väg rakt ut till Yttre Krossavik, kastade sig i vattnet och sam ut i hafvet, så långt man kunde ögna den ifrån land.
Det gick bonden Grim djupt till sinnes, att hans älsklingsdjur försvunnit.
Han blef slö och njöt föga mat och sömn.
Förgäfves sökte hans broder Torsten trösta honom; och då intet annat halp, föreslog denne, att de tillsammans skulle göra en utlandsfärd, på det att broderns sinne måtte lättas.
Så lämnade de Island.
Skeppet var lastadt med skinnvaror, och de landade vid Trondhjem.
Där kom en man till dem, som kallade sig Karlshöfde, och ville ha tjugofyra skinnpälsar för sin herres, bonden Getes, räkning.
Dem fick han mot löfte, att de i stället skulle få mjöl.
Karlshöfde gjorde ett bylte af skinnen, kastade det på ryggen och ilade bort.
När bröderna sedermera ej hörde något af mjölet, beslöto de att söka upp Gete, gäldenären.
De drogo upp längs alla dalar, frågade efter honom, hvart de kommo, men ingen kände något till honom.
Slutligen funno de i en aflägsen dal en gammal man.
När icke häller denne kunde lämna något besked om den eftersökte, sporde de honom, om han ej kände något ortnamn, hvari namnet Gete ingick, och de fingo då veta, att inne mellan bärgen reste sig några klippmurar, som kallades Getehamrarne.
Dit foro de och funno en klipphåla, som de trädde in i.
När de gått en stund i mörker, fingo de se en eld flamma långt inne i hålan, och vid elden satt en man, i hvilken de igenkände en gammal bekant — Karlshöfde, han, som sprungit sin kos med skinnen.
Han for upp emot dem, bjöd dem välkomna och tog emot deras ytterkläder för att förvara dem.
Så satte de sig ned vid eldskenet, och som de sågo sig omkring, förekom det dem, som om Grims försvunna tjur Brandkrosse stod där lifslefvande inne under bärgväggen.
Då bad
Karlshöfde dem stiga längre in — in i själfva hallen.
Där sutto män på de väggfasta bänkarne, och de igenkände på dem sina skinnpälsar.
I högsätet satt en man, klädd i röd päls.
Han var stor och ståtlig att se.
Vänligt hälsade han dem och bad dem stanna där, så länge de ville; hvarefter han anvisade dem plats vid sin sida.
Det var kung Gete.
Sedan blefvo de rikligt undfägnade med mat och goda dryckesvaror.
Vid Getes andra sida sutto två sköna kvinnor, hans hustru och hans dotter.
Men snart visade sig Grim inbunden och förstämd.
Detta märkte kung Gete, och han sade:
»Jag hafver en sak att godtgöra, Grim.
Det var jag, som sände min träl Karlshöfde efter ditt älsklingsdjur Brandkrosse, den bästa tjur, som fanns på hela Island.
Och när du första kvällen här tyckte dig se den, var det allenast dess hud, som stod uppstoppad med mjöl.
Huden och mjölet vill jag nu gifva dig som vederlag för djuret, sådant det var i lefvande lifvet.
Tillika har det förekommit mig, som om du mera än tillfälligtvis haft dina ögon fästa på min dotter Droplög, som här ler vid min sida.