Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Det perikleiska tidelivarf vets athenare, så- dan han tiiinligen tydlig står för oss i tidens litteratur, har också trots den bildning, den kraft och det fosterlandssinne, som utmärka honom, nhgot h k d t och ~iiii&amp;~nslöst, som bland anna.t visar sig i ett kallt för- akt för andra nationers rättigheter och intressen.
Hvad ofvan sagts om de atlienska kvinnornas stallning galler blott on1 borgarinnorna.
Meii det fanns i Atlien också en annan ganska talrik Idass af fria ' kvinnor, Iivilka utgjordes af dem, som voro .af utländsk börd, ocli af de frigifna slafvinnorna.
Dessa kunde icke ingå äktenskap med en athensk borgare, nien de voro just clärföre fria från de barid och iiiskränkningar, soin borgarinnorna voro underkastade.
Tack vare denna större frihet kunde de förvarfva en ledighet och en beliagfiillliet i unig#ngssättet, som de i isolering lefvande borgarinnorna icke lätt voro i tillfälle a t t uppnå; de fingo höra och se mycket mera af världen an de sistnämnda, ja, många bland dem tillägnade sig äfven en högre bildning, son1 stod i jämnhöjd ined de mest bildade inan- nem.
Om vi frklise den uteslutande bland dessa friimlingar och fri- gifna rekryterade klass af kvinnor, soni sålde ' sig åt livern som helst, iiitogo dessa icke-Borgerliga kvinnor en ganska betydelsefull och inga- lunda inissaktad ställning i Atheii.
Blånga ' bland dem ingingo förbin- delser för längre eller kortare tid, ja stundom för lifvet med sthenska borgare, ocli åt dessa s. k. hetarer agnades fran mannens sida icke blott tillgifvenliet, utan också ofta aktning af annat slag än den som visades borgarinnorna.
I dessa hetärers sfillskap funno männen hvad deras Iilistrur och systrar icke kunde erbj iida dem, nämligen behaget af lifliga ocli bildande samtal och nöjet a t t höra musik och sång.
Det var därför hos hetärerna, icke i familjens sköte; som den atlienske bor- garen sökte livila och vederltvickelse efter en &amp; t statsbestyr ägnad dag. '
Den roll hetärerna spelade.
i Athen var således icke ringa.
Och ju mäktigare den atlienska staten blef, ju större riliedomar sainlades d&amp;r, ilesto niera strömmade lycksökare dit från andra grekiska länder, men i synnerhet från, Mindre Asiens bildade och yppiga stader, och bland dessa befuiino sig också minga unga kvinnor, utmärkta f ör skön- het, snillriket och talanger.
Sveqt Dahlgren. '
Sommarlif, ' Vi befiilino oss seclan några veckor.
i Skåne och hade vandrat oss trötta pA de vida fruktbara sl.ätterna, beundrat de väldiga sädes- stackarna, svalkat oss i bokskogariies skugga 0011 enligt bygdens sed, ät ' it .mycket mat och god mat och mat i rättan tid^, d&amp; plötsligen langtaii efter en mera kuperad terräng, efter liöga berg och djupa dalar, grep oss med makt.
Jämtland och Dalarne, Norge och Schweitz hägrade och lockade i ' siiineii och minnen, och en vacker dag blef den i täta löfinassor inbäddade stugan oss för trång.
Vidare horisont ' och högre vyer skiille vi ' Iia!
Alltsk koinnienderades: klart till packning.
aldrig blef en dylik order snabbare.
och lättare utförd.
Xted en regnkappa och ett par reni~nar bildades ett litet prydligt väskformigt paket, i hvilket ellt v h t Hab und Gut för resaii placerades.
Och ' sh bar det af ' till stationen.
Tiii och ' retiir Helsingborg- Kattarp-Höganas giillande ett par dagar, just våra villkor.
Visst fick inan byta t i g tre gånger på Iialfannan timme och visst fick man vanta på stationerna för att riktigt lara sig den s ' kåiiska långmodig- heten, men frun Iiom iilaii andå till slut.
Vagn till Kullen?
J a, det var inte svårt att ' f&amp; Skjutsbönder trangde sig omkring oss och åkdonen ' stodo i rader; de flesta af char- $bancstypen, uta.11 skydd iiiot regn och sol, utan ryggstöd, liöga och rankiga; att konima upp i dem ' kr nästan lika besvärligt som att satta sig i sadeln utan kavgljershjälp.
Hästen är utmärkt, val född och va1 skött, ineii så iiro vi också i Skhile, skjutskainphrnes förlofvade knd.
Hvilket nöje det a;.
att rulla, fram p&amp; landsvagen, att prata med körsvennen och nicka.
åt de mötande, hur föga ' man saknar jarnvags- kupéns lyx, oiii det så vore första klassens .sammetskladda dyiior och slipade spegelglas.
T blåiiande fjiiriail framträda och resa sig höjd-. '
, 207 sträckningar och likasom de ganila pekerna ropade sitt: Thalatta, hafvet, liafvet!
s&amp; hälsa vi ined glädje berget, Kullen, var liingtaiis mål.
Vid det.
&amp; nila ståtliga %erresätet Krapperup stannade vi för att beskåda dess ålderdoinliga, något dystra prakt, och vi häpnade öfver de väldiga stenblock af hvilka uthuslängorna - ekonoinibygg- nader kallades de af oss, den ' nya tidens barn - äro uppförda, samt undrade hvad våra dagars strejklystna inarare slitille saga om ett s$- dant arbetsmaterial.
Längre bort ligger det modärha ocke en hus, erinrande om fransysk chateaustii, friskt ocli fritt med förtjusande läge i brynet af den huga bokskogen.
Nu börjar vägen att i långa krökningar närma sig Iiafvet ocli inom kort ar inan vid BIölle, ett mellanting af fiskläge, badort ocli sommarkoloni, liggande på be&amp;ets nedersta sluttning, just där vägen börjar att stiga.
Det något brokiga intrycket af byn eller hvad inan slcall kalla den tiimligeii utbredda byggiiadsko~ilplexeri, var för tillfallet ytterligare förliöjdt genom de fantasidräkter, hvari de unga flickorna voro klädda eller rättare ut.kladda.
Men då äfven nnglieri~arna visade sig i festdräkt på de flaggprydda ver; rndofna, var det tydligen nigon särskild högtidlighet som gjck af stapeln.
Tackar så iilycket!
- här ville vi icke stanna, helst soin den långa sorninardageii ännu hade ett par tiinmar kvar till aftonen.
Villigt gingo vi dock in pk skjyts- Bondens ' anli5lllan att vi skulle stiga a r och g2 uppför de första bac- karna,, som heïrskaperna alltid brukas, tillade han, synbarligen viss om att detta var en riiotivering af öfveïtygande kraft.
Men det vi- sade sig att hans medkänsla var större för hästens an för ' de resan- des ben, ty vi förlorade hoiiom &amp; art nr sikte uppe i bergskrökarila, och återfuiino honom icke förrän iila backarna yoro slut - val en Iialftiiniiies promenad.
Mödan fick dock sin lön genom den utsikt, so111 j11 högre upp v i koinino, öppnade sig allt inera öfver hafvet, stranden ocli slätten, och S&amp; liar frhn höjden syntes Mölles ' röda tak, hvita väggar och gröna t2ppor som en bukett kastad för bergets fot.
Nu voro vi uppe på platån och det gick ined starkaste fart pb den steniga vägen så att vi ruskades som ärtor i ett såll, till dess vi, ' fortfarande pk lierrskapsinan6r, kunde vi förstå af, kuskens segerstolta niin, i skarpt traf ined klatschande pisksmällar, rasslande hjul, biiller och bång, svängde il!
på Kullagårdeii.
Och Iivad är ' då detta ICulla- gården, där vlgen slutar uppe p i bergets krön, ph spetsen af dess utskjutande udde?
Vill inan vara artig, kallar inan det för en civili- sationeiis utpost, ett enklare liotell, ett landtligt pensionat; vill iiian vara iirlig, måste inan bekänna att den långs, låga träbyggningen med.
skylten srestauration och logis,, målad på en smal brädlapp öfver dörren, till sitt yttre närmast liknar en bykrog.
Karlar och pojkar, allt annat än välklädda och nytvättade, drefvo omkring knutarna, kring- vandrande tyska judar hade slagit upp sina kramlkdor, tömda ölflaskor rullade på b h k a r och bord, grymtande grisar hördes i betänklig narhet!
- Logis erbjöds oss i en liten sidobyggnad innehållande tvii rum, och vi kunde af särskild gunst få det inre; ett par Iierrar skulle komma senare och bo utanför, då all annan utgang än genom fönstret blef afskuren.
Vi tittade p % hvarandra, men hiir fanns intet annat v d &amp; n att vanda om samma vag vi kommit eller stanna och gå nattens okända öden till mötes.
Och att vlnda om, d&amp; solen just stod färdig att g % ned i hafvet, d % aftonskyarna redan började glöda, d&amp; fyren på sin branta klippa stod oss så nara - det kunde ej vara tal om något sådant.
Man var val ingen sybarit heller, och en natt ar jii ingen evighet!
Alltså afskedades ekipaget och icke lång stund därefter stodo vi utanför det inassiva fyrtornet soin, likt alla sadana, ger den trygga känslan af saiiilad kraft.
Bakom sig har man den smala bergkam- men, som mellan djupt inskärande vikar sträcker sig inat och nedåt landet, på tre sidor, i norr, öster och väster det rida hafvet, och nedanför vid den stupande strandväggens fot, där Kattegats och Sundets vatten mötas, en krans af lekande, skummiga vagor.
Dynin- gens jämna, rytmiska brus blef som ett eko af kanda toiier och i den mörknande kvällen tycktes oss att - hafvet var så hiirligt, Och liimlenerar si skön, Och alla vackra stjiirnor De skeno lilwt i sjön.
Den poetiska stämningeu framkallade äfven den poetiska frihe- ten, som vi hoppas Topelius nog skall förlåta oss.
3Ien hur Iiärlig iiii natten var, hur klart an fyrens blänkande öga strålade ut i rymdeii, blef det dock sent och vi m8ste gå tillbaka till Kullagården.
Ljus lyste i fönstren och snafvande öfver en hög tröskel stego vi in i det låga matrummet.
Här vore tre bord dukade för afton- måltiden, ined tolf platser vid hvarje bord.
Några och tjugu gäster, damer och herrar, hade redan intagit sina platser, samtliga, som det tycktes, försedda med briljcrnt aptit och dito limör.
Var ankomst afbröt knappast för ett ögonblick det sorlande samtalet, soin med stor liflighet fördes från bord till bord.
De flesta voro unga och glada, alla roro bekanta, alla ined en litpräglad gemytligiiet, soni icke lam-
nade något tvifvel om deras respektive nationaliteter; bland alla dessa danskar och tyskar voro vi för tillfället de enda som representerade svenskarna.
Vi kände oss dels något bortkomna, dels förvånade, men framför allt roade och det var icke lätt att hålla sig allvarsam.
Som allestades, livarest man icke får och icke bör stglla allt för stora an- språk på serveringen, höll inan sig helst till äggen; det ar s i tran- kilt att icke behöfva tanka på några experimenter i den högre matlagningskonsten.
.Efter slutad sup6 samlades alla på den klart inånbelysta gården, ocli har tillkommo några ungdomar, försedda nied alpstafvar.
Nu inåste vi skratta, dessa stafvar blefvo för komiska här på detta berg nied landsväg upp till toppen.
Inifrån huset hördes en n %got osäker manlig röst sjunga » Brusende vilde ström » med bred dansk accent, och känslofiillt föredrag, accompagnerad af ett otroligt dåligt piano.
Handklappningar och bravorop blefvo sångarens lön.
En gammal fru från ICöpeiihaniii, snakkesalig som de flesta danskor, slog sig ned bredvid oss och började prisa ställets alla förtriiffligheter, men först och sist den goda luften.
Och häri hade hon.
ratt, ty Kullens luft är utmärkt, lätt som fjällets, stark soin hafvets,.
mild som skogens, ingifvaiide ett posetivt välbehag, en smekning för lungorna.
Här inetis,de en tysk ungherre kunde man realisera turnarnes motto, blifva » frisch, frei, froh, froinmv - och afven han hade rätt.
8iiiAniiigoni skingrades sällskapet, vi uppsökte vart och bör- jade vid skenet af ett par oinaka ljusbitar inspektera detsamma.
Hin!
- litet var det soni en angbaltshytt, den ena sangen sned som en ktilkbacke för sinåbarn, den andra kort så att fötterna skulle få fri- luftsexercis öfver saligkanten; ' först maste man tvatta tvättfatet ocli sedan sig själf.
Vi iindveko att se på livarandra och började långsaiiit lösa upp våra reniinar.
Men d i befanns det att vår pålitliga heintrefnads- tomte hade i packningen insinugit det goda lynnets rosenfärgade glas- ögon och genast fick nian en annan syn på saken.
Nästan allting liar en skäintsaiii sida och det ar inte så konstigt att f&amp; den utåt om inan bara blundar för iriotsidan.
Den soii1 ' somnar med ett leende, på lapparna, finner det allde- les i sin ordning att blifva väckt af en solstråle.
Högsoinniarväder, klart, varnit, Iivilken tur!
Upp ocli ut redan tidigt pa morgonen medan det ännu ar tyst och stillsanit på Hiillagården, livarest fällda gardiner vittna 0111 worgonsluiriinerns ljufligliet.
Dar under det lum.
iniga trädet vilja vi ha vårt kaffe och dit få vi det ock.
Samtidigt upp- dök en karl med sjöniansliknande fasoner och började slå sina lof-,
var omkring oss.
Han s i g tydligen, a t t vi skulle bli ett lätt byte, och sk fort han närmade sig och började tala om hatar och segling voro vi också genast färdiga a t t nappa p % lians krok.
I l e n till Arildslage ville vi på förmiddagen, kunde han föra oss dit?
Jo, det gick godt an och för a t t riktigt demonstrera saken, vättc haii pekfingret i iiiunneii och uppritade därmed p i det onialade bordet, bredvid var kaffebricka, en karta öfver kusten.
Ju enklare ju simp- lare som geografisk lektion betraktadt.
Xannen r a r genast klar till afresan, vi voro också färdiga, han gick före, vi e f t e ~ och sökte oss ned till stranden utför backar och branter, diii- knappt en stig fanns.
Bhteii, som lag uppdragen p&amp; laxid, sattes i vattnet, seglet framtogs under en klipphäll, men d&amp; icke ett spar till brygga fanns, gällde det a t t dels krypande, dels hoppande från sten till sten och balanserande på lösa bradstumpar praktisera sig ombord.
Tänk a t t det gick, iitaii att ens skosulorna blefvo våta!
Nu skulle först grottorna besökas, dessa egendomliga forma- tioner, som v&amp;gs \ - allet åstadkommit, Iivilka med vilda, djarfra livalf och pelare framtriida soni en arkitekturfantasi, passande .för hafstrollens bouingar.
Sjön bröt sig oroligt därinne bland stenmassorna, det var icke godt a t t nalkas annat än långsamt och försiktigt roende.
N#r vi kommit lit på friare vatten och seglen blifvit hissade, länsade vi undan för god vind ned mot Skelderriken, och nu ville vi höra sägner och sagor om den underfulla straii- den, som vi följde på respektfullt afstknd, men ingenting fingo vi höra; här hade en ko halkat ner och en Iiiist stupat utföie och det var nog bedröfiigt, men vackert och rörande var det jnst ej.
E n lang historia om en nyligen bortstnleii båt kunde ej heller väcka vårt intresse och innan den berättelsen r a r slut voro vi frainnie.
On1 hos den skånslra dlinogen annu nkgon romantik finnes kvar, så hade vi uppsvear ingen slagruta för a t t locka den frain i ljuset.
Detta var icke v h t första i~esultatlösa försök.
, Arildslage liar blifvit kalladt för Sveriges (Iiipri!
- det låter just icke anspralkslöst, Grottor besökte r i pk ditvageii, det ar sannt, det var en likhet; men Knllagrottornas dystra, mörker erinrade föga om den hl2 grottans skimrande fargspel och den lilla fiskarbyn kan blott genoni sitt terrassforiniga lage p&amp;- minna om den tjusande ön utanför Sapoligolfen.
Annars - ju mindre inaii talar om den saken, ju bättre!
Och blott inan lösgör sig f r i n
I ' all.
alla Nedelhafsreininiscense~, ar ina11 @ rna ined om a t t prisa Arild, soni förekom äfveii oss ovanligt inbjudande.
Backe upp ocli backe ned sökte vi oss fram emellan snih tradgardar och byggning?, hvilka.
lago p å, bergsliittningen, utströdda son1 leksaker tir en traask.
Kai.
liar en talrik konstnärskoloni slagit ner sina bopilarpock det dröjde icke lange förrän vänner ocli bekanta $i,trfiff ades.
De ville giiriia, visa och vi ville gärna se alla Arilds vackraste s i d &amp; och s&amp; förde de oss ned till stranden, hvarest sönderslitna taggiga klippor bildade grupper, soin » verkade dekoration)), nästan oiiatiirligt teatraliska, eii- ligt deras mening.
Vi lade liiifve ' t .på sned ocli gjorde kikare af våra händer ocb tyckte sh ined, eliura vi nog aldrig på egen hand iipptäclct sidano konstiga synpunkter.
Vidare genom skog och iing uppåt, apiida till den högst belägna gården ined det ' iniponerande ilain- iiet Himmelstorp, ocli ut på de skoglösa höjderna, hvarest den piii.
purskiftande ljiingeii ~oi1-1 en tätt åtsittande dräkt smyger sig efter bergets väldiga len1 inar.
Nar vi kommo ned igen måste vi tanka på att fortsatta vkr fard och ville höra oss för om man kunde fb besöka grnfvorna i Höganas.
Fanns det telefon?
Om det fanns!
- det var också en diiin frtlga af den Soin varit k e d on1 a t t i Ouiksfjällen uppspara en embryonisk luft- kurort dit väg icke fanns, icke ens ddväg, men telefon redan var anskaffad.
Icke kunde vi dock litniiia.
- 4rild utan, a t t ha sett inor Cilla, lion som för flera år sedan började a t t hålla inat åt de inålare och iuAlarimior lrvilka soininar efter sominar hit &amp; tervanda och som ann11 i utvidgad skala fortsätter deniia sin verksamhet.
Den lilla, energiska, icke mera unga bondkvinnan är vida kaiid och förevigad i ord och i bild, men nu hade hennes, namn p&amp; ryktets och tidningspalteriias vingar flugit land och rike oinkriiig.
Kungen hade besökt S r i l d och fruko- sterat hos inor Cilla, soin iförd sin basta klut, deii likta gamla skånska liiifvudbonadeii, fick servera den liöga gästen.
Men lllO.r Cilla visste sin värld.
Niir hon i välineningens öfverinatt klappade kungen på axeln och som tilltalsord begagnade » han r, koin hon genast ihåg sig och bad w kunglig majestät w om ursäkt.
] jet stoltaste ögonblicket var andå nar kungen lofvsde skicka lienne sitt porträtt och hon nigande undrade om lion skiille vara värdig en shdan nid.
» Jo, mor Cillc ar värdig;), sa ' kungen - det ä r minrisann inte ininga som s&amp; fått kungsord på sin vardigliet.
Rast soin vi skrattade ocli skiiintade ltoin var skjuts, denna girig icke nkgoii kalescli eller droska eller annat utkndskt åltetyg, utan
en vanlig veritabel bondvagn.
Här var inte tid att krusa, tack och farväl, ocli vi rulla ned at slättbygden igen f r h andra sidan af berget, motsatt den p % hvilken vi farit upp.
På långt hå11 ser man de många skorstenarne vid Höganas hvarest de friska vindarna från Öresund ej förmå skingra rökmolnen, ej bortdrifva fabriksluften fr %n de långa gator af arbetarebostäder vi passera.
Vid gruföppnin- pen väntade oss en gammal förare, som försig oss med grufdräkter, dominoliknande fotsida niörka blusar med kapuschong, och fram- räckte de tända lamporna.
Det är en egendomlig situation att glida ned för schaktet med blott nkgra bräder emellan sig och det mörka djupet, en kansla icke af rädsla men af beklämmande undran, af en slags ängslan för allt det främmande och okända, som skall möta därnere.
Hvem liar icke läst om, icke hört beskrifvas hur det ser ut i en kolgrufva och efter andras skildringm sökt skapa sig en föreställning därom.
Det &amp; r ingen öfver- raskning att finna den stora kolelden d % man stannar vid korgstaden, att se de dunkla gestalterna syssla ocli röra sig däromkring, träda ut i eldskenet och åter förlora sig i mörkret.
Xen allt är mindre stäm- ningsfullt, mindre underbart än man väntat, hvarje svafvande sago- niinne om bergets höga salar med glittrande vaggar försvinner, allt # r sh trångt, så svart, taket ligger sk tryckande nära och det fladdrande ljuset från våra lampor gör blott skuggorna ännu djupare.
Vi föras genom stallets dubbla spiltrader; af de trettiofyra hästarne äro flera inne.
men inan ser hem endast som oklara konturer, man hör dem ej röra sig, en och annan vänder blott lugnt pk hiifviidet da vi gå förbi.
Man säger oss att de hafra det bra, att de ej van- trifvas och tvina bort i grufvorna, lir hvilka de aldrig mera komma i ljuset, - man blir dock vemodig att höra det.
Ute i g&amp;n- parna möta vi sedan hästar som ensamma återvända frkn arbetet; vi trycka oss mot väggen och de passera langsamt, spöklikt, nästan ljnd- löst, synas ett ögonblick, och drunkna strax åter i natten.
E t t slags vagn framföres, tv % bankar på hjul, och vi sätta oss ned för att åka framat, hvart och huru länge veta vi ej, hjälplöst, viljelöst lämnade %t andras ledning.
Omkring oss höres icke ett fotfdl, icke ett eko, graf- vens tystnad råder öfverallt, omedvetet tala vi sjalfva blott i hvisk- ningar.
Slutligen komma vi in i en större ort, hvarest arbetet för dagen nyss upphört och här visas oss liuru brytningen tillgir.
Här lyckas vi ock att skaka af oss hemskheten och betrakta vetgirigt de många lagren af svmtglänsaiide kol och mattsvarta bergarter, hvilka Allt Bar kolets färg.
Upp- regelbundet följa p % hvarandra.
kallande alla våra ofullständiga kunskaper om sigilliarier och ormbunksskogar, om trad högre och skönare an våra ädlaste palmer, börja vi utbyta funderingar om vaxtaftryck och förstenin- gar.
Den gamla föraren hörde på, men skakade på hufvadet å t våra frågor.
Shdant dar briikade nog herrarne tala om, sjalf visste han endast besked om grufdriften, om det olika värdet af de olika kol- flötsarna, om den eldfasta leran som för Höganasverken ar af s % stort varde, om arbetstiden och arbetslönen och mera sådant.
Och det kunde han godt veta, ty han hade kommit ner i grufvan som barn och var nu en femtioårs man.
På återvägen kommo vi .till afplank- ningar med dörrar vaktade af Iialfvuxna gossar, hvilka buro små lampor fastade i mössan; de öppnade dörrarne för oss utan ett ord, allvar- samma, tigande, gnomlika.
, &amp; !ed en känsla af lättnad återsågo vi den glödande gnistrande elden vid uppfordringsschaktet.
Nu voro vi snart uppe igen och aldrig hade val solen lyst så klart, aldrig hade traden synts oss mera gröna, himlen mera blå!
Höganas ar ett samliälle med omkring 4,000 innevånare och då nian ser dess torg och öppna platser, tror man sig vara i en stad och den icke en af de minsta i vårt land.
H a r mötte också den urbana civilisationens förfining, har funnos prydliga hus, vackra blomster- grupper, plaskande fontaner, ined intelligeus och skönhetssinne ordnade hem och parker.
H a r bjödos vi på doftande rosor och svällande druf- vor, h#r fingo vi höra om bruksbefolkningen, om deras lefnadsvillkor och familjeförhållanden, deras sorger och fröjder, om skolor och sjuk vård ocli mångt och mycket annat som lifligt intresserade oss.
VBr färd var i sanning rik på omvexling och kontraster, det kunde ej f örnekas. '
F r å n järnvägen sigo vi h y 0 de vidsträckta åkerfälten, välskötta som.
trädgårdar, hvilka genomskaras af banan, tiinnland efter tunnland, kilometer efter kilolometer, med talrika flockar af betande boskap hvilka kunde räknas i hundratal - och vi tyckte a t t allt detta var godt a t t hafva på denna sidan om siindet ocli gladdes å t moder Sveas rika kornbod.
Hem komino vi trötta, dammiga, Iiungriga, belåtna, trygga i medvetandet att val hafva begagnat vår tid.
Nar vi sedan talade om Kullaresan, och det hände ofta, blef refrängen alltid densainina: det var en treflig trip!
- och vi miii.nas dessa dagar som de basta af vårt korta sommarlif. '
I Littera %ur.
Osynliga länkar, berättelser af Selma Lagerlöf.
Andra upp-.
lagaii.
Albert Bonniers förlag Dessa berättelser äro alla stämplade af fantasiens Sturm und Drang, af subjektivitetens inocl, och af n,zturkanslans protest mot för- konstlingen, och darigenoril lir denna samling i ton ocli uppfattning ' narsliikthd ined Gösta Berlings .saga, författarinnans första arbete.
Legenderna äro de basth af sainlingens Berättelser.
D e iiro syiiiboliska, ocli verkligheten behandlas soni oinkladiiad för den lyri- ska stäinningen.
Denna staiiining koininer har .fullt ocli obetvingligt frain: Då blir också ramen för skildringeii helst den tid, d " a r inan friast kan oniclikta förliållandena efter.
eget godtycke eller ined andra ord: sagotiden.
Förf at tarinnan finner i en af dessa berättelser varl- dens uppeliållande makt i kärleken.
Legevzdevz oon f&amp;gelboet handlar 01-11, Iiurn den gamla förtorkade eremiten bara vill förgöra världeii, ända till .dess lian finner doriiedagshistorieiis förd&amp;rfbriiigaiide spöke förin- tadt af et.t ärlepar, soin bygger fogelbo i hans hand, dar lian som pelarhelgon stbr färdig a t t nedkalla Sodoms och Goniorrhas eld ofver ett obotfärdigt släkte.
1 ' en annan berättelse söker hon r#ttens stora hemlighet.
.De fågelfrie * ä r en d; jupsiniiig beriittelse 01-11 tvenne # fridlösa, som bygga Iijoiielag, den ena en kärniiatur, en boiide, soiii för a t t hamna siii.
egen ära blifvit mördare, den andra en zigenarnatur utan alla inora- liska begrepp, en fiskarpojke, livars mol: a r af tattarblod och alltså haria enligt folktron.
Nar kamraten bibringar honom lärdoinen oin en vedergallning soin universums lag, oin straffet so111 en följd af hvarje brott mot varldsordiiingen, och så till slut berättar sin egen historia om Ii~miiden, soiii lian tog p&amp; sin älskades bakdantare, en munk; då ser den unge i sin äldre kaiiirat brottslingen, soin förtjänar dö, och han anger lionom.
Vid Berg Reses lik bekänner lian d i, a t t han dödat den, soin lärde Iionom; a t t » jordelis grundval heter rättfärdighet) &gt;.