Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Men stridiga åsigtcr, förnämligast inom Borgare-Ståndet, beträffande de nya grundsatsernas tillämplighet hos oss, och farhågor för städernas bestånd hindrade länge ett allmännare erkännande deraf, att näringsfrihet är en naturlig rättighet, hvars utöfvande kan väl stå tillsammans med borgerlig ordning och städernas förkofran.
Den komité, som af Kongl. Maj:t år 1812 förordnats att, med fästadt hufvudsakligt syfte å beredandet af öfvergång till ett friare system, sammanjemka åsigterna i ämnet, inkom år 1818 till Kongl. Maj:t med förslag till Handtverkeri- och Handelsreglementen samt till en förordning om gerningsmäns antagande på landet.
Dessa förslag öfverlemnades till Rikets Ständer vid 1823 års riksdag, dervid tre Stånd, efter att hafva förenat sig om åtskilliga jemkningar och förändringar i hvad komitérade föreslagit, till Kongl. Maj:t ingåfvo nya detaljerade förslag till förordning om handtverkerierna, till författning om gerningsmäns antagande på landet, och till Handels-ordning.
Borgare-Ståndet, som icke delat Med-Ståndens 4 Allmänna Besvärs- och Ekon.-Utskottets Betänkande N:o 119. beslut, aflåt deremot en särskild underdånig skrifvelse, hvaruti, med erkännande, att uti de äldre författningarne förändringar uti tideus längd blifvit behöfliga, Ståndet anhöll, att alla då gällande författningar och reglementen rörande handel och näringar måtte öfverses samt så jemkas och förändras, som behofvet kunde fordra och hvartill en vunnen erfarenhet kunde föranleda; men Ståndet uttryckte likväl härvid den åsigt, att de flesta grunddragen uti dessa äldre författningar ännu vore antagliga och värda att bibehållas.
Maj:ts pröfning, till dess de nu gällande näringsförfattningarne år 1846 utfärdades.
De under följande riksdagar af enskilde motionärer fortsatta framställningar, å ena sidan om inskränkning, och å den andra om utvidgning af den genom nämnda författningar medgifna näringsrättighet, kunde väl synas utmärka, att de stridiga meningarne ännu icke hunnit sammanjemkas; men man kan dock svårligen misstaga sig derom, att sednaste decennium, under hvilket en förut okänd vexelverkan egt rum emellan alla nationer med utvecklad industri, och hvarunder inom vårt eget land lagstiftningsarbetet i afseende på samfundsangelägenheter, som med de nu ifrågakomna äro nära beslägtade, fortgått i en rigtning, vida afvikande från den, som våra äldre näringslagar anvisa, äfven bragt till mognad åsigterna om näringsfrihetens företräden, och detta ej blott hvad beträffar möjligheten af industriel fullkomning, utan äfven i fråga om yrkesmännens verkliga vinning.
— Det tredje af Riks-Ståndcn, inom hvilket grundsatserna om frihet i näringslagstiftningen tillförene rönt det största motstånd, har vid innevarande riksdag med otvetydigt och lifligt intresse omfattat det inom Ståndet i fråga om tillämpning af dessa grundsatser väckta förslag af den mest oinskränkta syftning; och detta förslag, som blifvit Med-Stånden kommuniecradt, har jemväl inom fjerde Ståudet blifvit mottaget med enhälligt bifall.
Att döma af dessa förhållanden synes det, som skulle från representationens sida kunna påräknas ett allmännare understödjande af dem bland de nu väckta motionerna, som afse frihet för hvar och en att genom hvad slags yrke som helst försörja sig, utan andra inskränkningar, än dem Statens väl nödvändigt fordrar; och då Kongl. Maj:t. under sistlidet år låtit anbefalla Kommers-kollegium att, efter vederbörandes hörande, afgifva yttrande angående ifrågasatt borttagande af åtskilliga i afseende på näringarne uti nu gällande författningar stadgade inskränkningar, finner man, att Regeringen jemväl erfarit dessa inskränkningars hämmande inflytande på näringarnes fria utveckling.
Men vid närmare undersökning skall lätt inses, att de städer, hvilka icke hafva annan grund, hvarpå de kunna stödja hoppet om sin tillvaro, än det fortfarande näringstnonopoliet, i allt fall icke kunna bestå.
Erfarenheten har nemligen visat, att idkarne af de fordom under skrå lydande yrkena icke kunnat täfla med manufakturisterna, och att städernas handtverkare icke egentligen kunna påräkna någon större afsättning på landsbygden, utan alltjemt varit beroende af konsumtionen inom städerna.
Dessa kunna derför icke hafva någon fördel af ett fortfarande förbud att idka handtverk på landsbygden; och det måste anses såsom en skadlig fördom, att landsbygdens vinst skulle blifva städernas förlust, Den ökade produktion, som, till följd af näringsfriheten, skulle uppkomma på landsbygden, blefve icke en minskning i städernas, men väl en för - Allmänna Besvärs- och Ekon.-TJtskotiets Betänkande N:o 119. 5 höjning i hela rikets inkomst.
Beträffande åter särskildt handeln, för hvilken frihet i allmänhet är ett hufvudvilkor, gifva inga förhållanden vid handen, att denna näringsgren skulle vara mindre naturlig för landet än för städerna.
Hvad de handlande sjelfva angår, torde de, som i städerna idka denna näring, icke behöfva befara någon farlig täflan af de mindre kapitaler, hvilka söka sig verksamhet i en handelsbod på landet, likasom äfven enskildes beräkningar i allmänhet bättre än myndigheterna förmå att i hvarje särskildt fall bedöma bohofvet af denna industri.
De Svenska städernas anspråk på uteslutande rättigheter till handel och handtverk måste dessutom synas obilliga i samma mån som deras befolkning är landsbygdens underlägsen.
Statistiska uppgifter visa, att vid 1860 års slut Sveriges befolkning utgjorde 3,859,728, hvaraf 434,519 i städerna och 3,425,209 på landet, samt att således städernas befolkning uppgick till blott inemot £ af hela rikets befolkning.
Yid slutet af år 1845 uppgick folknuinmern i hela riket till 3,316,536, deraf i städerna 310,238.
Befolkningen i riket, var då mer än 10 gånger större än stadsbefolkningen.
Det visar sig häraf att af den tillökning i folkmängd, som hela riket under dessa sednare femton år vunnit, med tillsammans 543,192 personer, städernas folknummer ökats med ett antal af 110,351 och landsbygdens med 432,841, samt att under denna tid tillvexten af städernas befolkning utgjort omkring 19 procent af tillvexten i folknummern för hela riket.
Denna förkofran hafva städerna vunnit på sednare tiden, under hvilken genom 1846 års författningar till någon del blifvit lossade de band, som förut höllö näringarne i tvång; då deremot under tiden från 1825 till 1845, medan skråförfattningarne ännu voro gällande, ett helt annat förhållande företer sig.
Tillökningen i folkmängd för hela riket utgjorde under denna tid 545,284, hvaraf 51,764 i städerna och 493.520 på landsbygden, så att under nämnda 20 år, tillvexten i städernas folkmängd uppgick endast till ungefär 9 procent af tillvexten i folknummern för hela riket.
Öfvergången till en numera påyrkad större frihet i afseende på näringsverksamheten torde äfven kunna anses vara hos oss i väsendtlig mån underlättad genom kommunalväsendets ordnande efter grundsatser, som afse medborgares likställighet i fråga om så väl rättigheter som skyldigheter.
Härigenom har tillfälle allmännare blifvit beredt åt komtnuuens innevånare att använda sin förmåga till befrämjande af gemensamt välstånd.
Enligt hvad kändt är, ansågs enligt den äldre stadsförfattningen vården om kommunens angelägenheter uteslutande tillhöra borgerskapet, som i ordets ursprungliga betydelse endast bestod af näringsidkare, nemligen dels handelsmän och dels handtverkare.
Men sedan numera hvarje medlem af sladskommunen genom förordningen om kominunalstyrelse i stad fått sig tillerkänd delaktighet i förvaltningen af stadens gemensamma angelägenheter, har härigenom den väsendtligaste skilnaden mellan burskapsegaude och icke burskapsegande medlem af stadskommunen försvunnit.
Största delen af de med anledning af Kongl. Maj:ts ofvanberörda nådiga befallning från vederbörande infordrade och till Kommers-kollegium hittills inkomna yttranden i ämnet innehålla äfven tillstyrkande, att föreskriften om skyldighet att förvärfva burskap må borttagas, i hvilket afseende dock äsigterna varit mest delade inom handelsföreningarne.
Flere hafva dock dervid fästat det vilkor, att de icke burskapsegande industri-idkarne måtte förpligtas att, mot den medgifna befrielsen från nämnda skyldighet, erlägga en lämplig afgift till stadens kassa.
De hafva härigenom afsett, att rättigheter och 6 Allmänna Besvärs- och Ekon.-Utskottets Betänkande N:o 119. skyldigheter borde i ett rättvist förhållande emellan alla stadsinnevånarne lika fördelas.
Men likasom kommunalförfattningen medgifver hvarje medlem af stadskommunen åtnjutande at de fordom endast åt det burskapsegande borgerskapet förbehållna rättigheter, eller deltagande i förvaltningen af stadens angelägenheter, så vidt sådant är förenligt med gällande grundlag, så har äfven samma författning angifvit do grunder, enligt hvilka hvar och en medlem i kommunen, utan afseende på samhällsställning, kan tillförbindas att i lika mån som den burskapsegande klassen bidraga till bestridande af stadens gemensamma utgifter.
I följd häraf torde å nämnda för burskapsinstitutionens upphörande framställda vilkor något afseende ej böra fästas.
Lika liten uppmärksamhet förtjenar, i Utskottets tanke, deras förslag, som anse bidrag böra till stadskommunen erläggas af de näringsidkare, hvilka medgifves rättighet att inom större eller mindre afstånd från stad nedsätta sig på landet.
Afgifterna till Kronan kunna af dem lika väl utgöras på landet som i städerna; och hvad angår de kommunala utskylderna, synes det vara både naturligast och rättvisast, att de utgöra dem på den ort, der de kunna af dem draga någon nytta eller erhålla motsvarande fördelar.
Upphäfvandet af de gamla skråförfattningarne grundade sig på det insedda förhållandet, att ett arbetsförbud emot flertalet af medborgare till förmån för ett mindre antal verkade förderfligt på hela samhället.
Man syntes redan då hafva frigjort sig från föreställningen att skråväsendet för handtverksmästarne medförde något väsendtligt skydd och trygghet, sedan man funnit, att det af dem sålunda påräknade skyddet förminskade de flestes verksamhet och omtanke, att det högre priset, som var en följd af monopoliet, minskade afsättningen och följaktligen äfven produktionen, och att industriens fullkomnande, som lika mycket skulle vara idkarnes som allmänhetens fördel, i följd häraf rönte hinder i stället för uppmuntran.
Det är väl sannt, att skråens förtjenster om handtverkeriernas förkofran ej böra helt och hållet förnekas; men detta eger hufvudsakligen tillämpning på den tid, då skräna voro slutna.
Mästarne i ett embete ansågo sig ega en gemensam ansvarighet för tillverkniugarnes godhet, och hela korporationens ära ansågs på visst sätt förnärmad af den medlem, som vårdslösade sitt yrke.
Sedan emellertid de slutna skräna, hvilka voro de enda, som under alla omständigheter kunde betrygga medlemmarnes vinst, jemte det de äfven lemuade konsumenterna en garanti för produkternas godhet, dock ansetts innefatta en allt för uppenbar kränkning af allmänhetens rätt, och derför genom den första här i riket utfärdade allmänna Skrå-ordningen den 1 Mars 1669 afskaflats, blef förhållandet betydligt förändradt.
Genom denna författning äfvensom genom 1720 års Skrå-ordning har lagstiftningen på annat sätt sökt att bringa producenternas antal i jemvigt med konsumenternas på hvarje ort.
Då skråmästarne ej lagligen kunde vägra en sökande mästerskap på den grund, att mästarnes antal redan vore tillräckligt stort, medgat lagen dem möjlighet att medelbart vinna sin afsigt genom att uppehålla de sökande med hvarjehanda svårigheter och genom den dem förbehållna rätt att tillika med myndigheterna pröfva de sökandes skicklighet.
Ehuru genom 1846 års Handtverks-orduing skråembetena upphörde, och handtverksföreningarne trädde i deras ställe, har man dock sedan skråförfattningarnes tid i nämnda ordning bibehållit föreskriften om mästerskap såsom ett medel att derigenom vinna grundadt omdöme om den sökandes skicklighet.
Men likasom man allmänt är ense derom, att myndigheterna ej förmå med säkerhet bedöma det verkliga behofvet af näringsidkare för hvarje ort, då afsättningen af Allmänna Besvärs- och Ekon.-Utskottets Betänkande N:o 119. 7 deras tillverkningar icke är inskränkt till boningsorten och det närmaste grannskapet, och att, i samma mån som genom ett förmedlande koncessionssystem uppställas många svårigheter och inskränkningar för tillträde till näringarne, ett nytt näringstvång inträder i utbyte mot skråtvånget; så har man äfven kommit till insigt deraf, att den väsendtligaste af dessa inskränkningar, mästerskapet, endast i ringa mån uppfyller sitt ändamål, att nemligen gifva konsumenterne trygghet för produkternas fullkomlighet; och erfarenheten har dessutom visat, att större utveckling eller konstfärdighet icke vunnits inom de yrken, hvari mästerskap erfordras, än i andra, för hvilka detta vilkor ej finnes föreskrifvet.
Härtillkommer, att, till följd ai de under sednare åren inrättade tekniska skolor och andra undervisningsanstalter för danande af skicklighet i olika näringsgrenar, de förr behöfliga mästerprofven icke vidare erfordras.
Ett af de väsendtligaste inkasten till stöd för bibehållande af mästerskapet är, att handtverksmästarne icke skulle bestå konkurrensen med kapitalisterne, och att endast några få skulle komma i åtnjutande af de fördelar, som blefve en följd af arbetets frihet.
Härvid torde dock höra tagas i betraktande, att för närvarande flera yrken, antingen för sig eller i förening med andra, drifvas såsom fabriksrörelse, i afseende hvarå någon klagan ej försports öfver kapitalernas inverkan, och att beträffande sådana yrken, hvilka till fabriksnäring icke äro hänförliga, kapitalerna genom det beredda tillfället till vidsträcktare användande af tillgängliga arbetskrafter skola väsendtligen bidraga till produkternas fullkomnande.
Det vore endast de mindre bemedlade handtverkarne med en inskränktare arbetssfcr, för hvilka våda i detta fall kunde uppkomma
Men under förutsättning att den för handtverket erforderliga skicklighet icke saknades, skulle säkert mången af dessa finna större ekonomisk fördel i att under ledning af kapitalerna utöfva sin verksamhet.
De flesta handtverk äro för öfrigt af den beskaffenhet, att, för att kunna drifvas med vinst, den, som har högsta ledningen af arbetet, nödvändigt måste deri ega insigt, För vinnande häraf lemna de tekniska undervisningsanstalterna tillfälle.
Kapitalisterne, hvar i sin mån angelägne att på bästa sätt göra fruktbärande den på en näringsgren använda kapitalstyrka, skola ej underlåta att uppsöka de skickligaste arbetarne, för att kunna genom beskaffenheten af tillverkningarne uthärda täflan på den allmänna marknaden.
På detta sätt tvingar konkurrensen till en mera allmän arbetsskicklighet och ersätter lagstiftningens föreskrifter om skicklighetsbevis.
Detta är mindre att befara för de näringsgrenar, hvilkas bedrifvande fordrar större kapitaler och större insigter, emedan hvar och en dermed begåfvad sjelfmant tager sig till vara för förluster, som kunna förutses och beräknas.
Det medgifves, att hufvudsakligen inom do sist omnämnda yrkena den fria täflan lemnar lättare utväg till besegrande af en svagare medtäflare, som icke egt nog förstånd att välja en sysselsättning, motsvarande hans krafter.
Men utaf hvad sålunda blifvit anfördt i afseende på de af konkurrensen härflytande olägenheter, bör ej följa och kan ej 8 Allmänna Besvärs- och Eicon.-Utskottets Betänkande N:o 119. vara förenligt med en klok tillämpning af statsekonomiens läror, att man bör förkasta de öfvervägande större fördelarne.
Hvad som deremot åligger samhället är att, så vidt på detsamma ankommer, söka undanrödja dessa olägenheter.
De bestå icke i bristande bergningsutvägar, utan hufvudsakligen i svårigheten lör den obildade befolkningen att i tid uppsöka och begagna dem, som finnas.
De verksammaste skyddsmedlen mot den antydda vådan måste derföre, enligt Utskottets tanke, vara de åtgärder, som gå ut på att höja arbetarens sedlighet, iörståndsodling och konstfärdighet; ty då de yrken, hvilka fordra de minsta insigterna, lättast blifva öfverfyllda, så återställes jemnvigten i den mån arbetarne förvärfva sig erforderlig bildning, för att kunna välja andra sysselsättningar.
Yår tids ofta omordade bemödanden att förbättra den arbetande klassens ställning torde böra mera praktiskt ådagalägga allvaret med denna omsorg genom att göra tillgängliga älven för den mest vanlottade folkklassen de lör arbetarne beräknade bildningsmedel, såsom de under den nyare tiden inrättade industriföreningar och slöjdskolor.
Dylika tillfällen till inhemtande af erforderliga insigter borde, enligt Utskottets tanke, äfven genom Statens försorg beredas qvinnor, på det för dem måtte göras möjligt att tillgodogöra sig fördelarne af den arbetsfrihet, som Utskottet ämnar föreslå.
Bland de handtverksföreningar, hvilka med anledning af Kongl. Maj:ts ofvanberörda nådiga föreskrift inkommit med jrttranden i ämnet, bar flertalet ansett mästerskapet böra bibehållas; hvaremot yttrandena från Kongl. Maj:ts Befallningshafvande och Magistraterna till större delen uttala en motsatt åsigt.
Att handtverksföreningarne i allmänhet icke velat tillstyrka borttagandet af en så sekelgammal institution, bör ej förefalla underligt.
Under perioderna för öfvergång från äldre till nya förhållanden, som åsyftat större frihet i näringarne, hafva nästan allestädes klagomål blifvit försporda.
En del medlemmar af handtverksföreningarne, hvilka utgöra egentligen en efter nya förhållanden lämpad fortsättning af de fordna skräna, torde, i den mån de korporationen sammanhållande banden upplösas, grunda sin klagan derpå, att de måste använda en större omtanka för att kunna täfla med nya idkare, som möjligen ega öfvervägande skicklighet.
Hvad särskildt beträffar mästerskapet, är dock detsamma från skråväsendets tid bibehållet såsom en borgen för tillverkningarnes godhet, till skydd för konsumenter ne.
Motståndet i detta hänseende från handtverksmästarnes sida måste alltså endast härledas från fruktan för handtverkeriernas förfall till följd af konkurrensen.
Att denna farhåga saknar grund, har Utskottet sökt i det oivanstående ådagalägga; och det är på de uti detta ändamål anförda grunder, som
Utskottet jemväl anser föreskriften om mästerskaps förvärfvande böra ur lagstiftningen försvinna.
Uti vissa delar af riket har allmogen sedan äldre tider såsom binäring idkat allahanda husslöjder, och den vigtigaste industri i detta hänseende drifves, såsom bekant är, inom Elfsborgs län, hvarest sju härader jemte städerna Borås och Ulricehamn innehafva särskildt privilegium på gårdfarihandel med derstädes tillverkade husslöjdsalster, hufvudsakligen bestående af olika slags väfnader.
I öfverensstämmelse med ofvan uttalade åsigter om arbetets frihet, kan Utskottet naturligtvis icke önska någon inskränkning i en dylik industriel verksamhet, som, der den finnes, måste väsendtligen bidraga till ortens materiela välstånd.
De af motionärerne, hvilka yrkat upphäfvande af den sålunda medgifna rättigheten till gårdfarihandel, Allmänna Besvärs- och Eicon.-Utskottets Betänkande N:o 119. 9 gårdfarihandel, hafva, utan att bestrida fördelarne af en fri näringsverksamhet, hufvudsakligen hemtat stöd för sitt yrkande från de missbruk, hvilka mer eller mindre allmänt öfverklagats såsom förenade med gårdfarihandel.
Samma skål föranledde äfven framställningar från enskilde motionärer vid sistlidne riksdag om inskränkning eller upphäfvande af denna privilegierade handelsrätt.
Öfver dessa framställningar yttrade sig Utskottet i då afgifvet Betänkande N:o 77 och tillstyrkte, under vissa vilkor, upphäfvande af gårdfarihandelu, hvilken hemställan godkändes af samtlige Riks-Stånden.
Utskottet har sedermera haft tillfälle att taga del af de yttranden, som från Kongl.
Maj:ts Befallningshafvande i Elfsborgs län samt från Magistraterna och handelsföreningarne i Borås och Ulricehamn infordrats i anledning af den på grund af nämnda Betänkande från Rikets Ständer till Kongl. Maj:t aflåtna underdåniga skrifvelse i ämnet.
Samtlige desse vederbörande hafva fästat en hufvudsaklig vigt vid att vederlägga de skäl, som blifvit lagda till grund för de hos Rikets Ständer gjorda framställningar, och dervid förblandat dessa skäl med de af Rikets Ständer till stöd för deras förslag anförda grunder.
Men do hafva äfven alla ansett det af Rikets Ständer då uppställda förslag, hvarigenom åsyftats att, i sammanhang med upphäfvande af gårdfariprivilegiet, gifva en dermed någorlunda jemförlig utsträckning åt den allmänn handelsfriheten, ingalunda kunna ersätta den dessa orter förbehållna handelsrätt.
Utan tvifvel ansågo sig Rikets
Ständer vid behandling af denna undantagsfråga icke utan i sammanhang med en allmännare reform i näringslagstiftningen kunna föreslå en detta näringsprivilegium fullt motsvarande ersättning.
Genom borttagande af detta privilegium torde dock någon skada ej kunna tillskyndas denna eller andra orters i vissa afseenden privilegierade innevånare, eller någon rubbning i fordna förhållanden behöfva befaras, då rättigheten göres allmän.
Då den genom husslöjden utbildade industrien är egendomlig för vissa orter, och, der den finnes, arbetsskickligheten måste vara större och produkternas beskaffenhet bättre, än hvad i fråga om samma alsters tillverkning kan vara förhållandet å andra orter, der arbetskraften är hufvudsakligen rigtad åt annat håll; så bör någon skadlig konkurrens ej kunna befaras, för så vidt angår inhemska produkter.
Om rättighet medgifves för en hvar, städernas så väl som landets innevånare, att obehindradt idka handel med husslöjdsalster, åstadkommes icke någon inskränkning i den genom förfättningarne om gårdfarihandel medgifna frihet, som endast afser handel med varor, tillverkade i Borås och Ulricehamn eller af allmogen i angränsande landt bygd.
I afseende å försäljning af fabriksvaror innehålla gårdfarihandels-författningarne inga särskilda bestämmelser; utan måste härför nu ligga till grund stadgandena i Handels-ordningen, som, i fråga om handel med fabriks- och handtverksarbeten i allmänhet, medgifva en större frihet.
I ändamål af den inhemska industriens befrämjande synas också andra inskränkningar i detta hänseende ej böra föreskrifvas, äu att anmälan hos vederbörande skall ske, derest handeln drifves i öppen bod, hvilken skyldighet ej lärer kunna anses mera betungande, äu det nu för gårdfarihandlande i allmänhet gällande åliggande att i hvarje stad, som af honom besökes, hos vederbörande myndighet förete sitt pass.
Allmänna stadganden i ofvannämnda syftning, hvarigenom gårdfarihandels-författningarne blefve öfverflödiga, komme således icke att innefatta förbud för innevåuarne i ofvan uppgifna städer eller för allmogen i trakten deromkring att kringresa i landet för att afyttra ortens tillverkningar, utan endast att utesluta det nu dem meddelade berättigande att under resor från Bih. till B.
Prot. 1862 1863. 8 Sami. 32 Haft. 2 10 Allmänna Besvärs- och Ekon.-Utskottets Betänkande N:o 119. gård till gård, än på ett, än på ett annat ställe, för längre eller kortare tid upp» sätta en liten handelsbod.
I följd häraf skulle antagandet af den större utsträckning af handelsfriheten, som Utskottet ämnar föreslå, göra all särskild lagstiftning i afseende på gårdfarihandel obehöflig; äfvensom Utskottet hyser den åsigt, att, med en större utsträckning af handelsfriheten och deraf följande förändrade förhållanden, i väsendtlig mån skola undanrödjas anledningarne till de, med eller utan skäl, mot gårdfarihandlandena ofta förda klagomålen; och de nu väckta motionerna om ändring af föreskrifterna i detta ämne torde således jemväl få anses besvarade genom do förslag, Utskottet har för afsigt att framställa.
På sätt af det anförda torde framgå, anser Utskottet väl, att städerna icke kunna tillskyndas någon skada, derigenom att å landet lemnäs tillfälle så väl för handeln som för annan näringsverksamhet att fritt utveckla sig i mån af hvarje orts materiela hjelpkällor.