Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Jag ville skrifva, jag ville säga henne någon- ting till tröst, men du vet hur det är med dessa goda uppsåt — man finner aldrig de rätta orden, man är rädd att såra — och så tiger man.
Jag plågades likväl af det med- vetandet, att jag svek vår gamla vänskap, och när det nu helt plötsligt yppades ett till- fälle för mig att komma till Stockholm, tyckte jag det var, som om jag gått att för- sona en orätt.
Jag visste, att hon flyttat till Vasastaden och bodde hos sin gamla hushållerska, och i eftermiddags gick jag och sökte upp henne.
Jag kan icke säga, hvilken förstämning som betog mig på vägen.
Jag frös.
Jag hatar dessa första höstdagar, då kylan tränger ända in i sinnet och människorna icke tyckas äga någon annan tanke än att krypa ihop i sitt skal.
Jag vet icke hvad det låg för en tröst- löshet i själfva dagern.
Himlen var icke klar och icke heller mulen, den var bara kall med någonting dödt, förbleknadt, aflägset öf- ver sitt ogenomskinliga, skylösa hvalf, någon- ting obestämbart och hopplöst som en död fråga, hvilken icke längre kan förfära, men hvarpå det icke heller gifves något svar.
Jag betraktade husraderna, som jag gick förbi, och människorna, som jag mötte och som skyndade från syssla till syssla, och allt det, som upptog mig och dem, hela den bestän- diga upprepningen af ett och detsamma, som utgör våra dagar och våra år, syntes mig så ändamålslös och så främmande som vore det något, hvarmed vi icke hade det ringaste att skaffa.
Jag undrade för mig själf, hur jag och alla dessa hade tålamod att lefva, hur vi orkade att om och om igen knyta samma banala maskor i samma nät, hur vi så lugnt kunde finna oss i tillvarons vana, när sorgen väntar de flesta af oss och glädjens ögonblick äro så fåfänga som hade de aldrig varit.
Hela tiden stod hon för mig, Edith, och jag skall aldrig glömma, hvilket medlidande som betog mig, när jag steg uppför den smala trappan i den nybyggda kasern med smålä- genheter, där hon bodde.
Det var den gamla hushållerskan, som kom och öppnade, och hon brast i gråt, när hon fick se mig.
» Det kan man kalla ett gladt återseende, » hördes en liten röst längst inne i den skumma våningens innersta lilla rum, där jag fann Edith.
Hon satt eller halflåg i en länstol, som var ett af de få föremål, jag kände igen bland det, som omgaf hanne, ingen dyrbarhet, intet konstföremål, ingenting som kunde erinra I D U N om välståndet från förr.
Själf föreföll hon mig mindre förändrad än jag väntat, såvida jag kunde göra mig reda därför, ty jag var rädd att betrakta henne alltför ihärdigt, men när jag tog ögonen ifrån henne, såg hon på mig med en blick, som sade: hvarför skonar du mig?
hvarför låtsar du om ingenting?
kan det då döljas att jag har lidit?
Vi talade om gamla tider, men med detta tvång, som gärna lägger sig öfver ett sådant samtal, då det finns områden, som man måste taga sig till vara att icke beträda; hon var kanhända mindre besvärad än jag, men ett par gånger, då den gamla hushållerskan, som stannat inne i rummet, syftade på Colta med ett par af dessa häntydningar, hvari kvinnorna äro mästare, och som icke tyckas säga något, medan de säga allt, såg jag, hur det tändes inne i hennes blick.
Och då den gamla gått ut och. "
vi blifvit ensamma, lutade hon sig tillbaka i stolen med ett sådant uttryck af trötthet, en sådan längtan efter hvila, som jag ännu aldrig sett i en människas ansikte.
» Om hon ändå ville sluta upp en gång, » sade hon.
» Sluta med hvad? » » Med att klaga på honom.
Denna män- niska förstår inte, hur det plågar mig. » Jag visste inte, hvad jag skulle tro.
» Men Edith, » sade jag, » är du då så blind för honom. » » Blind, » upprepade hon, » nej, jag är icke blind, men om han gjort mig dubbelt så mycket ondt, om han gjort lifvet dubbelt sä tungt för mig, skall jag aldrig glömma, hvad jag har att tacka honom för. » » Du — har du något att tacka lionom för? » » Ja, » svarade hon, » ja, det har jag.
Hvad väntade jag mig af lifvet?
Jag har aldrig vetat hvad det är att ha en dag af hälsa, min barndom var ett enda långt lidande, och jag har aldrig varit ung, aldrig som andra.
Jag satt som en tiggare vid kanten af vägen och trodde mig höra till de utstötta, de utomstå- ende.
Och han har gjort mig lycklig.
Han har låtit mig tillhöra de utvalda, dem, som varit älskade.
Skall jag fråga efter, hur länge det räckte, om det varade i dagar eller år?
Hade det så endast räckt en dag, en vecka, skulle jag inte köpt det för dyrt, om jag betalt det med mitt lif.
Du har kanske hört sägas, att han — äl- skade andra.
Men hvad var då jag, att jag skulle kunnat hålla honom kvar?
Jag kan inte betrakta mig i en spegel, utan att vända mig bort med förtviflan.
H v a d har jag, som kunde fängsla honom, som kunde komma honom att för alltid se bort ifrån mitt yttre?
Det var en tid, då han gjorde det, och kan- ske finnes det inte en kvinna, som någonsin smakat hänförelsen af en lycka sådan som min. » Jag skulle inte kunna ge dig en föreställ- ning om, hur vacker hon var i det ögon- blicket.
Dragen förvandlades, ögat fördju- pades och klarnade, och det stod som ett sken om henne.
» Jag visste, att det icke skulle vara länge, » sade hon, » men det gjorde ingenting.
Det var som när man har en god dröm och tänker: jag vet att jag vaknar, men låt mig känna mig lycklig till dess.
Det gör att jag kan bära alltsammans, till och med att han läm- nade mig.
Nu komma de och beklaga mig för mina olyckor och tala om min förlo- rade förmögenhet och om min dårskap, som hämnat sig.
Jag hör på och säger ingenting.
Men om dej; stod att göras om nu, då jag 1894 vet hvartill det leder, gjorde jag det utan tvekan, med samma svindlande känsla af glädje.
Ä r jag icke rikare nu trots fattig- domen och saknaden och tomheten?
Har jag icke haft mitt ögonblick af fullhet? » » Jag vet icke, om detta skulle gjort samma intryck på alla, » sade min vän efter en kort tystnad, » men för mig låg det en fläkt af storhet i denna stackars lilla kvinnas o r d. '
Jag tänker på hennes trista öde, på hen- nes lif, som troligen skall sluta i ensamhet och beroende, och jag beundrar henne, som kan lyfta ögat öfver skuggorna och dö med blicken fäst på den fläck, där hon en gång sett solen. » För patienee-amatörer.
Två lekar blandas väl.
Därefter uppräknas fyra högar med sju kort i hvarje, hvilka läggas i en fyrkant.
Emellan de två öfversta högarna lägges ytterligare en med fjorton kort.
Nästa kort i ordningen lägges såsom begynnelsekort; likaledes blifva alla andra kort af samma valör begynnelse- kort i de andra högarna i den följd de komma.
På dessa läggas sedan i stigande ordning, men utan afseende på färg de andra korten.
På de fem uppräknade högarna transporteras fritt i fal- lande ordning, och korten uppflyttas härifrån på de nämnda begynnelsekorten, när passande kort komma.
Emellan de två nedersta högarna lägges det första kortet af de öfverblifna, som man be- hållit i handen.
Passar ej detta på begynnelse- korten (i stigande) eller på någon af de fem hö- garna (i fallande), så nedlägges det följande o. s. v. När alla öfverblifna kort tillika ined de fem hö- garna uppflyttats på begynnelsekorten, är patien- cen färdig; i motsatt fall är den förlorad.
* Fyrtio martyrer.
Med 2 kortlekar.
Börjar på ess o c h slutar med kung, på svart kort lägges ett rödt o c h på rödt kort ett svart.
40 kort utläggas i 8 rader, således 5 kort i hvar rad, raderna börja uppifrån och gå nedåt.
Essen läggas vid sidan, allt efter som de framkomma.
Det understa kortet i hvar af de 8 raderna lägges o m det passar på essen i sti- gande, svart på rödt o c h rödt på svart.
Om något af de sista korten i de 8 raderna passa att lägga på hvarandra i fallande o c h hvarannan färg, få de påläggas hvarandra.
Passar nu intet kort i de 8 raderna till esshögarne eller mot hvarandra, lägges af de kort man har i handen en talong, hvars öfversta kort alltid får användas.
Skulle någon af de 8 raderna taga slut, fylles tomrummet antingen med något af de sista korten i de 8 raderna eller med det öfversta kortet i ta- longen.
* K u n g a r n e sist.
Med 2 kortlekar, börjar med ess och slutar med dam samt går i färg.
4 kort uppläggas till höger och 4 kort till vänster, under hvarandra, o c h de 2 raderna sam- manbindas upptill genom 5 kort.
I tomrummet läggas alla ess, alltefter de framkomma.
Om bland de 13 upplagda korten något kort ej passar i färg till essen, läggas nya kort på de föregående, ett på hvar hög, så att det alltid blifver 13 högar.
Korten få ej röras, förrän alla de nya 13 korten äro utlagda, och mellan hvarje påläggning ses noga efter, o m något kort passar till esshögarne.
När alla korten äro utlagda, tages den första högen till vänster o c h genomses, o m något kort passar till esshögarne, på samma gång får man taga det öfversta kortet af de andra 12 högarne, om det passar.
På så sätt genomgås alla 13 h ö - garne, men kungarne få ej påläggas.
Nu tages åter första högen till vänster o c h lägges ett kort på hvar o c h en af de närmaste högarne, så långt det räcker.
När högen är ut- lagd, efterses, Qm något kort passar till esshögarne.
På samma sätt förfares med de andra högarne.
IDUN 1894 Om i högen, s o m skall utlägges, flere kort finnas än högar att lägga på, läggas de återstående kor- ten i en talong bredvid.
Alla återstående korten i sista högen o c h i talongen genomses, o m något kort passar på ess- högarne.
Sedan läggas dessa återstående kort i 4 hö- gar, och då 4 kort äro utlagda, efterses om något kort passar till esshögarne, kungarne bortläggas nu, allt efter som de framkomma, och påläggas sist.
I parti eller minut?
" fjÄet går en gammal sägen bland husmödrar, att det är stor besparing göra sina i n k ö p " i stor skala.
D e erfarna bland d e m äro mångordiga o m de summor, som sparas genom att k ö p a mjöl säckvis, socker i fjärding, smör i drittel o c h kaffe i b a l; d e söka visa, att ej så litet penningar stannar i börsen, o m ägg kö- pas i mängd, när de äro billigast, o c h förvaras till den » dyra t i d e n »; kött köpes o m hösten och nedsaltas, o c h sedan omtalas, att så c c h så många öre per kg blir köttet billigare än att köpa det bitvis efter gällande pris.
Medan alla dessa fakta kunna vara afsevärda for dem, som hafva stora skafferier, handkammare och källare, göra de emellertid den husmoder, som måste b e b o en liten lägenhet, nedslagen och förstämd.
I hennes skafferi finnes ingen plats för en mjölsäck — kaffebal o c h socker- fjärding kan hon ej våga att ens drömma o m, och hvar finna en vrå för en tunna potatis?
När hon så läser eller hör alla dessa visa råd o c h beräkningar af erfarna hushållerskor, blir hon hjärtängslig o c h tycker sig vara en oduglig varelse, s o m förslösar sina hushållspenningar, i det hon köper kaffe, socker o c h mjöl per kg., potatis per liter o c h ägg tjogvis.
H e n n e s familj behöfver hela veckan för att kunna äta upp ett hälft får, men hvad g ö r d e t?
Enligt bästa rön kan hon j u ej vara verkligt hushålls- aktig, o m hon ej köper sitt kött p e r styck.
Men efter någon tid börjar h o n, o m hon är en kvinna m e d eftertanke, inrätta sig så, s o m bäst passar hennes inkomster o c h utrymme, o c h skall k o m m a underfund m e d, att det finnes lika m y c k e n hushållning i hennes sätt att lefva s o m i grannens, hvilken har g o d t utrymme o c h större inkomster; ty otvifvelaktigt finnas äfven fördelar i att göra sina u p p k ö p i små kvantite- ter.
G e n t emot så klara vittnesmål o m mot- satsen kunde en husmor tveka att göra detta påstående, o m hon ej hade ett exempel i de sparsamma fransyskorna, s o m ha namn o m sig bland alla nationer att ha minskat omkostna- derna o c h höjt hushållsaktigheten till en fin och behaglig vetenskap.
E n fransysk husmor köper aldrig sina förnödenheter i större kvan- titeter; ej endast b r ö d o c h mjölk, utan äfven s j i ö r, potatis, mjöl, socker o c h kaffe m.
d. köpes för dagen.
H o n beräknar allt så noga, att det oftast o m kvällen ej är så m y c k e t kvar i skafferiet s o m räcker till den enklaste fru- kost.
Italienarne följa samma sätt o c h lefva bokstafligen för dagen.
A l l a våra svenska traditioner gå stick i stäf mot dessa exempel, men systemet har sina för- tjänster, s o m måste erkännas, o c h kan m e d någon ändring g o d t tillämpas h o s oss o c h det till stor fördel för sinnesro o c h hushållskassa.
Först k o m m e r man underfund m e d, att det sparar m y c k e t litet penningar att k ö p a spece- rier i stora kvantiteter, o c h att de stora förrå- den lätt locka till slösaktigare användning — och det ej allenast a f tjänarinnan.
D e n spar- samma b-usmodren frestas ofta af den fulla smör- o c h sockerfjärdingen att tillaga läcker- 101 heter, inför hvilka hon m e r än en gång skulle tvekat, o m hon först skulle kontant betalt in- gredienserna.
En annan fördel m e d minutköpet är att hon därigenom precis får veta hvad s o m åtgår för veckan, o c h o m kaffe, socker, ägg eller smör för fort taga slut, är ej så svårt kontrollera, hvari felet består, o c h hon kan snart n o g be- räkna hvad veckans utgifter b e l ö p a sig till.
Ä f v e n sparas rätt m y c k e t extra arbete g e - nom att ej ha stora förråd.
Ingen potatis, grönsaker eller äpplen att sortera för att skilja de ruttnande från de friska — d e t far grön- sakshandlaren vidkännas; hans b o d är den för- rådskammare, hvarifrån alltid friska grönsaker hämtas.
S m ö r e t härsknar e j, o c h äggen sma- ka ej unkna, ty de förnyas ett par gånger i v e c k a n; mjöl, kaffe, te o c h konserver äro all- tid friska, o c h intet g a m m a l t finnes, s o m må- ste ätas u p p o c h » r ä d d a s » undan förstörelsen.
Ligger då i själfva verket så mycket i bar- nets namn?
Kan det ej vara likgiltigt, om det heter så ' eller så, blott det ej betynges med ett löjligt namn, för hvilket det i all sin tid får uppbära medmänniskors skämt och löje?
Med barnets namn begynner ock dess hi- storia.
Med namnet beteckna föräldrar, sy- skon, bekanta, lärare och kamrater alltid ett visst barn med dess dygder och fel, och allt efter som det ådagalägger goda eller dåliga sidor, namnes dess namn med glädje eller kanske mången gång med stilla smärta.
Ja, själfva namnet blir en bisak, men vikten lig- ger på, huru detta namn en gång skall näm- nas, om barnet engång genom sitt lif skall förläna heder eller skam åt sitt namn.
Barnet hör sig så ofta nämnas vid namn af sin omgifniug, att detsamma blir det lik- giltigt till och med ur faders- och moders- Ä f v e n vid i n k ö p af kött är billigast att ej k ö - munnen, och dock — när de en dag äro gångna hädan och höra hemma bland graf- pa mera, än s o m behöfves för hvarje m å l, ty varnes tysta beboare, hvad skulle det ej gifva hvad gagnar att k ö p a mera än som kan ätas för sällheten att ännu engång kallas vid namn u p p?
A l l t i d blir något öfver, o c h m e d någon af fader och moder med hela kärlekens värme!
öfning lär man snart använda det till raguer, kroketter m.
Snart nog k o m m e r mau un- Eller jag vistas sedan lång tid i en stor derfund m e d, att d e t ligger sanning i d e t på- världsstad bland främmande människor, och ståendet, att fransmännen äro de bästa kockar äfven min närmaste omgifning känner mig och hushållare i världen.
M å vi i detta fall endast vid mitt släktnamn.
Men en dag hör likna d e m.
jag mig på gatan, midt i den bullrande, bro- Skånska i Småland.
kiga mängden, tilltalas vid mitt namn på hemortens välkända dialekt.
Just här bland främlingar syntes mig mitt namn så likgiltigt, emedan ingen intresserade sig för detsamma, men som härlig musik klingar det i mitt öra, då jag nu åter hör det ur en god väns mun.
Omslag.
Hon var i statens tjänst — expeditör gunås I posten, o c h h o n svärmade förstås För kvinnans emancipation förfärligt; Hon » Idun » höll o c h fann sitt lifskall härligt.
Nu staten i sin vishet ordnat så, Att vid en smal pulpet placerats två — Den ena hon, den andre han, o c h båda I häftig kärlek föllo snart — af våda.
Hvad brydde hon sig väl o m världens snack?
Uti hans famn — där låg hon i sitt fack!
Ett Hek blef hvart hans o!
ett Ass hvart ack!
Och hvarje kyss, den brände het s o m lack.
Men ur sin lyckas dröm h o n väcktes upp en dag, Ty obevekligt hård var ödets lag i Han kan ej gifta sig; för klen blir k o s t e n: Det finns för mycket kvinnor uti posten!
I ämbetsstol ' n hon sitter stel o c h värdig, Fast gråta högt af smärta hon är färdig.
Ej mera kämpar h o n att göra kvinnan fri, Ty hennes brustna lifshopp var att bunden bli.
Barnets Cassel.
anligen tar man valet af namn åt det nyfödda barnet mycket lätt.
Ä r det det första barnet, då bestämma emellertid de lyckliga föräldrarne, i väntan på den glada tilldragelsen, detsamma ofta nog redan i för- väg, redan innan man vet, om en liten flicka eller gosse kommer att hälsas välkommen till ljuset.
A l l t efter som den nyfödda blir af man- eller kvinnkön, uppkallas han eller hon efter den lycklige fadern, den fröjdefyllda modern, efter far- och morföräldrarna, efter faddrar och vänner, hvilka man vill visa en synnerlig ära.
Ja, det beror mycket på, hvar och när och vid hvilket tillfälle man hör sitt namn uttalas.
Aldrig synes vårt namn oss vackrare, än när vi första gången höra det från vårt hjär- tas utkorade.
Det är samma namn sorn förr, men den ton, h varmed det ' uttalas af den äl- skade, innesluter en sådan rikedom af ömhet, förtroende och hjärtlighet.
O, att de förlof- vade äfven som äkta makar måtte kunna ut- tala hvarandras namn med samma innerliga kärlek och hålla det lika högt i ära!
Med skuldmedvetande i sitt bröst förskräc- kes redan barnet, då det hör sig ropas vid namn af föräldrar eller lärare.
Äfven Adam och E v a förskräcktes, sedan de smakat pa- radisets förbjudna frukt, då herren kallade dem vid namn, och sökte dölja sig för hans ögon.
Och hur mången, som begick ett brott, och genom flykt sökte undgå sitt straff, skulle ej önska att namnlös och okänd försvinna i ett främmande land.
Och om han dock en dag blir igenkänd, så förfäras han vid blotta ljudet af sitt namn, som om redan däri do- men uttalades öfver hans hufvud.
När vi därför vid det heliga dopet höra ett barns namn nämnas, må vi alltid upp- sända en brinnande önskan för den, späda: Må du aldrig behöfva blygas för detta ditt namn 1 M å du aldrig en dag behöfva bäfva och förskräckas, när ditt namn namnes!
Må vi en gång kunna säga som den dö- ende fadern, hvilken kunde vittna om sig själf till sina barn: » Jag har sett goda dagar och onda, lifvets stormar ha aldrig brutit mitt mod, otack och misskännande aldrig rubbat min tro på det godas seger.
Jag har rik och jag har fattig varit, men, Gud allena vare äran — jag har hållit mitt namn obe- fläckadt! »
I D U N ses såsom kristen i jordisk bemärkelse, om han illägger åt sin broder: men du är det icke.
Människan har icke i något ögonblick samma moraliska o c h intellektuela värde s o m i ett an- nat, likaså är hennes värde såsom kristen väx- Det väsentliga i kristendomen.
lande för hvarje sekund.
Den som menar: j a g Hvad var det för tillfällighet, eller var det ens har varit kristen i ett, fem, tio år, misstager sig.
en tillfällighet, som fäste min blick vid frågoaf- I ett ögonblick är du kristen i nästa kanske icke; delningen i ett af Iduns senaste nummer (n:r 10)?
med ett ord, din kristendom är lika momentan Jag hör till det slags läsare, som sällan eller al- som ditt tänkande o c h handlande.
drig se åt nyssnämnda afdelning, men den här Kristendomen har existerat på jorden i snart gången lät j a g ögat glida dit och fann då under 1900 år, ja, i dess egentliga betydelse är den lika n:r 1414 en fråga, som väckte många tankar hos gammal som världen själf.
Den har under årtu- mig.
Först denna: på den frågan måste du svara!
senden predikats på jordens flesta språk, den äger Och här är svaret.
i detta ögonblick millioner uppriktigt tillgifna an- Innan man frågar i Idun, brukar man i de flesta hängare för att nu ej tala om dem, som med mun- fall — åtminstone att döma af frågornas beskaf- nen eller i kyrkboken bekänna densamma, och fenhet — icke själf göra några kraftigare an- dock är den så okäud, att man frågar efter den strängningar att finna svaret.
Man reflekterar ' / i Idun, liksom man frågar efter ett flossamönster minut, kanske icke ens det, finner intet svar och eller efter ett giktliniment!
Jag klandrar ej, att slutet blir: » Då tar jag o c h frågar i Idun ».
man spörjer, än mindre den s o m gör det.
Ty jag måste väl förutsätta, att frågan är allvarlig.
Jag Under nyssnämnda nummer frågar » Sofia »: illustrerar endast Kristi o r d: » Hvad är det väsentliga i kristendomen, eller hvad menas med att vara kristen? » » Men få äro de, som känna mig.
* Sofia (ao&lt;pia) var visserligen grekernas namn Sophus.
på visheten, men detta förtager ej mina farhågor, att frågan möjligen är en af det där vanliga sla- get i Iduns frågoafdelning, af samma slag som den Fredrik den store en gång en passant fram- kastade till sin hofpredikant: » Säg mig i tre ord ett bevis för kristendomens sanning. » Och vore mina farhågor välgrundade, kunde j a g affärda » Sofia » helt kort.
Hofpredikanten svarade endast: » Judarna, ers Frän fursfinnan i Rom.
Kronprinsessans majestät. » o c h j a g skulle kunna gifva Sofia till svar: &gt;Din egen död är det väsentliga i kristendo- krafter ha under senare tiden något ökats, så att m e n », eller » Du är en kristen, om du är beredd kronprinsparet nästan dagligen kunnat företaga längre att i hvilket ögonblick som helst stå ansikte mot promenader i vagn.
Dock har kronprinsessans all- ansikte mot döden. » männa tillstånd i öfrigt under senaste veckan varit Eller utveckladt: Kristendomen är til] sitt väsen dödens motsats mindre tillfredsställande, hvarför några planer för och äger därför i döden sin väsentliga betingelse.
den närmaste f r a m t i d e D ännu ej kunnat uppgöras, Den har sin betydelse endast därigenom att du utan kronprinsessan kommer att tills vidare kvar- måste d ö, o c h har den ej varit af någon betydel- stanna i B o m.
se för dig förr, blir den det i det ögonblick, då du måste d ö.
• * Detta är det negativa svaret, det s o m passar, om din fråga är endast lättsinnigt framkastad i Ett lärarinnehem.
Länge har en plan att i syfte att tillfredsställa en ytlig nyfikenhet efter Stockholm få till stånd ett lärarinnehem sysselsatt det mest träffande svaret eller att frammana ett en del persoper, som känna och intressera sig för svar, som genom sin enfald skulle förskaffa dig lärarinnornas ansvarsfulla och mödosamma kall.
Det ett löje.
första praktiska beviset på detta intresse föreligger Kristendomens positiva sida är oändligt rik, och nu, i det nyligen en komité bildats, med ändamål intet i den år oväsentligt.
Ur denna synpunkt att söka upprätta » Ett internationelt lärarinnehem i skulle j a g kunna svara: Allt hvad du vet eller Stockholm ».
känt o m eller i kristendomen är väsentligt, o c h De flesta af utlandets större städer ha sedan flera du kan ej någonsin medvetet underlåta eller un- år tillbaka haft att uppvisa sådana hem, afsedda för derskatta något däraf, utan att i samma ögonblick lärarinnor och deras jämlikar, där dessa mot en mått- upphöra att vara en krislen.
lig afgift finna en tillflyktsort under den tid, då de Ingen allmän regel kan uppställas: det är kri- äro utan arbete och söka sig ny anställning eller stendom, och det icke.
Kristendomen är indivi- äro i behof af hvila, Det projekterade hemmet i duel, ett för hvar enskild människa på ett sär- Stockholm skulle inrättas efter ungefär samma plan skildt sätt framträdande kännemärke.
Det s o m som det i Wien.
Dess syfte skulle vara att lämna står i öfverensstämmelse med den enes kristen- en fristad åt så väl svenska som utländska kvinnor dom kan vara alldeles stridande mot den andres, af den bildade klassen, synnerligast dem som egna och dock kunna bägge vara lika goda kristna.
sig åt lärarinnekallet.
Till o c h med den allmänna uppfattningen af Svenska kvinnor skulle där kunna vistas kortare kristendomen, i de punkter där en sådan är be- eller längre tid, och det inses lätt, hvilken välsig- rättigad, är underkastad förändi ingår; hvad som nelse det skulle vara för dessa arbetande unga kvin- i en tid varit kristendom, kan i en senare tid ha nor, hvilkas tillgångar ofta äro högst begränsade, att upphört att vara det och ersatts med något an- för billigt pris kunna erhålla ett hem, då de äro nat högre.
Jag erinrar i förbigående o m den nödsakade att vistas i hufvudsladen någon tid, vare kristne bonden, s o m bar ved till Huss ' bål.