Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Mer eller mindre befogade klagomål hafva sedan längre tid tillbaka yttrats, icke Bih. till B.
Brot. 1862 & 1863. 11 Samt. 1 A/d. 56 442 Motioner hos Ridåers/tapet och Adeln 1862.
JS:o 172. blott öfver de med lön icke försedda landsfiskalerna, utan ock angående förment kittslighet eller snikenhet efter böter hos andra allmänna åklagare.
Blotta misstanken derom, att den som skall upprätthålla allmän ordning, handlar af lägre bevekelsegrunder, är ett stort ondt och ofta ett hinder, att vederbörligen vidmagthålla denna ordning.
Angående sättet att afhjelpa detta, har jag redan år 1856 den 3 och 8 December yttrat mig till Ridderskapet och Adelns protokoll.
I hufvudsaklig öfverensstämmelse med hvad redan då blifvit af mig föreslaget, vågar jag nu hemställa, att Rikets Ständer ville dels för sin del vidare besluta: att såsom ersättning för den andel uti böter städerna, häraderna, de fattiga samt allmänna barnhuset åtnjutit, — och hvilka i medeltal under de 10 åren 1839—1848, enligt från Kammar-rätten lemnade uppgifter utgjorde 4,468 R:dr 42 sk. 2 r:st — 16,031 R:dr 7 sk. 5 r:st — 23,359 R:dr 3 sk. 8 r:st samt 240 R:dr 18 sk. 8 r:st, under det Kronans bötes andel utgjorde 45,049 R:dr 13 sk. 1 r:st allt Banko; nu sedan Kronans bötesmedel beräknas till 90,000 R:dr R:mt eller ungefär en tredjedel högre än under nämnda decennium — följande belopp måtte en gång för alla bestämmas, nemligen för: städerna till R:dr R:mt 10,000: — häraderna » » 36,000: — de fattiga » » 56,000: — barnhuset » » 1,000: — att de sålunda bestämda anslagen fördelas sålunda, att hvarje stad, tingslag eller socken får sin andel bestämd efter förhållandet emellan dess folkmängd år 186. och alla städers, tingslags och socknars sammanlagda folkmängd samma år, dervid hvarje tal af folkmängd jemnadt till närmast högre hundratal, och hvarje ersättningssumma jemnad till näst lägre tiotal af Riksdaler. att ifrån den inflytande summan af Kronan tilldömda böter och förbrutna gods sedermera afdrages det för de allmänna Statsbehofvens fyllande af Kongl. Maj:t beräknade belopp, 90,000 R:dr; att af de inflytande återstående bötesmedlen bildas en särskild fond, deraf ungefär |:delar användas till fasta löner åt allmänna åklagare samt ungefär ^:del efter af Kongl.
Maj:ts Befallningshafvande uppgjorda, med Justitie-kanslerens underdåniga yttrande beledsagade, förslag, årligen af Kongl.
Maj:t i nåder fördelas, såsom ersättning och uppmuntran för sådane allmänna åklagare, hvilka vid upptäckt och åtal af brott haft större kostnader eller ådagalagt särdeles nit; samt Motioner hos Riddcrskapel och Adeln 1862.
443 alt de ordinarie tjenstemän, hvilka hittills åtnjutit andel i böter, berättigas, att så länge de vid sina befattningar qvarstå, af nämnda fond erhålla ersättning, svarande emot hvad hvar och en styrker sig i medeltal för de fem åren 18.. till 18 .. hafva, såsom andel uti böter och förbrutet gods, verkligen uppburit; kommande dock denna ersättning att upphöra för hvar och en, som af fonden mottagit löneförhöjning eller uppmuntran för nit i tjensten; dels i underdånig skrifvelse till Kongl. Majit anhålla: att, derest äfven Kongl. Majit gillade hvad Rikets Ständer sålunda för sin del beslutat, Kongl.
Majit behagade i nåder förordna om hvad som för verkställighet af beslutet om böternas ingående till Kronan, alla ersättningars utbetalning till berättigade, jemte de anvisade medlens fördelning enligt ofvannämnda grunder, provisoriskt under nästa statsregleringsperiod vore af nöden, samt att Kongl. Majit derjemte för Rikets Ständer, vid nästa riksmöte, ville låta framlägga ett definitivt förslag till aflöning för allmänna åklagare i riket.
Stockholm den 29 November 1862. N. S. von Koch. .¥:<> If3.
Af Herr von lioeli; Mils Samuel* angående omarbetande af Kongl.
Instruktionerna af den 10 November 1855 för Landt-statens tjenstemän, m. m.
Erfarenheten har ådagalagt, att högst sällan de egenskaper finnas förenade hos en person, som göra honom duglig, att sköta både uppbörd och polis.
Men om ock dylika egenskaper hos en person stundom kunna uppletas, så kan dock icke uppbördsmaunens verksamhet å kontoret och vid kassakistan lätt förenas med den yttre verksamhet och tillsyn, som med räila fordras af polismannen.
444 Motioner hos RiddersJcapet och Adeln 1862.
Svårigheten, att finna polistjänsteman med de anspråk man på dem äger, är nu utomordentligt stor, ehuru aflöningen på många ställen blifvit ansenligen ökad.
Jag tror att för att vinna förbättring härutinnan, och kunna erhålla skickliga och dugliga åklagare ochfpolistjenstemän, fordras icke blott en sådan förändring uti allöningssättet, hvarom jagfuti en annan motion hemställt, utan ock några andra åtgärder, samt deribland, att så vidt ske kan, åklagare- och polisbestyren afskiljas ifrån uppbördsmanna- och exekutions-göromålen.
Det är på grund häraf, samt af hvad jag erfarit i nästan alla delar af riket, angående de olägenheter och omgångar af liera slag, deribland ökande af tungan vid kronobrefbäringen, länsmannens oskäliga belastande med de flesta och minst inbringande förrättningarna m. m., som jag förmenat mig böra fästa Rikets Ständers uppmärksamhet å ämnet, på det att, i händelse den mera inskränkta erfarenhet jag vunnit, instämmer med den allmänna, samt mina åsigter i öfrigt pröfvas riktiga, Rikets Ständer ville, såsom jag nu vågar föreslå, hos Kongl. Maj:t i underdånighet anhålla:
Att Kongl. Maj:t täcktes i nåder låta tillse, huruvida icke Kongl.
Instruktionerna af den 10 November 1855 för Landt-statens tjenstemän kunde omarbetas och förändras i den riktning, att, i möjligaste måtto, kronofogde befriades från befattning med åklagarekall och polis, men länsman deremot uteslutande finge egna sig åt dessa bestyr inom det honom tilldelade distrikt, dervid det dock torde blifva nödigt, att de inom hvarje län ställdes under uppsigt af en juridiskt bildad och särskildt aflönad, af Kongl. Maj:t eller Justitie-kansleren tillsatt, men under landshöfdingens lydno ställd, ombudsman, åt hvilken svårare åtal, särdeles de som riktas mot tjenstemän, jemväl kunde anförtros; hvarefter de nuvarande landsfskalstjensterna äfven kunde indragas.
Stockholm den 29 November 1862. N. S. von Koch.
N:o 174. 445 Wto If4.
Alströmer* »louns* angående upphäfvande af alla lagbestämmelser rörande den heliga nattvardens begående m. m.
Förra riksdagen väcktes en motion angående den aldrahögsta och vigtigaste stiftelse, icke blott vårt samhälle, utan vår Kyrka eger.
Men denna motion vederfors detsamma, som så ofta vederfares just de allvarligaste och aldravigtigaste frågorna, att dermed vinnes ingenting.
Sådant ådagalägger likväl, att man icke insett och behjerta! vigten och betydelsen deraf.
Då nu motionen oemotsägligen var af stor både vigt och betydelse, så väl för Kyrkan i sin helhet, som för dess enskilda lemmar, hvilket måste erkännas af alla, som allvarligare hafva behjertat dessa förhållanden; då får och kan den icke ned tystas, den måste ännu en gång framläggas, och detta sker i det hopp, att den nu måtte rona den framgång, som den eger rättmätiga anspråk på; ty hvarje menniska, som ännu har någon känsla i samvetet, och som på allvar för egen räkning gjort sig reda för det, hvarom frågan handlar, måste omfatta den med helig värma.
Denna fråga gäller det gräsliga missbruk af den heliga nattvarden, som, från läng tid tillbaka, inrotat sig i vår Kyrka, och som, då man allvarligt betänker denna höga stiftelses egenskap och värde, och den, vid dess missbruk, fästade domen, ovilkorligen måste medföra ett svårt ansvar, att icke säga förbannelse, för både Kyrka och samhälle.
Den heliga nattvarden är, jag vädjar icke blott till alla dem, som hafva erfarit något af dess verkliga och sanna betydelse, utan i första rummet till dem, som hafva embetet att förvalta denna dyrbara nådegåfva: våra prester; de måste intyga, om de vilja med någon rätt bekläda detta heliga embete, att den heliga nattvarden icke är inrättad för dem, hvilka liksom medvetslöst bära namnet kristna, blott derföre att de äro döpta och samhället kallas kristet; utan den är inrättad för dem, hvilka, såsom Herrens Jesu rätte lärjungar, om än i mycken skröplighet, dock i tro, af tro och med tro vilja bekänna Hans namn.
Nu är det likväl, då man betänker de förfärliga följderna, ett fasaväckande fak tum, att det aldrastörsta flertalet af dem, som i vår
Kyrka bruka den heliga nattvarden, möjligen aldrig betänkt, men åtminstone tydligen och uppenbarligen visa sig icke betänka dess väsendtliga värde, vigt och betydelse.
Dels råder en fullkomlig okunnighet om hvad den egentligen är, och derföre anses den som en, det är för - 446 Motioner hos Ridderskapet och Adeln 1862.
N:o 174. farligt att utsäga det, men det måste sägas: nederlagsplats för ett öfvermått af synder, hvarifrån man med en sjelfinbillad syndaförlåtelse och falskt lugn i samvetet kan åter utlöpa i verlden, lör att der återigen samla en ny börda, hvilken sedan skall alläggas pä samma sätt.
Man gör den heliga nattvarden till ett opus operatum, och Herren till en syndatjenare.
— Dels är det en tilländalöpande tjenstetid, ett möte för militären, ett burskaps erhållande för borgaren, ett vittnesmåls afläggande för oenighetens skull, och ho kan uppräkna det allt, som besinningsiöst och hejdlöst får tjena som dragningsmedel för den heliga nattvardens bruk, der det rätta behofvet deraf saknas, och så störta sig mermiskomassor lättsinnigt i förbannelse och dom, der hvarest de skulle hafva hemtat den rikaste och herrligaste välsignelse.
Dels är det uppenbara förnekare, som ändock anse sig med de mest skiftande och vidunderliga föreställningar och inbillningar i sitt lättsinne både kunna och böra bruka något, hvarmed de i sin ställning, hvilket de äro skyldiga att veta, hopa öfver sig dom på dom.
— Men det mest hemska och fasaväckande af allt är, att denna högsta och heligaste inrättning ibland allt hvad syndiga menniskor kunna vidröra här på jorden, den neddrages oeh vanhelgas ända derhän, att den kan få tjena den fräcka menedaren till ett medel att få begå sin mened.
Detta måste bekännas vara himmelskriande synder, -— blodskulder af det mest förfärliga slag.
Och, låtom oss betänka, att: »synd är ett folks förderf.» Ordspr. 14: 3.
När sådant kan ske, — ja, icke blott kan ske, utan sker och har skett i långliga tider, jemte så otaligt mycket annat af samma allvarsamma beskaffenhet, då kunde man väl förstummas och häpna; men man har ej rätt dertill; — man har ej rätt att af eländet låta sänka sig i vanmagt, man måste ropa på hjelp, man måste stå upp såsom en man och icke hvila förr, än Josefs skada, de svåra refvorna på Da vids förfallna hydda, äro botade.
I våra dagar, som i de uti en långt aflägsen forntid hädangångna, kan man väl göra sig döf för sådana röster, som mana till allvar och besinning vid fråga om heliga ting; man kan nu, såsom då, när Guds Ords hotelser och straffdomar påpekas, svara: »den olyckan är intet så när, och den vederfars oss intet»; man kan göra detta; men det torde dock finnas några, som ännu hafva ett öppet öra och sinne för Guds heliga Ord, och i denna förhoppning vädja vi, bland de många ställen till hvilka man här kunde hänvisa, blott till Amos 6:te och 9:de kap.: här är det icke menniskor som tala,— det är Herren Gud Zebaoth, som svär vid sin själ; — här måste menniskor tystna, höra och lyda, eller ock — måste de dö.
Vi vilja hoppas det förra om vårt Svenska folk!
Hvar är nu orsaken till alla dessa himmelskriande synder, alla dessa gräsliga blodskulder, med afseende på den heliga nattvarden, hvilka hvila så tungt på vårt land och folk, om beklagligen de än äro få, som förnimma och känna något af denna tyngd?
Grundorsaken är visserligen, här såsom vid all synd, okunnighet, samvetssömn, andelig död, liknöjdhet, lättsinne, vanvördnad för heliga föremål.
Och der sådant blifvit mera allmäut rådande, bland lärare och åhörare, der tillvexer det Motioner hos Ridderskapet och Adeln 1862.
447 dag efter dag i ofantliga dimensioner, tills ett folk slutligen står moget för Herrans hemsökelser.
Och gäller denna klagan då det folket: »Du slår dem, och de känna det intet»; då äro straffdomarne för dörren.
Jer. 5 kap.
Men, det finnes äfven andra orsaker, som i ganska betydlig mån bidragit och ännu bidraga till nattvardens missbruk.
Dessa äro, dels sådane lagbestämmelser, som, vare sig direkt eller indirekt, fästa borgerliga fördelar och förluster vid bruket af den Heliga nattvarden; dels allmänna vanor och bruk, som åtminstone till stor del blifvit föranledda af de förra.
Allt detta synes nu kanske svårt att afhjelpa, det må så vara; men här gäller att ihärdigt söka afhjelpa det, eller drabbas utaf följderna, när hemsökelseus stund är inne.
Utom de nu nämnda orsakerna, är ännu en, som kan anses såsom inledning och begynnelse till alla de andra.
Denna är barnens nattvardsläsning, konfirmation och första nattvardsgång.
Här är uppslaget till allt det påföljande eländet.
När barnet är omkring 15 år, då skall det, som det heter, beredas till sin första nattvardsgång.
Detta sker hos den ene presten med mera, hos den andre med mindre nit och allvar; men hos ganska många på ett sätt, så att håren på hufvudet kunna resa sig på den, som tager saken på fullt allvar.
Härvid må förtigas de styggelser, som härunder stundom bedrifvas: — o, att dessa hörde blott till undantagen!
— När det nu emellertid egentligen icke utgör hufvudsaken, eller syftemålet, att lära barnen hålla allt det Herren befallt (Matti). 28: 20.). sedan de genom dopet äro gjorda till Hans lärjungar (Matth. 28: 19.); utan man egentligen blott har nattvardsgången, med en efter olika omdömen dertill hjelplig kunskap för ögonen, och det är få ställen, der denna beredelse sker på ett tillfredsställande sätt; så har man ju här grundorsaken till okuunigheten.
— Sedermera är det en alltför allmän känd sak att kunna förnekas, att föräldrarne, sjelfva okunnige och mer eller mindre liknöjde i dessa stycken, ligga öfver presterna och på mångfaldiga sätt trakassera dem, för att barnen skola, som det heter »slippa fram»; är presten då icke dess bättre stålsatt emot sådant ogudaktigt lättsinne, så hafva föräldrarne och presten hjelpt hvarandra att utkasta barnet obeväpnadt, redlöst i verldens hvimmel, uti all den andeliga våda, som okunnighet i kristendomen medförer; och begynnelsen sker med den första nattvardsgångens ovärdiga bruk.
Hvarföre, torde man invända, skall nattvardsgången vara ovärdig?
— Då svaras med den frågan: huru skulle den kunna vara värdig?
Det är likväl icke härmed sagdt, att det är alldeles absolut omöjligt, ty Herrans vägar äro underbara och Hans magt oändelig; men menniskor hafva dock betagit barnet första vilkoret för en värdig nattvardsgång, som är en grundlig sjelfpröfning.
Okunnighet är ju här gifven, ehuru dess grad kan vara något olika.
Sinnet är rigtadt utåt en förförisk verld, till hvars vida, lekande, lustiga fält det unga blodet och den lifliga inbillningen sträcker hela sin håg, föräldrarne påskynda blott utflygten; — och nattvardsgången är porten till allt detta.
I hemmet har, på de flesta ställen, Guds ord och Bönen vanligast intet, men, stundom någon gång pro forma brukats.
Huru 448 Motioner hos Ridder skåpet och Adeln 1862.
N:o 174. skulle här kunna finnas hos barnet någon på djupet gående sjelfpröfning, den deraf uppkommande syndakännedomen, sorgm efter Guds sinne, som kommer åstad bättring till salighet, behof af frälsning, hunger och törst efter Guds nåd i Christo, efter syndernas förlåtelse, Guds rike och Hans rättfärdighet; och allt detta så, att man frågar efter himmel och jord intet, blott man får sin frälsnings- och salighetsfråga besvarad af Honom, som allena kan besvara den:
Jesus Christus?
Och finues icke allt detta, och det har föregått hos den, sorn går håde första och sista gängen till Herrans heliga nattvard: då går han ovärdigt.
Man kan visserligen, både vid nattvardsläsningen, konfirmation, och vid nattvardsgångarne sedan, under hela sitt lif, vara på det högsta betagen af upprörda känslor, af den mest sentimentala hänförelse; har man icke vetat af någonting annat, än detta, må man då, medan ännu tid är, besinna sig: våra känslor bana oss icke vägen till lifsens träd, för dem viker icke engelen, med det bart huggande svärdet, ät sidan.
Nu stå dessa unga skarorna, på detta sätt framdrifna, vid sin konfirmation och svara ex officio: »Ja» till en bekännelse, som en annan uppläst, och hvaraf de aldra flesta, man kan väl säga: ingenting begripa eller någonsin erfarit.
Verket är emellertid fulländadt.
Inseglet skall nu sättas derpå, och presten bestämmer på förhand, man må säga med profetisk siareförmåga, en viss dag och timme, då alla dessa pä samma gång skola hafva genomgått så mycket af deri andliga lifsprocess, som erforfordras för en värdig nattvardsgång.
— Ar icke det. heligaste på jorden neddraget till en tom ceremoni, till en, för en viss tid af menniskans lif lagligt pligtmessig ansedd formel handling; till ett diplom för utträdet i verlden; ja, — till ett fribref på deltagandet i verldens ogudaktiga väsende?
— Denna ungdom, hvars antal årligen ofantligt förökas, går sedan, förvillad af prester, föräldrar och målsmän, ut i verlden med betyg att, oaktadt alla dessa förhållanden, likväl vara kristen; verlden fullbordar nu den påbörjade uppfostran; men, laglikmätigt 41 Kap. 2 § Kyrkolagen, och för att icke jäfva det en gång erhållna betyget, utan lagligen häfda sin rätt att bära namnet kristen, gå dessa skaror af ungdom årligen att befästa sin andeliga död med missbruket af den heliga nattvarden.
Nu frågas: är det tänkbart, att det i allmänhet kan blifva annat, än ovärdiga nattvardsgångar, så väl första gången, som de följande?
Naturligtvis kan bär icke vara fråga om ett förslag till absolut förebyggande af alla missbruk; sådant kan aldraminst sättas i fråga om nattvarden, hvilken i Guds ord just är på det bestämdaste ställd under sjelfpröfningens kontroll.
Utan här gäller det blott att se till, om våra borgerliga lagar innehålla något, som paralyserar detta sjelfpröfningens veto; och om de bestämma något, som icke är i öfverensstämmelse med Guds ord.
Och här måste Guds ord framför allt och på det noggrannaste vara normen för den borgerliga lagstiftningens åtgärder.
Guds ord talar väl om en kyrkotukt, som utestänger en menniska från åtnjutandet af församlingens förmåner ; Motioner hos ner; men man skall der förgäfves söka någon föreskrift om några tidsbestämmelser för nattvardens begående.
— När man nu alldeles åsidosätter kyrkotukten, som Guds Ord på det kraftigaste påbjuder, och i stället föreskrifver tider för nattvardens bruk, håller den noggrannaste kontroll deröfver, och gör detta till vilkor för borgerliga rättigheter; nog måste man då medgifva, att man har komplett vändt upp och ned på rätta förhållandet, och dermed skall allt, som härmed står i något sammanhang, blifva mer eller mindre förvändt; Kyrkan får vara blind för vandeln; men blicken skall rigtas på nattvardens begagnande, hvilket icke egentligen afser menniskans salighet, utan de samfunds-rättigheter, för hvilka nattvarden blifvit bestämd såsom medel och vilkor.
Härom kunde sägas mycket, men vare detta nog för denna gången.
Vår Kyrkolags 11 Kap. 2 § lyder sä: »den som motvilleligen sig, öfver år och dag, ifrån Herrans nattvard håller, skall anses och tilltalas som en okristen.»
Här står »motvilleligen».
Vi se nu huru villigt menniskor ställa sig denna lag till efterrättelse till sitt förderf; huru villigt de rusa hoptals fram till nattvardsbordet, för att tanklöst, lättsinnigt och samvetslöst bevara namnet kristen, under det de allt mer och mer allägsna sig ifrån och förlora den inre egenskapen deraf, sjelfva väsendet; då vore väl tid att upphäfva denna lag emot motvilligheten.
Bättre och ändamälsenligare vore det, att lägga presterua denna sak allvarligen på hjertat och samvetet och anförtro den, genom kraftiga föreställningar om dess vigt, åt församlingens böner och förböner; än att framlocka en falsk villighet, hvilken i sin blindhet, liksom med en snara, störtas i förderfvet.
Den, som motvilligt afhåller sig från nattvarden, vare sig längre eller kortare tid, han är ej någon kristen, så länge han så gör; härpå behöfves ingen lag.
Och han blir ej någon kristen blott derföre, att han går till nattvarden; den, som villigt går ovärdig till nattvarden, är lika mycket okristen, som den, som motvilligt håller sig derifrån; hvartill tjenar då en sådan lag?
På grund af allt detta, och med åberopande af det jag förgäfves yttrade vid förra riksdagen, får jag nu ånyo på det allvarligaste lägga denna sak Rikets nu församlade Ständer på hjertat, och vördsamt förnya mitt förslag: l:o.
Att alla lagbestämmelser, så väl 11 Kap. 2 § Kyrkolagen, om den heliga nattvardens begående, som sådana, hvilka göra timliga förmåner och rättigheter eller timliga olägenheter och förluster beroende af den heliga nattvardens begagnande, mätte upphäfvas; 2:o.
Att prestbetyg ej må innefatta något meddelande om nattvardens bruk, utan blott om kristendomskunskap och vandel; 5:o.
Att, i de (ali, der nattvardsbetyg erfordrats för edgång, gäller härefter förnyadt betyg om kristendomskunskap; 4:o.
Att all ungdom omkring 14 års ålder skall af presten undervisas i kristendomen minst 2:ne år, men längre, om han pröfvar sådant nöliih. till R.
Prot. 1862 & 1863. 11 Sami. 1 A/d. 57 I '1 450 Motioner hos Ridderskapet och Adeln 1862.
N:o 175. digt; — efter så fullbordad undervisning leranäs betyg öfver den inhemtade kristendomskunskapen; — detta betyg berättigar till bruket af den heliga nattvarden, hvartill den, som åstundar komma i åtnjutande deraf, så väl första gången som de följande, må sjelf fritt anmäla sig; men före nattvardens begående första gången, skall trosbekännelsen icke förestafvas, utan fullständigt, långsamt och ljudeligen med egen mun afläggas inför församlingen; S:o.
Att detta betyg om kristendomskunskap berättigar till äktenskap och till alla de borgerliga rättigheter och förmåner, för hvilka prestbetyg förr bort innefatta meddelande om nattvardens bruk; samma lag gälle äfven för militären; 6:o.
Att den, som visar vanvördnad eller förakt för den heliga nattvarden, eller ock försummar eller missbrukar densamma, skall af pastor kallas till förhör inför Kyrkorådet; och, der han då ej befinnes ådagalägga ett ödmjukt hjertås upprigtiga sinnesförändring, eller vägrar att inställa sig, skall han, i enlighet med 10 Kap. 2 § Kyrkolagen, »skiljas ifrån den heliga kristeliga kyrkans delaktighet», till dess han sig omvänder och bättrar.
Stockholm den 29 November 1862. J. Alströmer.
Hffso 175.
Af Friherre Alströmer* Jonas* om stiftande af en lag angående entledigande af sådane till Statskyrkan hörande emhets- och tjenstemän, som i tal eller skrift visat sig hafva afvikit från den rena Evangeliska läran.
Det är en visserligen icke oväntad, men derföre icke mindre sorglig företeelse, att otro och antichristisk förnekelse allt mer och mer griper omkring sig i våra dagar.
Detta kan icke vara oväntadt, och såsom sådant väcka förundran; ty alla de heliga profetiorna hafva underrättat oss att sådant skulla komma i de yttersta tiderna.
Då Motioner hos Ridderskapet och Adeln 1862.
451 vi nu häruti således hafva ett ojäfaktigt bevis på den annalkande förödelsen: huru böra vi då förhålla oss?
— Icke får den, som vill undslippa att deruti förgås, hvar ken belåten dermed, eller ens liknöjd derför, följa med den stora förhärjande strömmen, utan han måste kämpande och stridande gå midt igenom denna åt motsatt håll, sä vida han icke vill uppslukas af dess vågor och störtas i dess afgrund.
Jag vet att detta är ett tal, som finnér föga sympatier i vår tid; men, hvad bevisar detta, om icke just det, att tiden lider af detta menniskoslägtets yttersta e lände.
Den, som lider af en neslig sjukdom, tycker ej om att höra talas derom.
Men, så länge Svenska folket ännu vill bära det kristna namnet, så länge dess regering ännu vill anses beskydda den kristna bekännelsen, så länge statsmagterna i detta land icke ännu alsagt sig all kristlig lagstiftning; så länge är det ock en oeftergiflig pligt, icke allenast för alla dessa kollektiva personligheter, utan äfven för hvarje medlem af det Svenska folket, att vaka öfver att en ogudaktig förnekelse af den Herren, hvars höga namn Svenska folket såsom kyrkosamfund bär, icke må hejdlöst rasa, anställa sina förödelser, och draga förbannelse öfver både Stat och Kyrka.