Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
De hafva att uthärda konkurrensen, icke allenast med tillverkare, som aflåta sina arbeten, utan att sjelfva veta hvad de kosta, utan äfven med deras konkurslager, hvilkas varor spridas öfverallt, utan pris, utan gräns för underpris, »Det är dessa forcerade försäljningar, dessa dagliga publika auktioner, som omintetgöra all naturlig täflan och som jemna den redbare köpmannen valet af en ruinerande uppoffring eller skadlig overksamhet.» *)
Med ett ord: man skulle kunna säga, att den närvarande ställningen, sådan den under många år utbildat sig, är ett oordentlighetens och oredlighetens monopol till förfång för redbar handel och starka näringar.
Och slutligen har den redlige, sålunda uppoffrade, affärsmannen .endast aflägset för sig möjligheten att rädda hedern undan det allmänna skeppsbrottet, ty, med sällsporda undantag, ställes den redlige affärsmannen, som genom verkliga motgångar nödgas att afstå sin egendom, på samma linie, som den vårdslöse eller bedräglige.
Lagen skiljer icke nog skarpt emellan olyckan och brottet.
Den har förlorat sin rättvisa mildhet emot den förra, sitt svärd emot det sednare.
Om den skildring af landets kommerciela tillstånd, som här ofvan är vågad, icke kan förnekas att vara enlig med sträng sanning och bekräftad af erfarenheten, så måste det ligga något djupt ingripande misstag, något grundfel uti de principer, som genomgått förra liders handels-lagstiftning och som ännu fortgår.
Delta misstag, denna pritna föns et origo mali ligger tvifvelsutan uti handelsrättens inblandning uti eller förblandning med civil-rätten.
Bevisen lör denna mening torde lill en början få sökas uti den här förut anmärkta långsamheten vid utmätningar.
Till det ovanliga eller till undantagen hörer det *) Corps de Dr.
Comm. pag. 9-i (Stora Commissiouen).
:32 Kongl.
\isst icke, alt utsökningsmål uppehållas af former eller af invändningar, sorn påtagligen åsyfla endast tidsutdrägt, eller af konsideralioner, eller af betingelser med exekutorer, icke allenast dagar och veckor, utan månader och år.
Likaså befinnas dessa långsamma former, så gagneliga i rent civila mål, ytterst menliga vid inträffande konkurser.
Betäckningarne, sveken och möjligheten att dem dölja, att för dem undgå bestraffning, allt della, hvars tillvaro, tyvärr, dagligen vitsordas, allt delta är och mäste vara en gifven följd af den civil-process, hvarunder dessa är,ender sortera.
Ifrån en annan sida måste man antaga, att det väsendtligen är denna skillnad -emellan civil- och handels-rätt, så i grundsats sorn tillämpning, som i andra länder förmått att införa en punktuel ordning vid liqvider, en för både gäldeiiärer och borgenärer så lycklig skyndsamhet vid konkurser.
Civil-rälten med sina långa stämningstider och tidsödande formaliteter, kallelser, kommunikationer, vittnesförhör o. s. v. är icke lämplig för frågor, som röra handelskrediten.
Ledamöterne inom dessa domstolar kunna icke eller förutsättas ega de kunskaper, som erfordras för bedömmande af kommerciela frågor.
Lagen och dess former ** måste för dessa vara helt annorlunda.
De måste hafva för ändamål att betrygga betalning på den tid, sorn ulfäst är, lika mycket som den summa, hvarom tvisten handlar, emedan båda dessa vilkor äro lika nödvändiga för handelns och näringarnes lif och trefnad.
Civilproceduren uppfyller föga dessa vilkor.
Formerne åstadkomma, så att säga, ett lagligt förhalande af tiden, och derigenom försvaga de jemväl säkerheten för kapitalet.
Saknande de första elementerne till handelns och rörelsens betryggande, är derföre dess inflytande på handelskrediten förgäfves.
Må det tillåtas att ånyo lyssna till yttrandet af den kommission, hvilken, af Förste Konsuln nedsatt, hade sig uppdraget att redigera den Franska handelslagen.
Sedan lagstiftningens vigtigaste grundfrågor äro afhandlade, falla orden *): »Vi hafva slutat vårt arbete med förslag till införande af handels-domstolar, hvilket efter vår mening bör vara slutstenen.
Det har synts oss icke tillfyllestgörande, att hafva åstadkommit ett godt vapen, man måste också anförtro det åt händer, skickliga att föra det.» »Kommerciella förhandlingar skilja sig genom sin natur och isynnerhet genom sina verkningar så väsendligen från civila, att det är allmänneligen (universellement) erkändi, att äfven lagstiftningen hör grundas på skiljaktiga, utaf de olika förhållandena betingade, principer.
Det är derföre nödvändigt, att lagens tillämpning ställes under särskilda former.
Uti civila frågor är det, som vi förut hafva visat, saken, som man följer; den är nästan alltid tvistens föremål.
Formernas visa långsamhet, lagens mångfaldiga försigtighetsmått, långt ifrån att skada parternas intressen, sträfva att befästa dem; då föremålet för tvisten icke kan förskingras, kan det icke eller vara någon verklig fara, om domen faller äfven efter en längre tid.» »Uti kommerciela frågor åter, hvarest föremålet är rörligt, är det peiponen, man söker.
Dervid är alltid fara för förskingring.
Derföre är det nödvändigt, att formerne äro hastiga och lagens tillämpning skyndsam.» »Formaliteter äro föga passande för kommerciela förhandlingar, (säger den odödlige författaren till LiEsprit des Lois): dessa förhandlingar förekomma hvarje dag, för att hvarje dag efterföljas utaf dylika af samma natur; derföre måste de ock kunna afgöras hvarje dag.
Helt annorlunda är förhållandet med sådana handlingar i lifvet, hvilka visserligen ega ett stort framtida inflytande, men hvilka mera sällan förekomma.
Man *) Corps de Dr.
Comm. pag.
98 och följ.; se jemväl pag. 88 och 89.
33 gifter sig merendels icke mera än en gång; man gör icke alla dagar donationer och testamenten; man blir icke myndig mer äu en gång.» »Att det finnes speciela domstolar för handelsfrågor är sålunda lika mycket grundadt på sakernas natur, sorn det är i lagskipningens eget intresse.» »Nästan alla handelstvister hvälfva sig kring faktiska frågor, hvarest affärsmannens erfarenhet är lika nödvändig som domarens integritet.
Huru kan man hoppas, att domare, ovana vid handelsaffärer, skola vara skickliga att afdöma tvister, der beskaffenheten af ett tyg och de invecklade detaljerna af en mängd operationer, ellér der granskningen af en räkning, ofta utgöra tvistens grund.
Domare, vande vid alla de former, som den civila lagskipningen fordrar, huru skulle de vexelvis kunna förändra system och dagligen öfvergå från de vanliga långsamma civilprocedurerne till skyndsamheten af de kommercielä.
Vi tro att det skulle vara att fordra, mer än billigt är, en den mest böjliga uppmärksamhet, och att deraf skulle härflyta en olägenhet, lika stor, som om man ville gifva rättvisan två slags mått och mål, och att det skulle förstöra all den lagskipningens enhet, som man velat åstadkomma.» »Seklers erfarenhet har bekräftat nyttan af special-domstolar för handelsärenden.
De hafva motstått hvarje anfall af privat-intressen, de hafva bibehållit sig midt i revolutionernas hvirfvel, emedan de hade lill sin fördel en karakter af oväld, som alltid gjorde dem vördnadsbjudande.» »Vi äro icke obekante med de missbruk, som man med rätta förebrår dessa domstolar; vi veta att lagens anda der ofta förqväfdes af den makt, som ligger i härdvunna bruk; vi känna, alt deras jurisprudens var osäker och att prejudikaterna förändrades efter olika handels-orters sedvanor; vi veta också att man i dylika domstolar icke funnit något fullt tillförlitligt medel att betrygga lagens tillämpning och formernas regelbundenhet.» »Men det är just dessa missbruk och afsteg, som det tillhör oss att afskaffa, och hvilka ingalunda bevisa inrättningens ögagnelighet.» »Om man erinrar sig alla de omständigheter, som föranledde dessa missbruk och afsteg, så finnér man lätt, att de icke voro verkningar af institutionen i och för sig sjelf, utan att de bade sitt upphof uti de prerogativer, med hvilka största delen af handelssläderne under den gamla styrelsen, genom undantagslagar, voro privilegierade.» »Den gamla lagen bestämde handels-domstolarnes behörighet efter det stånd personerne tillhörde; deraf följde en mängd betungande tvister.
Behörigheten kan dock. icke afgöras efter parternas samhällsställning, utan efter den handling, som föranleder rättegången.
I del vi lillegnat dem deras verkliga attributör, hafva vi upphäft den ståndsskilnad, handlande emellan, hvilken våra nuvarande lagar icke erkänna.» »Öfverlemnande åt affärsmännen sjelfve att välja sina domare, hafva vi gifvit rörelsen all den garanti, den fordrar.
En sådan måste äfven gifvas Styrelsen och Samhället.
Yi tro oss hafva lemnat den genom insättande i hvarje domstol af en ledamot, förordnad af Styrelsen, hvilkens åligganden äro lika med dem, som tillkomma Styrelse-kommissarierne vid civila domstolar.»
Dessa utdrag skulle kunna ökas med en mängd andra, *) utur olika författares erkändt goda arbeten, hvilka ända in på den närvarande tiden behandlat dessa ämnen, om icke sådant läge utom omfånget för detta vördsamma utlåtande.
Det redan an - *) T. ex.
Lo commerce ordinaire de la vie civile, uniquement reduit aux cngagemens contractés entre tes individues, que leurs besoins mutuels et certaines convenan^es rapprochent, no doit ctrc confondu avec le commerce proprement dit, dont le ministére est de rapprocher lps nations et les Bih. till R.
Prat. 48S3 & 48Si. 4 Sami. 4 Afd. 6 Haft. 5 \ 34 Kongl. Maj.-ts Nåd.
Skrifvelse, N:o 10. förda torde ock vara tillfyllestgörande för vårt yttrande, att en bland grundorsakerne till de öfverklagade oredorne, till oordentlighet och osäkerhet i liqvider, underslef och brott vid konkurser är den omständigheten, att man sammanfört handels- och civil-rälten.
De äro båda, till sin idé och sina verkningar, hvar och en sui generis och måste såsom sådane behandlas, så vida lagen skall kunna utöfva något större inflytande på krediten såsom ett vilkor för nationalvälmågan.
De theorier, som i motsatt riktning äro uttalade inom fäderneslandet af män, hvilkas varma fosterlandskärlek, hvilkas djupa kunskaper allmänt äro erkända, äro oss alldeles icke obekante.
Men det oaktadt hafva vi icke kunnat undertrycka den mening, som här är yttrad, dertill manade lika mycket af liflig öfvertygelse, som af pligt, och vi ställa emot dessa uniformitets-läror snart sagdt all verldens erfarenhet.
Och om vi häri skulle se felt, om dessa sammanförnings-theorier, som man här tillämpat och än ytterligare vill tillämpa, vore riktiga, hvarföre och huru hafva vi då kommit till denna' frnnkt af oreda och osäkerhet?
Hvarföre hafva icke alla dessa dels stränga, dels efteråtande stadganden förmått alt verka till ordning och skick?
Vi hafva öfverlefvat verkningarne af 1798 års konkurslag, med å ena sidan bibehållande af beneficium cessionis, å den andra med ytterst stränga straff mot kreditens vanvård.
Vi hafva pröfvat samma års förordning, med ©vilkorligt påbud, alt öfver alla, äfven parti-affairer, qvitto eller bevis skulle fordras och lemnäs, ett försök att i tvångströja föra handeln till ett önskadt mål af trygghet och i rörelsen framkalla diskontahla papper, grundade på verkliga affärer.
Hvarföre förmådde icke dessa och icke eller 1818 och 1830 årens konkurslagar att sätta en gräns för oordningar och konkurser?
Hvarföre synas inga inrikes vexlar i rörelsen, oaktadt våra rätt goda vexel-lagar?
Hvarföre har förordningen af den 6 Oktober 1848, ett nytt tvångsmedel, i strid med handelns natur och fordringar, icke förmått framkalla ens dessa qvitlenser öfver försäljningar, oaktadt den risk, som vid uraktlåtenheten deraf är fästad, oaktadt alla dessa öfverenskommelser, handelsföreningar och korporationer emellan, oaktadt alla dessa cirkulärer till lagens ovilkorliga upprätthållelse?
Hvarföre hafva alla dessa stadganden af skärpt ansvar för kautioner eller försvagad utsökningsrätt för bokfordringar icke fört till något resultat?
Med ett ord: hvarföre har ingen af alla dessa åtgärder, eftergifvande eller stränga, positiva eller negativa, hvarföre hafva de icke fört oss en hårsmån närmare det sökta målet af ordning och redbarhet, utan fastheldre aflägsna! oss derifrån?
Tviflande att ett annat svar gifves, finna vi orsaken uti en missförstådd uppfattning af handelns och rörelsens intressen och behof, uti en olycklig förblandning af civilrätt och handelsrätt och i närmaste sammanhang dermed uti en felaktig domstolsorganisation.
1 det föregående hafva vi sökt visa, att oredorne i våra inre kreditförhållanden äro till hufvudsaklig del vållade genom fel i de lagar, som röra handelsrätten, och i bristande handels-domstolar. peiiples, de pourvoir aux besoins de la société universelle des homraes.
Cette espece de commerce dolt étre reglée par des lois particuliéres qui ne peuvent entrer dans le plan d’un code civil.
L’esprit de ees lois ditfére essentiellement des lois civiles (Discours préliminaires de Code Civil) (Portalis).
Skrifvelse, N:o 10. 35
Vi öfvergå nu lill en annan del af kredil-lagstiftningen, icke mindre vigtig till sina grundsatser och verkningar, till exekutions- eller utsöknings-Iagarne.
Uti andra civiliserade lander, der handelns och näringarnes utveckling gick i t‘emnbredd med mera utvecklade begrepp om deras fordringar och rättsanspråk, der >lef den stränga noggrannheten i uppfyllande af ingångna förbindelser en coutume, ett vilkor för fortsättande af borgerlig rörelse, och lagstiftningen har der endast behöft, så att säga, gifva lagliga former åt ett antaget och godkändt rättsbruk.
Huru ytterst olika förhållandena hos oss äro, det vet en hvar, som med handelsalfärer haft att skaffa.
Det är icke nog att bokfordringar och en hel serie af fordringskalhegorier hafva en i lag bestämd olika och graderad utsökningsrätt; processen är derjemte förenad med så inånga omgångar och formaliteter, att utsökningen af äfven den klaraste fordran kan dröja och dröjer i åratal.
Ordning är dock själen i våra jordiska värf och den förutan äro företag och framgång endast en hazard.
Men dertill hörer främst, då fråga är om handel och näring, ett punktuelt uppfyllande af ingångne aftal eller, med andra ord, ordning i liqvider.
Detta är del mål, dit lagstiftningens sträfvanden sålunda böra riktas.
Den på Kongl. Maj:
Is Nådiga befallning år 1807 utgifna samling af Författningar och Stadgar ger en temligen fullständig, om än icke kronologisk, öfversigt af denna vigtiga del af vår kredit-lagstiftnings historia *).
Förgäfves söker man här ett system i vårt exekutions-väsende, en klar uppfattning om dess ändamål med afseende på rörelsens behof.
Utan att förneka, att der och hvar goda och rikliga grundsatser deruti finnas, synes dock målet, dit man borde komma, Beständigt hafva legat i dimmor.
Ett blir dock för läsaren fullt tydligt, nemligen att man aldrig förstått och uppfattat nödvändigheten af en god och skyndsam ulsökningsprocess för erhållande af en ordnad inre kredit.
Då man nemligen ser den sekelslånga följden af befallningar till speciel skyndsamhet för indrifvande af Kronans, publika Verks och Inrättningars fordringar, så följer deraf att samma skyndsamhet icke är anbefalld för indrifvande af enskildes fordringar.
Handelns behof är här icke glömdt, icke förbisedt, det är tillbakasatt; och olika vilkor för uppfyllande af alldeles lika förbindelser är icke allenast ett stort ekonomiskt misstag, det är i strid med all rättslära.
Huru exekulionslagstiftningen på sin oklara väg fortskridit sedan början af delta århundrade, derom vittnar så väl vår Riksdagshistoria som den sednare tidens lagsamling, och en antydning derom är så väl uti inledningen som annorstädes uti detta anförande gjord.
Men huru Staten sjelf arbetat emot all ordning, det blir ännu mera åskådligt, om man med kredillagstiftningen jemför den dermed samtidiga banklagstiftningen.
Må man erinra sig dessa anmaningsbref från Diskonter och Låneanstalter, hvilka utgå från förutsättningen om oreda, oordning hos låntagaren; må man betänka, att dessa så allmänt belånade fiktiva reverser icke annat äro än en uppenbar osanning, må man ihågkomma dessa, äfven åt affärsmän lagligen medgifna, s. k. respitmånader, och den närvarande förbislringen skall låta sig lätt förklaras.
Dä offentliga utlåningsanstalter meddela sådana förord, att den skyldige kan efter behag under en viss tidrymd fullgöra eller icke fullgöra betalning, huru vill man då uti enskilda penninge-lransaktioner införa den bestämdhet, som betingar rörelsens säkra och jemna gång.
Gerna må man bibehålla dessa påminnelser, denna anståndstid för personer, som icke tillhöra näringsstånden, emedan de, utur mänga skäl, deraf kunna vara i behof, men för köpmannaståndet är en sådan beskedlighet i strid med all grundsats och nära nog en skymf. ’) Pagia. 502 och följande. 36 Kongl. Maj:ts Nåd.
Alla handels fordringar måste erhålla en lika ovilkorlig belalningsrätl, åtföljas af lika exekutivt tvång och behandlas efter samma summariska process och vid samma forum, på en gång domstol och exekutor; detta är den regel, som öfverallt är gällande och söm äfven här måste göras gällande.
Detta är måhända det första vilkor för all reform i våra handelskredit-förhållanden.
Icke är det eller kan det vara formen, som egentligen betingar betalningen; det är kontraktet, den konstaterade fordran, sorn bestämmer betalningsanspråken, lika rättvisa, lika utsökningsgilde, ehvad form kontraktet än har, revers eller bokfordran, endast att fordringen behörigen styrkes.
Förbiseendet af denna sanning bar, så vidt kreditlagarne ensamt betraktas, orsakat att den, fast ringa, inrikes-^ vexel rörelse, som i vårt land funnits, gått förlorad, och att hvarje bemödande att återlifva den varit förgäfves.
Det ligger ock för tanken lika klart, som det är af erfarenheten bevittnadt att, sä länge en konkurrens i försäljningen finnes, detta vilkor för goda varor och goda priser, så drager sig ock rörelsen till sådane försäljnings-kathegorier, som lemna de största möjligheterna för tidsutdrägt vid liqvider.
X Hvarken vexel-lagarne af 1834 och 1850 eller den billigare ränta, sorn'vid diskontering af vexlar varit medgifven, har kunnat framkalla sådane, åtminstone icke sådane, som varit grundade på verkliga affärer.
Ingen lag, intet tvång, inga lockmedel, inga retmedel, inga de trafikerandes bemödanden eller överenskommelser skola någonsin förmå alt framkalla denna för landets näringslif så vigtiga rörelse, utan ensamt förbättrade exekutionslagar, byggde på en rätt och sann grundval.
Och denna brist på inrikes vexlar är i sin ordning moder till den lika allmänna som rättvisa klagan öfver penningebrist.
Man må inrätta hypotheksföreningar och indraga fremmande kapitaler, de skola snart blifva otillräcklige; man må organisera nya Banker, det är fruktansvärdt alt do förvärra det onda.
Man må öka diskontfonderne och förlänga betalningsterminerna, allt är förgäfves, så vida man icke, genom en bestämd och förkortad utsökning, kallar till lif och rörelse de millioner riksdaler, som nu ligga döde i affärsmännens böcker.
Garanterade af lagen genom en säker och skyndsam exekution, och genom ett till denna exekution stadgadt förtroende, skola de döda kapilalerne vakna till verksamhet, antingen direkt, såsom liqvidations-medel, eller indirekt, såsom diskontpapper, och sålunda lifva företagsamheten och mångdubbla möjligheten dertill.
Slutligen skall ock den ränta, som nu så tryckande tynger hvarje näring, den ranta, som nu genom utländsk skuldsättning står som ett hotande moln på framtidens horizont, så småningom försvinna i den mån våra inhemska kapitaler göras fruktbärande.
Men för att åstadkomma detta skyndsamma afgörande och derpå en lika skyndsam verkställighet vid handelstvisters behandling, är det nödvändigt att ånyo rådfråga erfarenhetens vittnesbörd, icke endast inom vårt eget land, ulan ock frän andra länder, der en stadgad handelskredit råder.
Den uti 1798 års Förordning uttalade och sedermera uti 1848 års Författning vidhållne grundsats, att vittne, bevis eller qvitto skall tagas öfver hvarje affär, förfaller då såsom absolut förkastlig, och medlet är att finna endast uti en underlättad parternas bevisning inför domare, som ega insigter uti kommerciela angelägenheter.
På denna grund hvilar den Franska lagstiftningen *) och tillämpas så i den vidsträckta handelsverld, der denna lag gäller.
Uti det förslag till en allmän handelslag för Tyskland**), som år 1849 afgafs af de rätlslärde, Grimm, *) So Corps de Droit Comm.
Franc. '*) Se Das Handels-Gesetzbuch der König). Rheinprovinzen (Köln arn Rhein 1835.
Broicher etGrimm).
Skrifvelse, N:o 10. 37 Broiciiox-, Thol och Weidenmann, är dotia ämne klart och praktiskt behandladt och niotiveradt.
Likaså hafva Doktorerna i Lagfarenheten M.
Delamarre och M. dePoitvin m. fl. grundligt och öfverbevisande genomfört denna på handelskrediten så inflytelserika angelägenhet*)-
För denna den stora handelsverldens mångåriga erfarenhet och för de öfvertygande bevisen om lärans rättvisa, nylla och nödvändighet, har den mening måst falla, som äfven vi försvarat, att ett allvarligt återupplifvande af 1798, års Författning skulle vara gagneligt och ledande till målet.
Med ett öppet frånträdande af denna mening äro vi nu fullt öfvertygade, att en säker, skyndsam och bestämd utsökningsprocess ytterst hvilar på en i sakens natur grundad bevisning inför handelsdomstolar, i allmänhet befriade från bojorne af positiva bevisningsreglor, och att ett bland hufvudvilkoren för en ordnad handelskredit är antagandeL och tillämpningen af denna grundsats.
Men i direkt samband härmed och under förutsättning alt alla handelsfordringar blifva berättigade lill samma exekutiva behandling och påföljd, hvarigenom, såsom sagdt är, förnämsta hindret för en inrikes vexelrörelse är undanröjdi, så följer då, alt, likasom för vexlar, man äfven för öfriga handelsförordningar, som icke på utsatt förfallodag betalas, skall känna behofvet att genast låta protestera dem.
I och för sig sjelfve äro sådane protester eli godt medel till införande af ordning och punktlighet, men de medföra derjemte den nyttan att, då fordringsanspråket göres anhängigt inför handcls-domslolen, väsendtligen hafva underlättat och förenklat rättegången och bevisningen.
Men för alt ett sådant önskvärdt bruk må kunna blifva allmänt, så måste ock skyndsamma anstalter vidtagas till reformerande af den föråldrade notarial-institutionen, hvartill hörer omarbetande af de sekelsgamla stadgarne rörande notariatet och att i städerne utses personer med skicklighet och nödiga kunskaper till förrättande af notarii-pnblici ijenslerne.
Vi öfvergå nu till kredillagstiftningens sista moment, konkursrätten, som är utsökningsprocessens yttersta slutpunkt och hvars brister i ganska många fall sammanhänga med domslols-organisationen.
Främst ibland de anmärkningar, som mot konkurs-lagstiftningen kunna göras, är den, alt lagen icke vet af mer än ett slags konkurser, att den icke åtskiljer emellan personer idkande handel och rörelse, och dem, som icke kunna hänföras till denna kalhegori **).
Det vittnar derom, att vi icke kommit till någon klar insigt om näringarnes behof och alt begreppet oin handelsrätt till skilnad från civilrätt ännu icke vunnit någon bestämdhet.
Huru ytterst olika äro dock icke köpmannens och icke-köpmannens (civila personers) vilkor och förhållande till samhället?
Ju mera den förre kan vidga sin kredit på säkert och ordningsamt sätt, desto gagneligare är han för det allmänna, ju mera den sednare, icke-köpmannen, rörer sig utan begagnande af krediten, desto mera betryggad är han i sin gagneliga verksamhet.
Vådorna af den förres vanvård och missbruk af krediten äro för det allmänna stora och djupt ingripande, afdon sednares sällan af någon betydenhet. *) Se Code de Commerce expliquée par ses motifs par M:r Bravard.
(Bruxelles 1842).
Frankfurt am Mayn 1842. **) Hvilka personer, som lagen hänför tilt handlande oell lydande under handelsrätten, Commerfants, Handelsleute, Traders m. 11., är uti utländske handelslagar, angifvet och deras definitioner åbe<, ropas till redande af begreppet vid de ofta förekommande uttrycken: handlande, köpmän, närings och rörelse-idkarc m. 11. 38 Kongl. Majt:s Nåd.
I samhällets intresse ligger att uppmuntra och underlätta affärsmannens rörelse och företagsamhet; samma intresse fordrar, att fe&e-affärsmannen ordnar sina angelägenheter och behof, så vidt möjligt är, utan skuldsättning.
Skulder äro för rörelseidkare en nödvändighet, för icke-rörelseidkare ett positivt ondt.