Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Kaulbars i och för öfning i målskjutning skulle lånat den studsare, med hvilken mordet begicks, hvilken studsare, försedd med alla dess egares namn sedan 1669, ännu i dag fins på nämnda estländska gods.
Artikeln i den ryska tidskriften innehåller, utom förenämnda uppgifter, den upplysning, att baron N. Kaulbars i Wien sammanträffat med svenske ministern baron Åkerman och med anledning af ett samtal mellan dem, angående Karl den tolftes dödssätt, hade baron Kaulbars till Stockholm skickat ett fotografikort af studsaren jemte en afbildning i vax af kulan.
I Stockholm hade skett en undersökning, som ledt till det resultat, att kulan icke passade till sårets öppningar och att dess storlek icke svarade mot densamma.
Häremot anmärker baron Kaulbars i den ryska tidskriften, att sårets öppningar under tiden kunna ha undergått förändringar vid kroppens upplösning.
Dessutom betonar han, att löpgrafven låg utom skotthåll för fästningens musköteld, så att konungen ej kan ha blifvit skjuten från fästningen.
Författaren i den svenska historiska tidskriften bestrider trovärdigheten af J. F.
Kaulbars berättelse bland annat på den grund, att uppgiften att Siquier, hvilken af Maigret kallas Sicre och sannolikt hade sistnämda namn, icke var Karl den tolftes privatsekreterare, utan adjutant hos arfprinsen af Hessen.
Men om också Sicre eller Siquier egentligen var adjutant hos konungens svåger, arfprinsen af Hessen, kan han likväl, när så behöfdes, samtidigt ha tjenstgjort i egenskap af handsekreterare hos Karl den tolfte, hvilkens ekonomiska ställning gör sannolikt, att han vid denna tid icke hade någon egen privatsekreterare, utan vid sin fransyska korrespondens begagnade sin svågers adjutant.
Utan all anledning har väl konungens generaladjutant J. F.
Kaulbars icke kallat Sicre för Karl den tolftes privatsekreterare.
Likaledes bestrider författaren i svensk historisk tidskrift baron N. Kaulbars påstående, att löpgrafven, i hvilken konungen blef skjuten, var utom skotthåll för fästningens musköteld.
Men i detta påstående har baron N. Kaulbars ett godt stöd i Carlbergs förenämnda berättelse, att den nya linie, som började uppkastas den natt, då konungen blef skjuten, var inom musköthåll men att detta var »den första natten under attacken som de belägrade kunde bruka musköten», hvaraf följer, att den löpgraf, i hvilken konungen befann sig, då han träffades af skottet, hvilken var belägen bakom den nya linien, var utom skotthåll för fästningens musköteld.
Författaren i den svenska historiska tidskriften förklarar slutligen, att den omförmälda handskriften af generaladjutanten J. F.
Kaulbars icke bevisar mera än att Siquier eller Sicre under tiden närmast efter Karl den tolftes död varit föremål för misstankar att ha mördat konungen — och häri har han utan tvifvel rätt.
År 1722 fick den nämnde officeraren Sicre eller Siquier en feber och under yrseln yttrade han till sin läkare att han skjutit konungen, hvilket han ock ropade till på gatan gående menniskor.
Sedan han tillfrisknat, nekade han, att han begått mordet, men från den tiden började rykten om konungens mord att flyga kring land och rike och kommo äfven till främmande land; dock hade redan 1719 vid Ulrika Eleonoras kröning i Upsala arkiater
Rudebeck i ett tal yttrat, att skottet icke var danskt.
Sicre, son af en fransk officer, hade under konungens vistelse i Turkiet fått anställning i hans tjenst.
Efter konungens hemkomst blef hans adjutant och sekreterare hos konungens svåger, arfprinsen af Hessen, sedermera konung Fredrik den förste.
När konungens lik skulle bäras från löpgrafven, grep
Sicre hans hatt och satte på liket sin egen hatt och sin peruk, på det soldaterna ej skulle igenkänna den döde, skyndade med konungens genomskjutna hatt till arfprinsen, hvilken han bragte första underrättelsen om konungens död.
Af arfprinsen skickades han till Stockholm för att underrätta dennes gemål, konungens syster, om dödsfallet.
År 1721 var
Sicre misstänkt för ett mordförsök mot hertigen af Holstein, Karl den XII:s systerson.
År 1728 skickades han till Ludvig den femtonde med Fredrik den förstes och hans gemåls porträtter.
Han mottogs väl och stannade till sin död i Frankrike, der han lefde på vänners understöd.
År 1746 skedde en besiktning å Karl XII:s lik af riksråden Höpken och Ekeblad samt öfverintendenten Hårleman.
Ingen läkare var der vid närvarande.
I protokollet öfver denna besigtning är följande antecknadt:
»På högra sidan strax nedanför tinningen fans en plåsterlapp, så starkt fastsittande, att man med möda kunde upplyfta och aftaga den, då derunder sågs och kändes en aflång öppning på tvären lutande nedåt bakhufvudet, 7 linier lång och tvenne bred, på venstra sidan under en annan plåsterlapp var hela tinningen bortrifven och kanterna af benen uti en sådan ställning, att skottet nödvändigt måste hafva gått ut derigenom.»
Emellertid hvilade länge på Sicre den misstanken, att han var Karl XII:s mördare, men då man ej känner detaljerna af hans bekännelse, äro skälen till denna misstanke temligen svaga.
Bekännelsen kan hafva skett i yrsel men sannolikare är, att den skett i en låtsad sjukdom, för att afleda misstankarna från den verkliga mördaren.
Denna förmodan vinner stöd deraf, att Voltaire i sin »l’histoire de Charles XII» uppgifver, att endast Sicre och Maigret befunno sig i den löpgraf, der konungen stod, då han träffades af skottet.
Denna bevisligen falska uppgift, som antagligen meddelats Voltaire af Sicre och Maigret sjelfva, hvilka befunno sig i säkerhet i Frankrike, då Voltaire skref sin historia, har påtagligen tillkommit för att afleda misstankarne från andra.
På enahanda sätt torde man ock böra förklara, att en i Karl XII:s tjenst anställd militär vid namn Fabricius vid slutet af sitt lif anklagat sig att ha mördat konungen.
Han vistades i Tyskland, då konungen blef dödad, och kunde således ha bevisat, att han var oskyldig, ifall han blifvit anklagad för mordet.
Hvad Fryxell berättar derom, att Sicre ifrågavarande afton skulle följt konungen från Tistedalen, synes icke sannolikt, då Sicre var adjutant hos arfprinsen af Hessen, hvilken hade sitt kvarter i Torpum, ¾ mil från Fredriksten.
Fryxell nämner honom icke heller bland de i löpgrafven varande officerarne, då konungen blef skjuten.
Bland dem uppräknar han endast Kaulbars, Schlippenbach, Marchetti, Schultz, Carlberg och Maigret.
En fransman, vid namn de la Motraye som vistades i Sverige 1714-1720, har i en skrift med titel »Voyages de S. A. de la Motraye en Europe, Asie &
Afrique» uppgifvit, att Sicre, skickad med depescher af arfprinsen af Hessen, skulle kommit till
Fredriksten strax efter konungens död, hvilket ock öfverensstämmer med den berättelse, som general Liewen, såsom nedan skall visas, meddelat.
Om ingen sett Sicre vid Fredriksten innan konungen blef skjuten, och om han ingen annan bössa hade än den han i och för målskjutning lånat af Kaulbars, hvars mynning icke passade till den kula, af hvilken konungen träffades, så äfventyrade
Sicre icke mycket på en falsk bekännelse, att han skjutit konungen, helst de maktegande fruktade undersökning och Sicre såsom fransman hade att påräkna sin mäktiga regerings beskydd, men genom denna falska bekännelse afleddes misstankarne från den verklige mördaren.
Men om falska bekännelser i nämnda afsigt afgifvits, så måste man antaga, att en verklig mördare funnits och att hans medbrottsliga föranledt de falska bekännelserna.
Finnas anledningar att misstänka att Karl XII blef mördad?
På sätt Fryxell berättar, framkom år 1768, således 50 år efter Karl XII:s död, en skrift, som sades vara författad af den år 1759 aflidna, för sin fromhet allmänt värderade kyrkoherden i Stockholm Erik Tollstadius.
Den skall ha innehållit, att en högre artilleriofficer (såsom sådan utmärkt) vid namn Karl Cronstedt skall på sin dödsbädd år 1750 för Tollstadius under samvetsångest bekänt sig ha i samråd med en officer vid namn Magnus Stjernros, som var Karl XII:s drabant under de sista 11 åren af hans lefnad, begått mordet å konungen, dervid skulle så ha tillgått, att Cronstedt laddat geväret och Stjernros aflossat skottet.
Cronstedt skulle bedt
Tollstadius besöka Stjernros för att förmå honom till bekännelse, men Stjernros hade nekat och sagt sig tro, att Cronstedt yrade.
När Tollstadius kom tillbaka med detta svar, yttrade Cronstedt: »För att visa att jag icke talar i yrsel så säg honom, att den bössa, med hvilket skottet lossades, är den tredje i ordningen bland dem som hänga i hans rum.» När Tollstadius framförde denna helsning till Stjernros, blef han nedslagen och bad Tollstadius gå.
År 1847 utkom i en dansk historisk tidskrift den förutnämnda skriften af Paludan Müller med titeln: »Er kong Karl den tolvte falden ved snigmord?»
Deri söker författaren bevisa, att konungen blef skjuten från fästningen.
Den 30 augusti 1859 skedde en undersökning å Karl XII:s lik af anatomie professorn Retzius, kirurgie professorn Santesson och medicine doktorn V. Lundberg, hvilka på ansökan af professor Anders Fryxell af kongl.
Maj:t förordnats att företaga en sådan undersökning.
Det dervid förda protokoll, som fins i riksarkivet, slutas sålunda:
»På grund af ofvanstående få vi undertecknade härmedelst förklara och tillika såsom svar på antydda frågor meddela följande:
Skadan har varit ögonblickligen dödande och tillkommit genom skjutvapen;
2) Skottet har gått in på venstra sidan vid yttre kanten af ögonhålans benring (margo orbitalis) derifrån med i det närmaste horisontal riktning passerat genom hjernhålans främre hälft, utefter dennas botten snedt bakåt till trakten framom högra örat och der gått ut.
Skulle någon skottkanalens afvikning från horisontalplanet möjligen hafva egt rum, synes denna, att döma af skadorna i hufvudskålen, hafva bestått uti en lutning mot utgångsstället, sålunda antydande, att skottet afskjutits från en punkt belägen högre än den plats på hvilken konungen befann sig då han träffades af detsamma;
Hvad angår formen och beskaffenheten af den dödande kastkroppen, så kan derom intet med bestämdhet sägas.
Sannolikhet synes dock, att denna varit en muskött eller karteschkula; möjligen, ehuru mindre sannolikt, (att döma af formen på hålet i betäckningarna å högra sidan) ett skrotstycke eller en bombskärfva.
I sistnämnda båda fallen har dock den sårande kroppen haft minst lika stor utsträckning, som genomskärningen af endera utaf nämnda kulor;
4) Har kastkroppen varit en kula eller ett skrotstycke, så måste skottet hafva blifvit aflossadt från så långt håll, att detsamma, redan då den träffade konungens hufvud, något mattats, d. v. s. dess primitiva hastighet minskats; ehuru farten ännu var tillräckligen stark att drifva projektilen tvärt igenom hufvudet;
Hvarje stöd för den förmodan, att tvenne kulor följts åt och åstadkommit skadan, saknas;
6) Ingen del af skottet fanns vid den af oss gjorda besigtning kvarstannad inom hufvudskålen;
7) Att uppgifterna uti besigtningsinstrumentet af den 12 juli 1746 om så väl skadornas i hufvudskålbenens dimensioner som skottets riktning äro dels ofullständiga, dels oriktiga, hvilket tydligen berott derpå, att undersökningen verkställts utan att hudbetäckningarna förut blifvit öppnade, så som nu skett, och hvarigenom det endast blifvit möjligt att fullständigt öfverse skadan i hela dess utsträckning och riktigt bedöma beskaffenheten af densamma.
Retzius, Carl Santesson, Vincent Lundberg.
Denna besigtning skingrade icke misstankarne, att Karl den tolfte blef mördad.
Snarare kan man påstå, att genom denna undersökning anledningarne till antagande, att konungen blifvit mördad så ökats, att de närma sig till en öfvertygande bevisning.
Såsom bevisadt anses det, hvarom en för hvarje sundt och af partisinne oförvilladt omdöme giltig öfvertygelse åstadkommits.
Denna öfvertygelse måste hvila på klara skäl.
Bevisning åstadkommes ej blott genom åsyna vittnen utan äfven genom liknelser och omständigheter, när de äro af den beskaffenhet att de verka öfvertygelse.
Men när liknelser och omständigheter äro att anse som öfvertygande bevisning, kan icke genom allmän regel bestämmas utan endast af ett upplyst och opartiskt omdöme i hvarje särskildt fall afgöras.
Emellertid är bevisning genom omständigheter och liknelser oftast den enda i gröfre brottmål användbara, emedan sådana brott sällan begås i närvaro af åsyna vittnen.
De liknelser och omständigheter, som förekomma till antagande, att Karl den tolfte blef mördad, äro följande:
Redan år 1713 hade en riksdag varit sammankallad utan konungens samtycke, på hvilken grunddragen uppgjordes till 1719 års regeringsform, genom hvilken Sverige snarare blef en adelsrepublik med en namnkonung till statens representant än en konstitutionel monarki.
Så länge konungen lefde kunde emellertid en sådan regeringsform icke blifva antagen.
På 1719 års riksdag hördes bittra anmärkningar öfver reduktionen och häftiga rop höjdes om ersättning för genom den lidna förluster.
Så länge konungen lefde, hade sådan ersättning ej varit att hoppas.
De öfver reduktionen missnöjde önskade derföre konungens död.
I landet rådde ett doft missnöje med konungens långa och olyckliga krig, så att en suck af lättnad höjdes af hela svenska folket vid underrättelsen om konungens död.
Detta förklarar hvarför man vågade underlåta att företaga undersökning, oaktadt både Sicre och Fabricius bekände sig ha mördat konungen.
I Paludan Müllers skrift om Karl den tolftes död omtalas, att en engelsk resande vid namn Wraxall i ett bref, dateradt Elfkarleby den 8 juni 1774, berättat, att han varit på godset Forsmark, der han träffat grefve Liewen, en af de 16 riksråden, och att, när deras samtal fallit på Karl den tolftes död, grefven yttrat:
»Få menniskor äro ännu i lifvet, som kunna tala om denna sak med så mycken säkerhet som jag.
Jag var i lägret för Fredrikshall och hade den äran att såsom page uppvakta konungen den natten då han blef skjuten.
Jag tviflar icke att han ju omkommit genom lönnmord.
Natten var ovanligt mörk och det var nästan omöjligt att en kula från fästningen kunde träffa hans hufvud på ett sådant afstånd och på det ställe der han stod.
Jag såg konungens lik och är öfvertygad att såret i tinningen var af en pistolkula.
Hvilken som skänkt honom den, är ovisst; man misstänker
Sicker, emedan han före skottet icke var hos konungen men lät se sig ett ögonblick sednare.
De, som hafva erfarenhet af kriget, känna bullret och smällen af en kanonkula men smällen af detta skott var närmare invid och helt annorlunda.
Jag tror icke att prinsen af Hessen haft del deri, eller på något sätt vetat derom, men hela arméen trodde, att han blifvit dödad af okänd hand.»
Carlbergs berättelse innehåller, att då han genast efter konungens död af general
Schwerin skickades till konungens hytta efter en bår »för en officer som blifvit skjuten», kom öfverstelöjtnanten grefve Posse emot honom »med några herrar som befunno sig i hyttan», och frågade: »är konungen skjuten?
Vidare berättar Carlberg, att då han fått båren och därpå lagt konungens lik samt beordrats att begära nödigt manskap af kaptenen baron Malkolm Hamilton, som kommenderade gardets betäckning, och Carlberg bedt
Hamilton om 12 karlar »som skulle bära en officer som var blifven skjuten», hviskade honom Hamilton sakta i örat: »kungen».
Dessa Posses och Hamiltons frågor kunna endast förklaras genom antagande af en mot konungens lif riktad sammansvärjning.
Enligt Tollstadii förutnämnda berättelse skall Cronstedt hafva bekänt, att Stjernros afskjutit det mördande skottet.
Stjernros hade under Karl den tolftes regering haft en ganska trög befordringsbana, hvaröfver han kan antagas hafva varit missnöjd.
Född 1681 på Öland och son af en prest, hade han 1717, ehuru han deltagit i slaget vid Pultava och i kalabaliken vid Bender, ej hunnit längre än till löjtnant och korporal vid lifdrabanterna.
Efter Karl den tolftes död blef han 1723 öfverste och 1744 generalmajor, samt dog år 1762 som general.
I Paludan Müllers skrift anföres, att en engelsman vid namn Wilh. Coxe, som i senare hälften af förra århundradet utgifvit en beskrifning om sin resa i Polen, Ryssland, Sverige och Danmark, deri berättat, att man i Sverige påstått, att Stjernros på dödsbäden bekänt sig hafva mördat konungen.
Den vigtigaste omständighet i fråga om mordet på Karl den tolfte är Tollstadii förutnämnda berättelse om Cronstedts bekännelse på dödsbädden.
Hvad man härom vet förekommer i nionde delen af det af P.
Wieselgren utgifna Delagardieska arkivet sid.
128 och innehålles i en der meddelad uppsats af excellencen grefve Jacob de la Gardie af denna lydelse:
»Historisk upplysning af säker hand om konung Carl XII:s död.
Man vet huru många olika omdömen blifvit fälda om k.
Carl XII:s död och att åtskilliga personer, stundom efter nog starka liknelser, både sjelfve såsom af samvetskval bekänt och andra åter blifvit misstänkte att genom något förrädiskt skott i förtid hafva slutat denne konungs dagar.
Ja, man har härom icke en gång tyckts behöfva tvifla och man ansåg en sig sjelf anklagande brottsling icke allenast såsom den rätta, utan hans samvetskval äfven såsom ett honom redan tilldeladt straff.
Dock har detta varit gissningar, grundade på andra gissningar.
Och förvisst kunde man ej säga mera än att all liknelse varit, det en rebellisk kula slutat hjeltens lif, men hvem det varit som lossat detta skott, har ända hittills varit förborgadt, åtminstone icke bevist.
Man har ändtligen dragit täckelset af denna okunnighet och funnit helt andra handlande personer än man tillförene föreställt sig.
Den för sina geschwinda skotts uppfinnande rekommenderade öfversten grefve Cronstedt blef på sitt yttersta angripen af en mattande feber, som påskyndade hans slut.
Sin biktfader N. N. (salig kyrkoh.
Tollstadius i St.
Jacobs och Johannis församl. — uti mscr. satt som not —), som ständigt var hos honom, bad han en dag gå till öfverste Stjernros, sägande till honom:
Hälsa Stjernros, säg honom att jag nu för eder bekänt det jag så länge slutit inom mig sjelf och att mitt samvete nu först känner den största förebråelse.
Bed honom för Guds skuld göra detsamma och påminna sig hvad han gjort samt att han skjutit konungen.
Då presten kom till öfverste Stjernros med Cronstedtens begäran, svarade denne: att han alldeles icke kändes härvid utan måste säkert Cronstedt radottera.
Då presten kom tillbaka med detta svar, sade grefve Cronstedt: på det han skall finna att jag ej radotterar, så säg honom, att det är den 3:dje bössan bland de gevär som hänger i hans kammare.
Vid detta budskap blef öfverste Stjernros helt och hållet förstämd, svarade intet utan bad presten endast gå sin väg.
Att så var passeradt, har man funnit efter den omtalta presten i dess förseglade papper, hvilket han med ed intygat vara händt.
Han nämner deruti äfven, då han kommer att tala om grefve Cronstedt, att dennes egen berättelse på dess yttersta lydt sålunda: att sedan han hade laddat geväret, tog öfverste Stjernros det och sade: nu skall det vara gjordt; gick så åstad och då han fick se att konungen ännu stod kvar neml. i sjellva approchen framför communikation, som krökte sig något, gick han ofvanpå gräsvallen ikring, och då skottet lossades stod konungen följaktligen lägre än han och att detta skott således gått på sne igenom hufvudet, kan man deraf finna.
Han har äfven derjemte yttrat sig att Stjernros fått 500 ducater men af hvem står det ej.
Man tycks således tämmeligen vara hulpen ur det mörker, hvari man i denna sak hitintills lefvat.
Men olyckligt nog, att man måste tillstå, det både äldre och nyare historiska berättelser i denna sak alltid kommit öfverens att det varit en svensk som begått denna gerning och att detta allt mer tyckes bekräftas.
Detta har jag afskrifvit ur ett manuscript som finnes i Rammelska samlingarne 17-13/8-99.
A tergo anmärkt å samma dokument:
Denna H. E.
Grefve Jacob De la Gardies copia är tagen från en d:o, som tillhört H.
Ex. baron Malte Ramel.
Jag omnämnde denna i sällskap i Stockholm samt det stöd dess innehåll syntes få af de äfven på Löberöd förvarade origin. dokumenter om krigskassans fördelning efter Carl XII:s död (der Cronstedt är en bland de få som får större andel än efter sin grad inom militären).
Men då jag nämnde Cronstedts namn, for en gubbe upp och svor, att det var lögn, ty Cronstedt vore hans morfar.
Jag fann, att detta skäl vore ännu svagare för än de anförda skälen vore emot Pres.
Cronstedt, hvarvid vreden lade sig och gubben (Frih.
Funk, riksrådets son) med vänligt anlete ledde mig i enrum samt der med mycken omständlighet utlade hvad som var grunden till det utkomna ryktet och huru originalet till dessa copior tillkommit.
Hans föräldrar, hette det, hade en donation för morfadrens förtjenster.
Denna önskade k.
Gustaf III ega skäl att återtaga.
Han lät förfalska en berättelse om Carl XII:s död i Tollstadii namn och försegla.
Detta konvolut lät han i R. R.
Funks närvaro inbära och öppnade detsamma, uppläsande det för R. R. m. m.
Derifrån afskrifterna och ryktet.
Denna berättelse medger emellertid, att ett original funnits, det må ha varit verkligt eller förfalskadt, och äfven i sednare händelsen gynnade det misstankar, visande att ryktet både om gerningen och bekännelsen fans till och ansågs ega grund i de kretsar, som borde vara om slika katastrofer bäst underrättade.
Ty annars hade svårligen ett slikt mystifikationssätt valts.
Emellertid har jag hört af äldre personer intygas, att detta rykte fans till i vissa kretsar förr än Gustaf III började både intrigera och regera.
P. Wieselgren.
Müller gör flera anmärkningar mot denna berättelse.
Den första är, att handlingen icke angifver sig vara original utan blott en uppsats efter ett obekant dokument, som säges hafva innehållit berättelsen om Cronstedts bekännelse på dödsbädden.
Vid detta ostridiga förhållande kan man ej tillmäta handlingen samma bevisningskraft, som om den varit en originalhandling, men viktigt är, att, såsom Wieselgren erinrar, Cronstedts dotterson icke vågade förneka, att i Gustaf III:s tid funnits en originalberättelse af uppgifna innehåll, samt att han icke kunde anföra någon sannolikare orsak, hvarföre ett falskt dokument skulle tillverkats än att Gustaf III skulle derigenom fått anledning att icke längre utbetala en donation till Cronstedts dotter och hennes man, riksrådet Funk.
Hvad som åtminstone bekräftar, att en skriftlig berättelse af förutnämnda innehåll funnits till, är dels att en tysk resande vid namn Büsching i ett år 1776 utgifvet arbete (Wöchentliche Nachrichten) om von Cr., med hvilken utan tvifvel menas Cronstedt, meddelat en berättelse liknande den, hvilken Tollstadius meddelat, dels att den förutnämde engelske resande Coxe uti en i senare hälften af förra århundradet utgifven reseberättelse omtalat sig i Stockholm ha hört ryktet om Cronstedts bekännelse för Tollstadius.
Büsching berättar (se Svederi öfvers. af Paludan Müllers skrift, s. 9), att von Cr. inbjudit några slägtingar och vänner till sig, men då man skulle sätta sig till bords, utbröt han i största häftighet, anklagande sig såsom Karl den tolftes mördare, och visade på ett skåp, der han hade förvarade saker, som han tagit ur den döde konungens fickor, hvarefter han öppnade ett fönster för att störta sig ut.
Det förskräckta sällskapet höll honom väl tillbaka men några dagar senare dog han och de omtalade sakerna funnos då i skåpet.
Dessa saker kunna, om berättelsen är sann, ha blifvit tagna sedan liket förts till Tistedalen.
Coxe berättar (se Svederi öfvers. af Paludan Müllers ofvanämnda skrift, s. 10), att han i Stockholm hört, att Cronstedt på sin dödsbädd bekänt för presten Tollstadius, att han haft del i Karl den tolftes mord och att presten antecknat bekännelsen och lemnat den till konungen och riksrådet samt att, då Coxe skref sin berättelse, den skrift, som innehöll bekännelsen, fans i arkivet, hvarmed sannolikt menas riksarkivet.
I fråga om tiden då Coxe skrifvit detta, kan blott upplysas, att Paludan Müller hemtat uppgiften ur en år 1786 utgifven tysk öfversättning af Coxes resebeskrifning.
Det är derföre sannolikt, att originalet till Tollstadii skrift fans i riksarkivet i början af 1780-talet.