Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Denna afser dels den förändring att stadgandet om Statens befrielse från skyldigheten alt för sina egendomar erlägga bevillning, hvilket stadgande förekommer i gros början, borde nedflyttas lill det moment, som handlar om befrielse för kommuner och fromma stiftelser att för vissa byggnader erlägga bevillning, dels ock ett förtydligande af stadgandet rörande sistnämnde befrielse.
Beträffande den förra förändringen, får Utskottet fästa uppmärksamheten derpå, att orden »med undantag af Statens», sorn förekomma pä första raden i § 2, der fått sin plats, emedan de innefatta ett undantag endast från föreskriften derom, att det är egaren af fast egendom, som för densamma skall erlägga bevillning.
Det är desto nödvändigare att detta undantag der inflyter, som nästa moment innehåller föreskrift derom, att innehafvarén af en del Staten tillhörig egendom skall, i Statens ställe, erlägga bevillning för samma egendom.
Att nedflytta undantaget till näst det sista momentet är således icke tjenligt, enär det icke är »Statens egendomar» som befrias från skyldigheten att utgöra bevillning, utan blott Staten sjelf, hvilken, såsom egare, är fri derifrån, ehuru innehafvaren bör, i de fall som § föreskrifver, erlägga afgiflen.
Beträffande åter det förtydligande, som afses i fråga om befrielsen från skyldigheten att erlägga bevillning för vissa till allmänt ändamål afsedda byggnader, har Utskottet, med hufvudsakligl antagande af den uti Prosten Sondéns reservation i delta hänseende afsedda mening, uppgjort nytt förslag till redaktion af ifrågavarande §, och hemställer alt Riks-Stånden, med frånträdande af sina i afseende å 2:dra §:s ordalydelse fattade beslut och yttrade åsigter, behagade godkänna §:n, sådan densamma uti bilagda förslag finnes intagen. § 3 Mom.
I af § 3 har, på sätt förut är nämndt, blifvit återremittcradt af Ridderskapet och Adeln.
Under den särdeles vidlyftiga öfverläggning, som rörande detta moment egt rum, har något annat positivt förslag till förändring icke blifvit framstäldt, än att, med hänsigt lill jordegendoms uppskattning, landet borde indelas i vissa zoner efter olika klimatiska förhållanden och beskattningen bestämmas, med tillika fästadt afseende ä växtlighet och jordmånens beskaffenhet, efter arealen, med viss för hvarje zon bestämd afgift för tunnlandet.
Dessutom har anmärkts, alt köpeskillingar under normala förhållanden väl kunde tjena till utfinnande af fastigheters värden, men icke för närvarande, då, såsom allmänt vore kändt, fastigheters sednaste försäljningspris, tili följd af särskilda förhållanden, i många fall vida ölverstege deras verkliga värde.
I stad borde icke heller uteslutande brandförsäkringsvärdet [levil Ininga-Ut skottets Utlåtande M 31. 7 eller sista köpeskillingen bestämma egendomars värde; ty derigenom blefve de hus, hvilka icke nyligen gatt i köp eller blifvit brandförsäkrade till sitt ungefärliga värde, lägre taxerade än andra, med hvilka berörda förhållanden inträffade.
En säkrare uppskattningsgrund gåfve deremot hyresbeloppen.
Då det i allmänhet vore af vigt att föreskrifterna i en lag vore så enkla och lätta att följa, som möjligt, borde den fasta egendomens värde icke bestämmas med ledning af så många handlingar, som Utskottet föreslagit.
Beskattnings-kommiltéerne komme derigenom att godtyckligt fästa afseende, än vid det ena slaget af handlingar, än vid ett annat.
Vid besvarande af den utaf H. E. Herr Grefve Löwenhielm väckta motion, angående förändradt sätt för jordegendomars uppskattning, liar Utskottet fästat uppmärksamhet å de förhållanden, till följd af hvilka en dylik uppskattning icke låter verkställa sig efter indelning i vissa klasser eller zoner med särskilda belopp för hvarje tunnland.
Flera ledamöter af Ridderskapet och Adeln hafva ock under öfverläggningen ytterligare utvecklat
Utskottets åsigt om olämpligheten och svårigheterna vid en dylik uppskattningsgrund samt derjemte ådagalagt, hurusom, med ledning af de utaf Utskottet föreslagna föreskrifter, egendomsvärdena lämpligast borde kunna utrönas.
Den vidsträcktare pröfningsrätt af förhållandena, som derigenom lemnäs Beskaltnings-kommittéerne, de der skola handla efter bästa förstånd och samvete, torde också innebära tillräcklig trygghet mot befarad, ensidig eller godtycklig uppskattning.
Då Ridderskapet och Adeln dessutom godkänt det slut, hvartill Utskottet kommit i afseende å H. E. Herr Grefve Löwenhielms omförmälda motion, synes egentliga anledningen till nu ifrågavarande återremiss vara till finnandes uti de an märkningar, som under öfverläggningen jemväl blifvit gjorda mot följdriktigheten att besluta öfver uppskattnings-grunderna, då frågan om sjelfva bevillnings-procenten, hvilken fråga stöde i nära sammanhang med frågan orri uppskattnings-grunderna, blifvit af Ståndet återremitterad.
Enär Utskottets förslag till ifrågavarande moment blifvit godkändt af Presteoch Borgare-Stånden, äfvensom af Bonde-Ståndet, endast med tillägg af ordet »behållna» framför ordet »afkastning», har Utskottet, som anser sig sakna skäl tillstyrka antagandet af detta tillägg, funnit sig böra förslaget vidblifva; hemställande Utskottet derjemte om icke Bonde-Ståndet skulle finna skäligt att, med uteslutande af nämnda tillägg, antaga Utskottets ifrågavarande förslag.
Mom. 2 i § 3, hvilket handlar om sältet huru frälseränta bör kapitaliseras, har jemväl af Borgare-Ståndet blifvit återremilteradt.
Såväl inom nämnda Stånd, som äfven hos Ridderskapet och Adeln har anmärkts, alt stadgandet vore otydligt, i det de der begagnade uttrycken oriktigt angåfve den mening, att frälseräntans kapitalvärde skulle motsvara fem procent af räntans belopp, hvilket uppenbarligen innefattade en förblandning af begreppen kapital och ränta.
Dessutom har hos Ridderskapet och Bevillnings-Utskoltets Utlåtande M 34.
Adeln blifvit erinradt att, enligt § 14 i Kongl. Kungörelsen den 11 Maj 1835, frälseränta kan utgå efter rnedel-markegångspris och icke blott efter årets markegång samt att det således vore orätt att ovilkorligen föreskrifva, att kapitaliseririgen borde ske efter årets markegångspris, om inkomsten verkligen åtnjötes efter annan grund.
Utskottet, som erkännner befogenheten af de gjorda anmärkningarne, har, på grund deraf, åt ifrågavarande stadgande gifvit en förändrad lydelse, på sätt bifogade förslag utvisar och hemställer att denna förändrade lydelse må af Rikets Ständer godkännas. § 4.
Mom a) af denna § har endast på grund af det sammanhang, hvari det ansetts stå till föregående §§ 2 och 3, blifvit af Ridderskapet och Adeln återremitteradt; men då de 3:ne öfriga Riks-Stånden godkänt detsamma, anser Utskottet sig böra vidblifva hvad deri är föreslaget.
I afseende å momentet b) har hos Ridderskapet och Adeln blifvit yrkadt, att särskild taxering af sådana byggnader å landet, hvilka synas öfverflödiga, icke skulle ega rum.
Genom detta stadgande öppnades nemligen ett alltför vidsträckt fält för Revillnings-kommittéerna att bedöma hvilka byggnader, som äro nödvändiga för jordbruksrörelsen.
Likaledes borde ej heller sådan lägenhet, som för viss tid är afsöndrad från annan egendom, ovilkorligen underkastas bevillning.
Då afsöndringen grundade sig på kontrakt mellan lägenhetens innehafvare och egaren af den fastighet, hvarifrån densamma vöre afsöndrad, borde det blifva beroende på det aftal, som skett, hvem som skulle betala bevillningen antingen egaren eller innehafvaren.
Utskottets förslag afser blott att sådana byggnader, som användas för annat föremål, än jordbruket tillhörande näringar, skola särskildt taxeras.
Och då användandet förutsätter, att' vinst eller inkomst deraf skall uppkomma, lärer det äfven vara billigt att bevillning derför utgöres.
Att någon beskattning skall ifrågakomma för sådana byggnader, som icke användas eiler snarare äro till lunga, än till egentlig nytta vid en egendom, såsom förhållandet stundom kan vara med alltför stora och dyrbara karaktershus, torde så mycket mindre böra antagas, som Utskottet i § 4 af Instruktionen för Taxerings-förrättningarna tydligen uttryckt, att, vid uppskattning af jordbruks-fastighet, afseende icke skall fästas pä sådana byggnader, som på egendomens afkastning icke hafva något egentligt inflytande.
Hvad åter beträffar sådana lägenheter, som äro för viss tid från egendom afsöndrade, torde det vara klart, att för dem, likasom för all annan fast egendom, bevillning bör utgöras.
Fråga är bär endast, att de skola särskildt taxeras.
Huruvida bevillningen skall erläggas af den, som innehafver lägenheten eller af egaren till det hemman, från hvilket afsöndringen egt rum, kan visserligen understundom vara beroende af den öfverenskommelse, som vid afsöndringen blifvit träffad, men kan icke inverka till förminskning i Kronans rätt, att af den som vederbör, erhålla den Bevillnings-Utskottets
Ull ätande M 54. 9 den stadgade bevillnings—afgiften.
Utskottet, hvars förslag blifvit af de 3:ne öfriga Riks—Stånden godkändt, har alltså ansett sig böra hemställa, att förslaget äfven af Ridderskapet och Adeln mätte varda gilladt. B) Bevillning för inkomst af kapital eller arbete. SS 6-10.
I afseende å denna afdelning af förslaget har inom Preste-Ståndet blifvit yrkadt, att då en förnyad uppskattning af all fast egendom vid den nya bevillningsstadgans första tillämpning komme att företagas samt vederbörande taxerings-myndigheters tid lill följd deraf blefve tillräckligt tagen i anspråk, borde under nästkommande statsreglerings-period anstå med tillämpningen af det föreslagna förändrade sättet för utgörande af bevillning för inkomst af kapital eller arbete.
Att principen om jemlik beskattning af all inkomst vore riktig, bestredes icke, men principen vore ett och tillämpningen ett annat.
Det vore icke heller nödvändigt, att förändringen uti nu ifrågavarande hänseende skedde liktidigt med den för fast egendoms bevillning.
Tillämpningen blefve ock lättare, säkrare och af mera enhet och sammanhang, då man fått något rådrum att begrunda systemet, än om detsamma genast skulle användas.
För öfrigt har äfven blifvit anmärkt, att de brister, med hvilka lörslaget vore behiiftadt, gjorde det angeläget att närmare öfverväga dess innehåll.
Då, på sätt Utskottet redan gifvit tillkänna, Utskottet, framdeles vill yttra sig i anledning af väckta förslag om uppskof till 1862 års början med hela den nya Bevillnings-stadgans tillämpning, anser Utskottet sig kunna underlåta att här vidare till besvarande upptaga berörde inom Preste-Ståndet gjorda yrkande och öfvergår till redogörelse för de hufvudsakliga anmärkningar, som mot nu ifrågavarande afdelning af förslaget i öfrigt blifvit framställda.
Sålunda har deremot blifvit anmärkt, att Utskottet sammanfört till en enhet och gjort till föremål för lika beskattning så olika inkomstkällor, som lön, kapital och industriela företag.
Principen vore visserligen vacker, emedan den syntes skipa rättvisa, men om tillämpningen icke blefve jemn, hade man i sjelfva verket åstadkommit en orättvisa.
Olägenheterna af ett sådant sammanförande skulle måhända för närvarande mindre visa sig, men säkerligen framträda så mycket bjertare, i händelse Statens behof fordrade en ökad bevillning.
Svårighet, ja omöjlighet, vid verkställigheten skulle alltid uppstå och förslaget dessutom hos den stora allmänheten väcka motvilja och obehag, genom den syftning detsamma innebure till forskande efter snart sagdt hvars och ens, äfven den minst bemedlades ekonomiska ställning.
Det syntes derföre, till undvikande af sådana olägenheter, vara nödvändigt, att för en stor mängd personer, hänförliga till den tjenande eller arbetsklassen, bibehålla Bih. till B.
Prat. 1859 & 1860. 5 Sami. 1 Afd. 24 lläft. 2 10 Bevillnings-Utskottets Utlåtande JYi 34. vissa bestämda, men låga afgifter, likasom äfven de s. k. minimi-afgifterne för handlande och handtverkare.
Den grundsats om jemlik beskattning af all inkomst, Utskottet uti sitt förslag sökt, sä vidt möjligt är, göra gällande, har till sin riktighet icke blifvit bestridd.
Att denna grundsats uttalas pä det ställe i författningen, der inkomst-bevillningen förekommer, äfvensom att Utskottet under benämningarne kapital och arbete sammanfört de olika källor, hvarifrån inkomst kan härflyta, synes icke rimligen böra klandras.
Författningens anda blir derigenom mera tydlig och sammanställningen är både klar för begreppet och systematisk i formen.
Något annat sammanförande eger icke rum.
Grunderna för beräkningen af inkomsterna från de olika förvärfskällorna afhandlas särskildt såväl i stadgan, som i instruktionen för Taxerings-förrättningarne.
Att nuvarande mininai-afgifter verkat skadligt och dessutom icke stått i något på rättvisa och giltiga grunder bygdt förhållande till hvarandra, så väl inom de särskilda klasserna, som vid jemförelse af dessa med hvarandra, torde vara en erfarenhet, som svårligen lärer kunna förnekas; och hvad beträffar de fixa afgifterne, så, om ock debiteringen af sådane är enkel och lätt att verkställa, torde dock inom de samhällsklasser, af hvilka dessa afgifter erläggas, olikheter i afseende å behållen inkomst förefinnas, hvilka förtjena att uppmärksammas.
De förändrade förslag dels i afseende å lindring i inkomst-bevillningen, dels i fråga om de skattskyldiges uppgifter, som Utskottet i §§ 8 och 27 funnit sig föranlåtet framställa, torde ock, såsom Utskottet hoppas, vara af beskaffenhet att borttaga anledningarne till de i ålerremisserna uttryckta klagomålen öfver den föreslagna inkomst-beskattningens förmenta, hårda och inqvisitoriska egenskap.
Utskottet sålunda anfört finnér Utskottet de gjorda anmärkningarne icke kunna föranleda till någon ändring i Utskottets förslag. § 6.
Hvad angår den af Utskottet uti 1 mom. af denna § föreslagna kapital-beskattningen, så hafva de anmärkningar, som deremot anförts, blifvit så fullständigt besvarade af åtskillige talare inom de 2:ne Riks-Stånd, Ridderskapet och Adeln samt Preste-Ståndet, som återremitterat frågan, att Utskottet icke har något att dervid tillägga; och då två Stånd godkänt förslaget, anser Utskottet sig böra detsamma vidblifva.
Under förutsättning att direkt bevillning komme att för räntebärande kapitaler utgöras, hemställde Utskottet, vid besvarande af i ämnet väckta motioner, att de i 33 och 34 §§ af nu gällande Bevillnings-stadga i afseende å det s. k. bevillningsafdraget meddelade föreskrifter borde upphöra.
Denna hemställan, som förekommer pag. 24 i Utskottets Betänkande, har blifvit bifallen af Ridderskapet och Adeln samt Borgare- och Bonde-Stånden.
Preste-Ståndet har deremot icke särskildt yttrat sig Bevilinings-Utskottels Ullålande M 34.
11 olver ifrågavarande framställning, hvilken alltså måste anses hafva blifvit af nämnde
Stånd återremitterad i sammanhang med § 6 uti förslaget till Bevillnings-stadgan.
Då Utskottet här ofvan förnyat sitt förslag om direkt bevillning å kapitaler, har Utskottet ansett sig böra hemställa, att Preste-Ståndet mätte godkänna Utskottets af de öfriga RiksStånden gillade förslag om det s. k. bevilinings-afdragets upphörande.
2:dra och 3:dje mom. af § 6 hafva af Bonde-Ståndet blifvit godkända, men af Ridderskapet och Adeln samt Preste- och Borgare-Stånden återremitterade.
Inom nämnde
Stånd har anmärkts, att dessa moment vore uppställda såsom om meningen vore att gifva en definition på hvad med inkomst af kapital och arbete förstås, samt att densamma, i sådant läll, vore ofullständig.
Då momenten borde anses blott innefatta exempel, skulle ordalydelsen vara följande: »Till inkomst af kapital (arbete) räknas:»
Dessförutom har ordställningen i 2:dra mom. ansetts kunna för anleda dertill, att för utdelning å aktier i bolag bevillning kunde komma att påföras såväl aktie-egarne, som sjelfva bolaget.
Till undanrödjande af anledningen till dessa anmärkningar, har Utskottet gifvit momentet den förändrade redaktion, bilagde förslag utvisar; hvarförutom Utskottet, på grund of inom Riks-Stånden gjorda yrkanden, i 3:dje mom. tillagt, att till inkomst af arbete jemväl räknas sådan inkomst, som erhålles af bränvins-brännerier och penninge-rörelse; hemställande Utskottet, att dessa redaktions-förändringar och tillägg må af Rikets Ständer godkännas.
Då det ansetts mindre lämpligt att i Bevillnings-stadgan särskildt omnämndes, alt Norrmän, anställde vid de förenade rikenas beskickningar hos utländska magier, skulle erlägga bevillning för hvad de från Svenska stats-kassan uppbära, har Ridderskapet och Adeln samt Borgare-Ståndet beslutat att 4:de mom. af § 6 skulle erhålla följande, i mera allmänna ord uttryckta lydelse:
Vid de förenade Rikenas beskickningar hos Utländska magter anställda, jemte alla öfriga under Utrikes
Departementet lydande embets- och tjenstemän erlägga inkomst-bevillning för den aflöning de frän Svenska stats-kassan uppbära.
Bonde-Ståndet åter har godkänt Utskottets redaktions förslag och hos Preste-Ståndet, som återremitterat hela § 6, har, såvidt af dess diskussions protokoll kan inhemtas, intet yttrande rörande 4:de momentet förekommit.
Utskottet anser den af Ridderskapet och Adeln samt Borgare-Ståndet beslutade lydelsen af ifrågavarande stadgande hufvudsakligen kunna antagas, dock med den förändring i uttrycket, att bevillningen skall erläggas för den del af deras aflöning, som motsvarar Svenska stats-verkets bidrag till samma aflöning; och får Utskottet, med frånträdande af sitt förra förslag, hemställa, att ifrågavarande stadgande må erhålla den förändrade lydelse, som förekommer i bifogade förslag. 12 Bevilinings-Utskoltvts Utlåtande As 34.
5:te eller sista momentet af § 6 har jemväl återremitterats såväl af Ridderskåpet och Adelil, som af Preste- och Borgare-Stånden, men gillats af BondeStåndet.
Uti detta moment hade Utskottet föreslagit, att arrendatorer af Kronan tillhörig last egendom skola erlägga bevillning för den inkomst de af dessa arrenden åtnjuta.
Häremot har blifvit anmärkt, dels att påläggande af bevillning för redan afslutade arrenden af Kronan tillhörig läst egendom, skulle innefatta en orättvisa mot arrendatoren, som vid arrende-kontraktets alslutande utan tvifvel tagit i beräkning förmånen att från bevillning för arrendet vara befriad, dels att åläggandet af dylik bevillning för arrenden, som framdeles afslulades, komme att föranleda till en deremot svarande minskning i arrende-beloppen.
Bevillningen vore äfven orättvis, då arrendatorer af andra allmänna inrättningars, såsom akademiers, hospitalers m. fl., äfvensom af enskildes jordegendomar vore derifrån befriade.
Enligt Utskottets i § 2 framställde förslag skall för all inom riket belägen läst egendom, med undantag af Statens, af egaren erläggas bevillning.
I enlighet med delta stadgande kommer alltså bevillning att utgöras för den jord, som tillhör fromma stiftelser och andra dylika inrättningar.
Delta är också anledningen hvarföre arrendatorer af så väl enskildes, som fromma stiftelsers egendom ansetts böra från bevillning för inkomst af arrendet befrias, men deremot inkomst-bevillning brira utgöras af krono arrendatorer.
En väsendtlig skilnad förefinnes ock emellan dylika och andra arrendatorer och denna skilnad ligger förnämligast i den långa lid, som de förres konlrakter vanligen omfatta, äfvensom i den optionsrätt till arrendet, som numera är dem tillerkänd.
Då uppskattningsvärdet å den enskildes egendom i följd af derå nedlagde kostnader och verkställda förbättringar stiger, kommer i sjelfva verket alt deraf utgå en högre bevillning, ehuru grunden för dess beräkning är densamma.
Det synes derföre också vara billigt att arrendatorer af Kronans egendom, i den mon de deraf hafva behållen inkomst, derför erlägga någon afgift till Staten.
De kontrakter, som emellan Kronan och den enskilde ingås, kunna och böra egentligen icke hafva något samband med den bevillning, som Svenska folket genom Rikets Ständer vid hvarje riksdag sig åtager.
Utskottet hyser således fortfarande den åsigt, att innehafvare af sådane fastighetsorrenden, som med Kronan äro afslutade, böra för siri inkomst deraf betala bevillning
Beträffande åter sjelfva redaktionen af det ifrågavarande stadgandet, får Utskottet, till undvikande af den tvetydighet, som eljest skulle förefinnas i afseende å arrendatorer af boställen, för livi ka boställs-innehafvaren betalar bevillning, med vidbli!vande i hufvudsaken af sitt ifrågavarande, utaf Bonde ståndet gillade förslag, hemställa att ifrågavarande stadgande må erhålla följande lydelse:
Arrendatorer af sådan Kronan tillhörig fast egendom, för hvilken Bevillnings-Ulskottets Utlåtande M 54.
13 bevillning enligt § 2 icke utgöres, erlägga bevillning för den inkomst de af dessa arrenden åtnjuta. § 7.
Uti punkten l:o af 7 hade Utskottet, bland annat, föreslagit, att, i fråga om den inkomst, för hvilken bevillning skall utgöras, följande kostnader oell utgifter finge afräknas, nemligen: a) ränta å det för rörelses bedrifvande upplånade kapital; b) arrende eller hyra för de i och för rörelsen arrenderade eller hyrda lägenheter, fabriks- och magasins-byggnader samt öfriga lokaler; c) drift- och underhålls-kostnader för gående verk eller begagnade maskiner; d) aflöning, föda och öfriga kostnader lör de i och för rörelsens bedrifvande använda biträden och arbetare; äfvensom att, då till rörelses bedrifvande användes egendom, lägenhet eller åbyggnad, för hvilken fastighets-bevillning erlägges, skäligen beräknad arrendeeller hyres-afgilt finge afdragas från den inkomst rörelsen lemnar.
Ridderskapet och Adeln samt Presle-Slåndet hafva lill Utskottet återremitterat hela § 7.
II vad särskildt angår de nyss åberopade momenten deraf, så har Borgare-Ståndet antagit följande lydelse å det under litt. a) förekommande stadgandet, nemligen: »När inkomst beräknas af ränta å utlunadt kapital, får afdrag ske för ränta, som den skattskyldige ulbeialt ä upplånadt kapital, jemte de kostnader, som genom kapitalets förräntande förorsakas.»
Deremot har Bonde-ståndet afsiagit det under litt a) upptagne stadgandet, att ränta å det för rörelses bedrifvande upplänade kapital må från inkomsten afräknas; och hafva sistnämnde begge
Stånd i öfrigt godkändt de här ofvan intagne moment.
Uti det från Ridderskapet och Adeln ankomne diskussions protokoll förekommer ock elt yrkande att, för tydlighets skull, borde i § 7 insättas ett särskildt mom. hufvudsakligen af enahanda lydelse med hvad Borgare-Ståndet i afseende å litt. a) beslutat.
Hos Preste-Sstån - det har hufvudsakligen blifvit anmärkt, att de föreslagna afdragen skulle, i händelse de godkändes, föranleda till så många kontraräkningar och afföringar, att slutligen i många fall ingen beskattningsbar inkomst äterstode.
Dylika afdrag borde icke heller medgifvas näringsidkare, då man icke ansett sig kunna medgifva att molsvariga afdrag skulle få tillgodoberäknas embets- och tjenstemän samt pensionstagare för deras uppoffringar and' r långa läroår och en lång, lönlös tjenstgöring såsom extra-ordinarier.
Utskottet har vid förnvadt öfvervägande af nu ifrågavarande stadganden ansett dem samtlige helt och hållet öfverflödiga.
Utaf den i § 6 uttalade grundsats, att bevillningen skall beräknas å behållna inkomslbeloppet, måste det nemligen ovilkorligen följa, att detta belopp icke kan till siffran utrönas, innan alla de för 14 Bevillnings-Utskottets Ullålande JYs 34. röelses bedrifvande oundgängliga kostnader blifvit afräknade.
Utskottet finnér sig derföre böra hemställa, att Rikets Ständer mätte besluta, att de uti § 7 'punkten l:o under litt. a) b) c) och d) föreslagna stadganden till och med orden »den inkomst rörelsen lernnart), böra ur § helt och hållet uteslutas; Och torde, i händelse af bifall härtill, det af Borgare-Ståndet i afseende å litt, a) fattade beslut få anses hafva förfallit.
Det näst efter nyss omhandlade stadganden förekommande förslag, att näringsidkare, som under året näst före det, för hvilket bevillning påföres, gjort sådana förluster, att någon behållning å rörelsen icke uppkommit, likväl skall erlägga bevillning, beräknad efter hvad en rörelse, jemförlig med den han drifvit, anses i allmänhet afkasta, har blifvit godkiindt endast af Bonde-ståndet, hvaremot de öfriga Riks-stånden återremitterat detsamma.
Dervid har, å ena sidan, anmärkts, att stadgandet slode i strid med grundsatsen om beskattning efter behållen inkomst och innefattade dessutom en så uppenbar orättvisa, att den icke kunde annat än väcka stor ovilja hos den skattskyldige, som deraf drabbades.
Denna orättvisa vore ock desto mera anmärkningsvärd, som, enligt § 8, en person, hvilken egde 400 R dr i inkomst, vore från bevillning derför befriad.