Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Under förmälan, att någon särskild för de s. k. remisserna från Poliskammaren till domstol af mål rörande häktade personer utfärdad bestämmelse om tiden, inom hvilken de borde vara expedierade, Herr Ofverståthållaren veterligen, icke funnes; att, i saknad deraf, föreskriften om tiden för insändande från stadsdomstol till Hofrätt af understälda ransakningar och utslag ansetts vara på i fråga komna remisser tillämplig; att mina företrädare ej framstält anmärkningar om dröjsmål, så vida icke remisserna varit fördröjda utöfver två veckor efter det de beslutades; att jag deremot sökt genomdrifva den åsigt, att dessa remisser borde inom åtta dagar vara tili domstolen expedierade; att på min första framställning härom till Of - 67 verståthållare-embetet, hvilken skett Hera månader före Herr Öfverståthållarens tillträde till embetet, jag af dåvarande Polismästaren emottagit det förklarande, att ändring i anmärkta afseendet blifvit anbefald, och att, om längre dröjsmål med någon remiss ägde rum, anteckning derom (om orsaken dertill?) skulle göras i fångförteckningen; — yttrade Herr Öfverståthållaren vidare att, — ehuru rörande mitt förfarande, att, på »sidan af utfärdade författningar, genom öfverenskommelser eller i aktionsväg söka binda »embetsmän och domare vid vissa af mig för nyttiga ansedda iakttaganden, »betänklighet desto heldre kunde hysas, som den för Justitie-Ombudsman»nen gällande instruktion till en sådan verksamhet icke innefattade befo»genhet, utan tvärtom anvisade Justitie-Ombudsmannen att genom fram»ställningar hos Rikets Ständer i lagstiftningsväg verka till ändring och »fullständigande af bristfälliga och ofullständiga lagar, — mitt bemödande, att »förekomma onödigt uppehåll med behandlingen af mål rörande häktade »personer, likväl alltför mycket öfverensstämde med Herr Ofverståthålla> rens egen åsigt om det rätta, för att han skulle underlåtit att söka verka »för samma mål, hvarföre och då Polismästarens ofvan åberopade för»klarande innefattade ett åtagande, sorn endast för honom sjelf och under »hans tjenstetid vore bindande, Herr Ofverståthåthållaren utfärdat för Expe»ditionshafvandena i Poliskammaren föreskrifter, hvarmed afsåges att till »gällande regel upphöja hvad förut endast varit ett enskildt åtagande.»
Af detta yttrande förklarade jag mig icke hafva förmått fatta det rätta sammanhanget.
Till en början yttrades nemligen, att någon särskild utfärdad bestämmelse om tiden för de i fråga varande remissernas expedierande, Herr Ofverståthållaren veterligen, icke funnes; och straxt nedanför hette det, att jag »pä sidan om utfärdade författningar sökt binda embetsmän och domare vid vissa af mig för nyttiga ansedda iakttaganden.» Jag kunde ej förmoda, att Herr Ofverståtliållaren med »utfärdade författningar» mente de i ett annat ämne, nemligen rörande understälda ransakningar och utslag utfärdade, i förklaringen antydda författningar, enär Herr Ofverståthållaren icke då kunde veta, huruvida jag ansåge dessa författningar hit tillämpliga, eller icke.
— Och till hvilka af mig för nyttiga ansedda iakttaganden var det, som jag skulle sökt binda embetsmän och domare?
— Jo, att undvika »onödigt uppehåll med behandlingen af mål rörande häktade personer.»
Vöre då detta en ny förbindelse för embetsmän och domare?
— Så vidt jag visste, var den lika gammal som lagbunden ordning inom samhället.
Men icke nog härmed, dessa iakttaganden, som först sades vara af mig för nyttiga ansedda, förklarade Herr Ofserståthållaren kort derefter äfven vara af honom lika ansedda. — Herr Ofverståthållaren nppgåfve sig i detta ämne 68 icke allenast kunna lagstifta, utan jemväl att hafva gjort det, och detta i fullkomlig öfverensstämmelse med hvad jag äskat.
Hade då sådant skett jemväl »vid sidan af utfärdade författningar» ?
— I allt fall, när Herr Ofverståthållaren ansåge sig hafva lagstiftningsmagt i det ämne, hvarom fråga vore, huru kunde han då finna så betänkligt, att jag med mina framställningar vände mig till honom, i stället för till Rikets Ständer, hvilken sistnämnda utväg skulle medfört större omgång och tidspillan?
Hvad särskildt beträffade den ur Justitie-Ombudsmannens instruktion mig förehållna anvisning, att hos Rikets Ständer söka verka till fullständigande af bristfälliga lagar, hade jag deremot en ganska grundad betänklighet.
Saken vore nemligen den, att för det i fråga varande fallet ingalunda saknades, utan deremot funnes en fullt tillämplig laga föreskrift, intagen till och med i allmänna lagen.
Sålunda hette det i 1 Kap. 2 § Straffbalken: »Dråpare och andra grofva missgerningsmän skola genast å färsk gerdling gripas, i häkte sättas och utan uppskof för rätta ställas.»
När så vore, skulle jag ju, genom att hos Rikets Ständer begära i detta afseende en ny lag, som väl kunde komma att inskränka, men icke utvidga vederbörandes redan stadgade skyldighet, att i dylika fall med all skyndsamhet förfara, hafva äfventyrat från Rikets Ständers sida en välförtjent tillrättvisning.
Med tanken riktad på nyss anförda lagrum hade det varit som jag i skrifvelse till Ofverståthållare-embetet den 10 December 1861 begärt utlåtande, huruvida hinder, af beskaffenhet att icke kunna undanrödjas, motverkade införandet, från början af år 1862, af en ordning, öfverensstämmande med min åsigt, att i de aldra flesta fall, en tid af högst åtta dagar vore för i fråga varande remissers expedierande fullt tillräcklig, så att endast undantagsvis — då om orsaken dertill särskild anteckning borde göras i fångförteckningen — en eller annan dag ytterligare kunde för berörda ändamål erfordras.
Derpå hade jag erhållit det af dåvarande Polismästaren affattade förklarande, som här ofvan omförmäldes, och hvilket, såsom varande ett utlåtande, infordradt från Ofverståthållare-embetet och af samma Embete utan anmärkning insändt, väl bort betraktas såsom ett
Öfverståthållareembetets utlåtande och ej hafva gifvit skälig anledning till Herr Öfverståthållarens i förklaringen uttalade uppfattning af detsamma, såsom ett bemälde Polismästares »personliga åtagande,» gällande endast för hans tjenstetid, en uppfattning, som, med afseende på förklarandets innehåll förefölle än mer anmärkningsvärd^
På detta sätt hade den klandrade »öfverenskommelsen» uppstått, hvarigenom jag skulle hafva sökt att, »vid sidan af utfärdade författningar», binda embetsmän och domare till att —•
69 undvika »onödigt uppehåll med behandlingen af mål rörande häktade personer.
Att jag vid denna »öfverenskommelse» påfordrade tidsbestämningen af åtta dagar, hade sin grund i Kongl. Förordningen den 10 April 1810, hvarest stadgas: »Ransakning öfver häktad person, som inför stadsdomstol ställes för »rätta, bör företagas sist inom åtta dagar från den dag, då arresteringen »med orsaken dertill blifvit hos domaren behörigen anmäld, så framt den »häktade till staden anländt.»
I det stora flertalet af våra städer, der Poliskammare ej finnes och der samma personer, som utgöra domstolen, hafva tillsynen öfver stadshäktet, samt i följd deraf genast erhålla kännedom om skeende »arresteringar och orsakerna dertill,» åtnjöte den häktade förmånen, att inom åtta dagar blifva instäld inför domstol.
Jag ansåge det under sådana förhållanden icke vara obilligt begärdt, att en häktad person i hufvudstaden sluppe vänta längre, än åtta dagar, sedan ransakningen uti Poliskammaren slutat, innan halis »arrestering med orsakerna dertill» blefve hos domaren behörigen anmäld.
Toge man i betraktande den tidsutdrägt, hvilken ändock ägde rum, vid den häfdvunna behandlingen i Poliskammaren af mål rörande häktade personer, genom förhörens uppskjutande tidt och ofta samt på flera dagar; betänkte man, att hela vinsten deraf för målens utredning vore en s. k. remiss, upptagande angifvelsen, den tilltalades utsagor och flere eller färre personers utan edgång aflagda vittnesmål in. m., och att, detta allt oaktadt, ransakningen måste hos domstolen ånyo börjas från begynnelsen, emedan åt innehållet af nämnda remiss icke gåfves sådant vitsord, som tillkomme domstols protokoll, utan domslutet väsendtligen måste grundas på det, som under ransakningen vid domstolen förekommit; — så skulle man utan tvifvel medgifva, att tillräckligt af tid förspildes och nog mycken kostnad för fångunderhållet åtginge, utan att fången dertill skulle nödgas under veckor vänta på uppsättning, justering och expedierande af en dylik remiss.
Påståendet, att de författningar, som bestämde tiden för insändande till Hofrätt af stadsdomstols ransakning och utslag i understälda brottmål, skulle ex analogia vara tillämpliga på i fråga varande remisser och deras försändande till domstolen, borde icke hafva kunnat på allvar förfäktas af någon, som hade sig bekant den väsendtliga olikheten emellan dessa slags handlingar, i afseende så på beskaffenhet som omfång.
Jag trodde mig icke framställa någon vågad sats, om jag uppgåfve, att sällan den vidlyftigaste polisremiss uppnådde arktalet af den kortaste understälda ransakning med utslag; och jag gjorde mig förvissad att Kongl.
Hofrätten, som ro bäst varit i tillfälle att jemföra dessa slags handlingar, ej skulle åt förklarandens ofvanberörda påstående lemna ringaste afseende.
Sedan Herr Ofverståthållaren derefter anstält utgallring i den förteckning öfver fördröjda remisser, hvilken jag bifogat min föregående skrifvelse till Advokatfiskals-embetet, och som upptoge mål afgjorda under Herr Öfverståthållarens embetstid, samt dervid kommit till det resultat, att af 84 återstode endast 63 mål, och att i dessa remissernas expedierande i 7 mål upptagit en tid af 15 dagar, » 3 » » » 14 4rr » 1 » » » 13 — » 4 » » » 12 — » 13 » » » 11 — » 20 » » » 10 — »15 » » »9 — yttrade Herr Ofverståthållaren, i anledning deraf, att, »då nyssnämnda för»teckning medelbart visat, att det högst betydliga antal remisser, som icke »upptoges, afgått inom åtta dagar, och allmän föreskrift om iakttagande af »denna kortare tid för remissernas expedierande icke funnes, Herr Öfver»ståthållaren vågade påstå, att de af mig framlagda fakta icke innefattade »bevis om någon sådan af Poliskammarens embets- och tjenstemän begången större försumlighet, att deraf å Herr Ofverståthållarens sida varit »påkalladt annat inskridande, än som legat inom gränserna af det munt»liga meddelandet; och att följaktligen icke med fog kunde föras Herr Of»verståthållaren till last, att han icke varit i tillfälle att för mig framlägga »bevis om någon till protokollet meddelad skrapa, omi ådömd suspension, »eller om något anbefaldt åtal; förklarande sig Herr Ofverståthållaren om »dessa medels tjenlighet att lifva det sanna tjenstenitet hysa åsigter, s'än»nolikt något skiljaktiga från dem, jag syntes hysa.»
I afseende härpå ansåge jag mig böra till en början erinra om innehållet af den s. k. öfverenskommelsen, eller att de i fråga varande remisserna skulle expedieras inom högst åtta dagar och att, när hinder mötte, detta skulle i fånglistan särskildt antecknas.
Någon sådan anteckning hade ej funnits rörande ofvannämnda 63 mål; ej heller omnämnde Herr Öfverståthållaren, att något särskildt hinder mött för deras expedierande inom den föreskrifna tiden.
Det erkändes tvärtom, att försummelse ägt rum, men densamma hade icke synts vara nog stor.
Om ock Herr Ofverståthållaren, såsom det tycktes, icke erinrat sioden »allmänna föreskrift» i ämnet, hvilken jag här ofvan ur Straffbalken upprepat, eller att »häktade personer skola utan uppskof för rätta ställas,» borde Herr Ofverståthållaren dock haft i minnet sin egen, i November må - 71 nåd 1862 utfärdade föreskrift, som »till gällande regel upphöjde» meranämnda »öfverenskommelses» innehåll.
Att vederbörandes åsidosättande af en dylik, nyligen meddelad, uttrycklig befattning, utan uppgifven laga ursäkt förnyadt inom en kort tidrymd i så många särskilda fall, icke påkallat annat »inskridande», från den befallandes sida, än »det som låge inom gränserna af det muntliga meddelandet», och att en sådan olydnad, på sätt och vis försvarades offentligen af den befallande sjelf, kunde, sade jag mig frukta, på de underordnade och lydande hafva en verkan, hvaröfver Herr Öfverståthållare!! icke finge skäl att lyckönska sig.
Det allmänna hade dessutom anspråk på högste styresmannen för polisväsendet i liufvudstaden, och. säkerligen skulle icke utan undran förnimmas den åsigt, uttalad af Herr Ofverståthållaren, att ett icke obetydligt antal fångars ujjpehållande i häkte, till ökadt lidande för dem och ökad kostnad för det allmänna, under flera dagar längre, än nödigt och lagligt varit, och detta till följd af Polistjenstemäns upprepade försummelser, från bemälde högste styresmans sida ansetts icke påkalla annan åtgärd, än det ofvannämnda »muntliga meddelandet.»
För min del vore jag dock öfvertygad, att nämnda åsigt blifvit endast framkastad, såsom ett försvarsskäl, icke uttalad såsom en stadgad grundsats, efter hvilken Herr Öfverståthållare!! utöfvat och ämnade utöfva sitt ansvarsfulla kall.
Herr öfverståthållarens anmärkning, att jag skulle hysa skiljaktiga åsigter emot hans, i fråga om »medlen att lifva det sanna tjenstenitet», förnekade jag, under förmälan att skiljaktigheten i våra åsigter tycktes röra icke nämnde punkt utan rätta begreppet om tjenstenit, så vida nemligen sorn Herr Öfverståthållare!! syntes hafva spårat uppenbarelser af ett slikt nit der, hvarest jag anmärkt försummelser, härflytande, såsom jag förmente, från liknöjdhet för tjenstepligter, ja till och med från tredska emot förmans befallningar.
Rörande andra anklagelsepunkten, eller frågan 0111 det fördröjda insändandet af föreskrifila månadtliga förteckningar öfver Polisarrestanter i Stockholm, åberopade jag hvad här ofvan vore anfördt samt bilade i afskrift mitt underdåniga utlåtande till Kongl. Maj:t, i anledning af Ofverståthållare-embetets i förklaringen omförmälda underdåniga ansökning om förlängning af tiden för nämnda förteckningars insändande till Justitie-Ivansleren och Justitie-Ombudsmannen.
Nämnda underdåniga ansökning skulle, såsom Herr Ofverståthållaren i sin förklaring omförmälde, vara ingifven i afsigt, bland annat, att »bespara mig »obehaget att nödgas medgifva en dispens, hvartill jag icke ägde befogen»het, och vederbörande tjensteman (som upprättade förteckningarne) behofvet »af en ynnest, som visat sig icke »alltid betryggande emot efterräkning.» 72
Äfven i detta ärende hade jag beklagligen måst uppträda emot Öfverståthållare-embetet på ett sätt, som jag önskat att kunna undvika.
Det hufvudsakligaste skäl, som åberopades för den underdåniga ansökningen, hade varit, »att antalet af fångar, hvilka vid Poliskammaren »varit tilltalade, under de senare åren så betydligt ökats, att detsamma för »månaden sällan understigit 400, men ofta uppgått till närmare 500.»
Denna uppgift hade förekommit mig oväntad, och jag hade derföre ansett mig böra särskildt undersöka densammas öfverensstämmelse med de till JustitieOmbudsmans-expeditionen, under nämnde tid, inkomna fångförteckningar af det slag, hvarom fråga vore.
Vid denna undersökning hade det, i strid med nyssnämnda uppgift, befunnits, att, då medelantalet af dylika fångar för årets alla månader under år 1854 utgjorde 463, detsamma sedermera aldrig uppgått högre, än till 337, deremot nedgått ända till 297 och bestigit sig under år 1862 till 315; vidare, och med afseende på uppgiften, att fångantalet för hvarje månad sällan understigit 400, hade jag funnit, då jag genomgått alla förteckningarne från och med år 1855 till och med 1863 års 10 första månader (förteckningarne för de två senaste månaderna voro icke inkomna), att ett dylikt understigande inträffat icke så sällan, utan för 90 månader af de 106, som utgjorde tiden från 1855 års början till sista Oktober 1863; och slutligen hade det visat sig att, så vida med uttrycket: »närmare 500» menades något siffertal emellan 450 och 500, fångantalet, icke ofta utan en enda gång, nemligen månaden före den, då den underdåniga ansökningen ingifvits, motsvarat något af siffertalen emellan 450 och 500, men deremot för två månader under år 1860 öfverskridit 500.
Då således det förnämsta skälet för den begärda lagförändringen, efter min tanka, icke vore grundadt på verkliga förhållandet, och andra omförmälda svårigheter syntes lätta att afhjelpa, hade jag i det från mig infordrade underdåniga utlåtande yttrat, att hvarken nödvändigheten ej heller nyttan af den ifrågasatta lagföräudringen vore på sådant sätt ådagalagda, att jag borde tillstyrka nådigt bifall till den underdåniga ansökningen.
Hvad åter beträffade den uppgifna afsigten med nämnde underdåniga ansökning, nemligen att bespara mig obehaget att medgifva en dispens, hvartill jag ej ägde befogenhet och vederbörande tjensteman behofvet af en ynnest, som visat sig icke alltid betryggande mot efterräkning, yttrade jag, att visserligen under min, likasom under mina företrädares, embetstid ifrågavarande fångförteckningar från Poliskammaren i Stockholm fått opåtalt uteblifva en månad och dertill några dagar efter den tid, då de rätteligen skolat vara ingifna, äfvensom att de i Expeditionen emottagits utan att vara åtföljda - 73 följda af skrifvelse från Öfverståthållare-embetet.
Huruvida detta berott på något löfte, någon »ynnest», eller icke, derpå hade sannolikt ej varit tänkt, ehuru det icke vore otroligt, att nämnda sedvana uppkommit derigenom, att till någon, om ock endast muntlig, framställning af de svårigheter, som vore förenade med förteckningarnes tidigare ingifvande, lemnats ett muntligt eller tyst bifall.
Imedlertid hade under 1863 års sommar inträffat längre dröjsmål, än någonsin förut, med dessa förteckningars insändande.
När i slutet af September eller början af Oktober månad samma år detta aktionsmål utarbetades, hade listan på anmärkningar rörande dröjsmål med remisser måst afslutas med Maj månad, emedan Juni månads förteckning, då, mer än två månader efter det hon bort vara inlemnad, ännu icke inkommit; och som fråga då var å bane om annan försumlighet i hit hörande ärenden hos Ofverståthållare-embetet, så hade jag ansett mig skyldig att icke lemna denna försummelse oanmärkt.
När derefter inträffade att, vid aflåtandet af min skrifvelse till Advokatfiskals-embetet rörande detta åtal, ej mindre Juni, än äfven Juli och Augusti månaders förteckningar bort vara ingifna, men saknades, hade jag icke kunnat undgå att utsträcka åtalet till det dröjsmål, som ägt rum jemväl med sistnämnda månaders förteckningar.
Och sedan jag erfarit ej mindre beskaffenheten afdeföregifna svårigheterna vid fångförteckningarnes upprättande än ock huruledes Öfverståtliållare-embetet af den omständighet, att nämnda förteckningar fått inlemnas utan att vara åtföljda af skrifvelse från Embetet, hemtat anledning ej blott att undandraga sig föreskrifven skyldighet att kontrollera förteckningaime och deras ordentliga inlemnande, utan ock att på en underordnad tjensteman vältra ansvaret derför, hade jag funnit tiden verkligen vara inne för detta missbruks afskaffande; helst jag vore fullt öfvertygad, att, om allt detta varit mina företrädare eller mig förut bekant, nämnda »ynnest» eller sedvana längesedan skulle hafva upphört*).
Vid svaromålet å tredje anklagelsepunkten hade jag ingenting att erinra.
Fjerde anklagelsepunkten, rörande dröjsmål med besvarande af embetsskrifvelser, hade jag förut vidrört, då förmansskapets rättigheter och *)
Här bör ieke lemnäs onämndt att, sedan Öfverståthållare-embetet återkallat förrberörda underdåniga ansökning, innan densamma kommit under nådig pröfning, och efter det en fångförteckning, som, enligt ofvannämnda plägsed, blifvit af en Kanslist i Öfverståthållare-embetet till Justitie-Ombudsmans-expeditionen aflemnad, utan att vara så underskrifven, som Kongl.
Kungörelsen den 25 Okt. 1839 stadgar, är vorden återskickad, en bättre ordning inträdt, så att numera fångförteckningarne på bestämda tider ochbehörigen uuderskrifna genom Öfverståthållare-embetet inskickas och hafva sedaudess, jemväl i afseende på innehållet, ytterst sällan gifvit anledning till någon anmärkning.
St. Just.-Ombudsmans Embets-Berättelse till 1865 års riksdag.
10 74 pligter afhandlades; men saken förtjente att närmare utvecklas, dervid frågan likväl uteslutande komme att röra min skrifvelse till Öfverståthållareembetet d. 22 Aug. 1862, emedan af de i denna punkt anmärkta dröjsmål endast detta folie inom Herr Öfverståthållare^ embetstid.
Uti nämnda skrifvelse anfördes, att, ehuru jag af öfverståthållare-embetets skrifvelse den 1 förutgångna Mars haft anledning förvänta, att dröjsmål med expedierande af remisser angående häktade personer ej vidare skulle förekomma, granskningen af förteckningarne öfver Polisarrestanter under de sex första månaderna år 1862 likväl ådagalagt ett motsatt förhållande, hvarföre en lista vidfogades på mer än femtio dylika, efter den 1 Mars 1862, då meromnämnda »öfverenskommelse» borde anses hafva trädt i verksamhet, inträffade fall, i hvilka remissens expedierande dröjt öfver åtta dagar, utan att någon uppgift om orsaken till dröjsmålet i fångförteckningarne förefunnits; och begärde jag i följd häraf underrättelse om nämnde orsak i hvarje uppgifvet fall.
När svar från Öfverståthållare-embetet ej afhördes, hade jag den 6 Februari 1863 derom påmint, men först den 6 derpåföljande Juni erhållit två särskilda af vederbörande Polismästare afgifna förklaringar.
Angående detta dröjsmål yttrade nu Herr Öfverståthållare^ att »den »i fråga varande skrifvelsen den 22 Augusti 1862 innefattade anmärknin»gar rörande mål, som icke vore af Herr Öfverståthållare! handlagda; att »förklaringarne hvarken kunde eller borde afgifvas af andra, än de embets»män, som målen handlagt; att, om af de förklaringsskyldige nödig skynd»samliet icke iakttagits, jag ägt, jemlikt 6 § af den för Justitie-Ombuds»mannen gällande instruktion, att, genom föreläggande af vite, dem till »förklaringars afgifvande tillhålla; att det följaktligen varit mig, icke Herr »Öfverståthållare^ det ålegat att tillse, det förklaring inom rätt tid af»gafs; att min uraktlåtenhet, att på den väg, instruktionen anvisade, befor»dra den skyndsamhet, hvarpå jag gjort anspråk, väl möjligen icke skulle »förhindra mig att i aktionsväg för dröjsmålet af de förklaringsskyldige »utkräfva ansvar; men att det dock syntes klart, att detta ansvar icke kunde »drabba den, af hvilken förklaring ej vore fordrad.»
Den oriktiga tankegången i denna framställning sökte jag ådagalägga med följande enkla frågor och svar:
Till hvem var min meromnämnda skrifvelse stäld?
— Svar: till Öfverståthållare-embetet.
Hvem skulle då besvara densamma? — utan tvifvel samma myndighet, till hvilken skrifvelsen var stäld, således Öfverståthållare-embetet.
Det hade nemligen icke varit från någon viss hos embetet anstäld person som förklaring eller utlåtande blifvit begärd, af det naturliga skäl, att fångförteckningen icke utvisade, hvilken person, å Öfverståthållare-embetets vägnar, handlagt det eller det målet.
På sätt sedermera är vordet ådagalagdt, hade
Öfverståthållare - 75 embetet af nöden att för skrifvelsens besvarande inhemta upplysningar från en eller dore af de till embetet hörande embets- och tjenstemän.
Då måste ett af dessa två fall hafva inträffat: antingen hade Ofverståthållare-embetet i sin magt att, derest någon eller några af bemälde embets- och tjenstemän tredskades, förmå dem på lämpligt vis till de erforderliga upplysningarnes meddelande i behörig tid, eller ägde icke Öfverståthållareembetet en slik magt.
I förra fallet skulle Embetet begagnat sin magt för det uppgifna ändamålet, och det i rätt tid; i senare fallet åter borde Embetet, likaledes i rätt tid, hos den myndighet, som begärt förklaringen eller utlåtandet, hafva tillkännagifva sin oförmåga att af den eller den uppgifna personen förskaffa sig sådana upplysningar, sorn för besvarande af nämnda myndighets skrifvelse erfordrades.
Öfverståthållare-embetet fullgjort sin pligt och det blifvit den andra myndighetens sak att tillse hvad vidare varit att göra.
Men så hade Öfverståthållare-embetet icke förfarit, utan stillatigande låtit tiden förrinna, och, då efter fem månaders förlopp påminnelse om skrifvelsens besvarande ägde rum, ej ens meddelat upplysning om orsaken till dröjsmålet, utan först fyra månader derefter insändt vederbörandes förklaringar.