Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
» K a n h ä n d a d e t, m e n h u r d e t är, så g ö r alltid e n v ä n l i g v a r n i n g från u t o m s t å e n d e n å g o t till, s e d a n d e n f ö r s t a f ö r a r g e l s e n öf- v e r i n b l a n d n i n g e n g å t t ö f v e r o c h eftertan- ken börjar röra p å sig.
M a n har både rätt o c h s k y l d i g h e t att här i n g r i p a.
» » J a v i s s t, o c h m a n k a n väl b e g ä r a att få s i n a n e r v e r s k o n a d e, » m e n a d e f r ö k e n E m m a förtrytsamt.
Herr X.
drog något på munnen.
» D e t är i n t e litet v i k t i g t, d e t!
— M e n a n t a g n u, att m a n i d e t t a e n d a fall v e r k - l i g e n u t r ä t t a d e n å g o t g o d t — l i v a d skall m a n g ö r a f ö r att h i n d r a alla d e s s a a n d r a o l y c k o r af s a m m a s l a g, h v a r o m vi n ä s t a n d a g l i g d a g s läsa i t i d n i n g a r n a?
» » G o d t, att n i a n k u n d e r ä d d a å t m i n s t o n e ett lift » i n v ä n d e fru X.
» M e n j a g säger l i k a s o m d u: l i v a d skall m a n göra för att h i n d r a alla d e s s a o l y c k o r, s o m till s t ö r s t a delen härröra ur m ö d r a r n a s l i k g i l t i g h e t?
D å d e tidt o c h ofta läsa tidningarna, hur d e n o c h d e n f e m - eller s e x å r i n g e n s t ö r t a t n e d i g a t a n g e n o m ett f ö n s t e r, s o m oför- s i k t i g t l ä m n a t s ö p p e t u n d e r d e n lilles en- s a m h e t, är d e t o f a t t l i g t, att d e ej häraf t a g a v a r n i n g för s i n a e g n a s m å t t i n g a r s del.
D e b o r d e v ä l g e n o m e x e m p l e n af allt tä- t a r e o l y c k s f a l l till sist fått en s å d a n s k r ä m - sel, att i n t e en e n d a o l y c k a i d e n v ä g e n v i d a r e tillätes inträffa.
» T i l l å t m i g g ö r a ett p a r a n m ä r k n i n g a r, » s a d e e n ä l d r e m a n, s o m hittills u n d e r tyst- nad hört på.
» E n m y c k e t s t o r d e l af d e k v i n n o r, i n o m h v i l k a s s a m h ä l l s k l a s s d e flesta af d y l i k a o l y c k o r inträffa, t o r d e k n a p p t h a t i d att l ä s a e n t i d n i n g, d e h a i c k e t i l l g å n g till e n s d e n b i l l i g a s t e, eller d e i n t r e s s e r a sig i c k e alls f ö r t i d n i n g s l ä s n i n g, o c h m e d deras män förhåller det sig nära n o g på s a m m a s ä t t; p å sin h ö j d ö g n a d e f l y k t i g t g e n o m bladet och g l ö m m a under dagens id b v a d d e h a läst.
Därför ha hvarken h u s t r u r n a eller d e r a s m ä n d e t r i k t i g a b e - greppet o m den omfattning, de omtalade o l y c k s f a l l e n tagit.
A f alla, s o m u n d e r e n l ä n g r e t i d inträffat, h a d e, m e s t k a n s k e g e n o m h ö r s ä g n e r, b l o t t r e d a p å n å g r a få o c h f ä s t a i n g e n v i d a r e u p p m ä r k s a m h e t där- v i d, d å d e t är s a k e r, s o m i c k e r ö r a dem och deras familj.
D e få j u s t a l d r i g n å g o n r ä t t k r a f t i g t u p p i y c k a n d e a n l e d n i n g att öf- verväga satsen: » i dag dig — i m o r g o n mig! » O m i en s m å s t a d en b a r n u n g e s k u l l e falla i g a t a n, k o m m e s ä k e r t h e l a s a m h ä l l e t i r ö r e l s e, m e n i e n s t o r o c h in- t e n s i v t liflig s t a d s o m S t o c k h o l m, d ä r n y a händelser o c h intryck i snart sagdt hvarje m i n u t aflösa h v a r a n d r a, försvinna dylika t i l l d r a g e l s e r i m ä n g d e n af a n d r a m e d s t ö r r e dimensioner.
D e äro, trots s l u t s u m m a n s s t o r l e k, sä att s ä g a ä n d o c k f ö r g l e s t för- d e l a d e p å ett a l l t f ö r v i d s t r ä c k t folk- o c h h ä n d e l s e o m r å d e f ö r att gifva tillräckligt starka och varaktiga intryck.
Där en dy- lik o l y c k s h ä n d e l s e i c k e r e n t af är f ö r b i s e d d, är d e n i alla, fall g l ö m d o m n å g r a d a g a r, ja, o m några timmar.
D e k o m m a, ofta, d e t är s a n n t — m e n ä n d o c k alltför e n s t a k a, s å v ä l själfva t i l l d r a g e l s e r n a s o m m o t i v e n därom. » » E n s t a k a?
» u p p r e p a d e fru X.
» D e t fat- t a d e s b a r a, att d e t en v a c k e r d a g regnode barn i gatan.
» » E l l e r r a m l a d e ' uppgifter på förolyckade barn i h v a r j e f a m i l j i S t o c k h o l m.
» » Hur menar doktorn? » » J o, j a g t r o r o c h har l ä n g e t r o t t, att o m f a m i l j e m ö d r a r n a t i d t a l s p å en g å n g l ä s a o m n ä r m a s t f ö r e g å e n d e m å n a d e r s eller halfårs o l y c k s f a l l af d e t t a slag o c h så g o d t s o m b l e f v e t v u n g n a att l ä s a d ä r o m, s k u l l e en utomordentligt g o d verkan förspörjas.
Ur de dagliga tidningarnas årgångar kan m a n h o p r ä k n a ä n d a till s j u t t i o barnfall g e n o m f ö n s t e r p e r v i s s a år.
Utplockade på 3 6 5 dagar m e d tusentals skiftande händelser, g ö r a d e e j s y n n e r l i k effekt.
Men bunta i h o p d e m t. e x.
h a l f å r s v i s, låt t r y c k a af e n 27ö t r e t t i o, f y r t i o n o t i s e r efter h v a r a n d r a p å e n e n d a lista, o c h s p r i d d e n i e n 3 0 eller 4 0 t u s e n e x e m p l a r b l a n d S t o c k h o l m s alla fa- m i l j e r!
S k i c k a s o m s a g d t h v a r j e halfår u t e n s å d a n r e s u m é, o c h j a g tror, att d e n s k a l l v e r k a m y c k e t g o d t f ö r v ä c k a n d e t af o v a k s a m m a mödrars eftertanke.
En och a n n a n a n g r i p a r e u t r ä t t a r ej m y c k e t, m e n k o m m a de i samlad trupp, kunna de m ö j - l i g e n t i l l f o g a l i k g i l t i g h e t e n ett s v å r t n e d e r - lag.
Jag föreställer m i g, huru olika d e n n a envist återkommande, oundvikliga rapport till e n b ö r j a n k o m m e r att m o t t a g a s.
På somliga torde den strax verka m e d öfver- v ä l d i g a n d e kraft till v a r n i n g f ö r f r a m t i d e n, a n d r a k o m m a att, f r ä s a n d e af f ö r a r g e l s e, slunga u n d a n den m e d ett: » j a g behöfver inte ta, e m o t s å d a n t här — d e t a n g å r i n t e m e j!
» — f ö r att o m e n s t u n d s e n a r e af n y f i k e n h e t t i t t a litet p å d e n!
D e t b e h ö f s b a r a så m y c k e t till e n b ö r j a n: ett frö till e f t e r t a n k e är d ä r m e d ä n d o c k u t s å d t.
Var l u g n f ö r, att k v i n n o r n a, t r o t s m ö j l i g h a r m i f ö r s t o n e, ä n d å till sist l ä s a d e n från b ö r - j a n till s l u t o c h t a g a i n t r y c k af d e t var- ningsdigra innehållet.
— » Åh, herre G u d, att d e t är så m å n g a p å så k o r t t i d!
» tor- d e m e r ä n e n t a n k f u l l t u t r o p a.
» H v e m kun- d e tro d e t!
» K o m m e r l i s t a n till p e r s o n e r, s o m h a f v a allt f ö r s t o r o m v å r d n a d o m s i n a b a r n för att behöfva, v a r s k o s p å e l ä n d e t, t o r d e d e för d e t g o d a s y f t e t s skull m e r ä n gärna ursäkta dess ditkomst.
Och livad beträffar d e f a m i l j e r, d ä r o l y c k o r n a j u s t h ä n d t, k u n n a o c h b ö r a d e s s a af g r a n n l a - genhetsskäl förbigås vid listornas kringsän- dande.
D e t t a låter s i g lätt g ö r a m e d led- n i n g af d e r a s i n o t i s e r n a u p p g i f n a n a m n och adresser.
Den s t e n e n p å b ö r d a, s o m b e s t å r i e n n y e r i n r a n till a n d r a o m d e t i m a d e o l y c k s f a l l e n, få d e v ä l tåla, d å d e r e d a n fått tåla d e n i t i d n i n g a r n a.
— S ä en a n n a n s a k: h v e m b e s t y r o m d i s t r i b u - t i o n e n?
P o s t v e r k e t k n a p p a s t, d e t b l e f v e för dyrt, m e n enskilda, pålitliga kolportörer, s o m m o t e n e n m y c k e t r i m l i g afgift s k u l l e å t a g a s i g att s p i d a l i s t o r n a i h v a r e n d a lä- g e n h e t i h u f y u d s t a d e n.
— O c h till s i s t: h v e m s k a l l b e s t å k o s t n a d e r n a, h v e m skall g ö r a i n s a m l i g e n af u p p g i f t e r n a?
D e t s e n a r e s k u l l e h v i l k e u h y g g l i g k a r l s o m helst, s o m j a g b a d d ä r o m, å t a g a s i g g r a t i s p å ett b e - sök i n å g o n d a g l i g tidnings redaktion, där h a n k u n d e v e r k s t ä l l a a f s k r i f t e r n a ur en s. k. t i d n i n g s l i g g a r e.
Beträffade k o s t n a d e r n a för s ä t t n i n g, p a p p e r o c h t r y c k n i n g t o r d e d e s s a p å s i n h ö j d g å till n å g r a o c h f e m t i o k r o n o r, k a n s k e m e r a, m e n i alla fall i n t e m e r a, än att m å n g e n e n s k i l d v ä l v i l l i g per- s o n, s o m i n t r e s s e r a t s f ö r s a k e n, s k u l l e åta- ga sig d e m.
Eller k a n s k e ä n n u s ä k r a r e n å g o n af v å r a m å n g a v ä l g ö r e n h e t s f ö r e n i n - g a r!
----- O m m i t t f ö r s l a g b e f u n n e s p r a k t i s k t o c h s a t t e s i v e r k e t, t r o r j a g n o g, att d e s s r e a l i s e r a n d e p å m ä n g a håll s k u l l e k ä n n a s som ett s v i d a n d e h u g g, m e n här g ä l l e r, » s l u t a d e d o k t o r n, » a t t m e d kraft sätta yxan.
till r o t e n p å d e t g a m l a o l y c k s t r ä d e t!
Uppmana edra bekanta att oförtöfmdt prenumerera på Idun för senaste halfåret, då rfe härigenom erhålla det intressanta och rikt illustrerade julnumret gratis.
IDUN 276 Välvilja.
Teckning för Iduii af S y l v i a.
P et var i en skymningsstund s o m fru Dyreli gjort sin inflyttning.
En o c h annan af de grannfruar, hvilka tagit flyttlasset m e d dess enkla bohag i skärskådande, hade funnit, att hon gjorde klokt som undvek dagsljuset, o c h innan man ens sett en skymt af den lilla änkan, visste man, att hon var en bekantskap, hvilken det icke var värdt att » Stå efter ».
Den nya hyresgästen delade samma förstuga som fru Haverman, och denna, som hade ovan- liga anlag för att ta reda på ställningar o c h för- hållanden, kände nogsamt till, redan innan ett dygn förflutit efter inflyttningen, att den unga änkan under sin mans lifstid sett bättre dagar.
Med sjukdom o c h död hade följt bekymmer, o c h om fru Dyrell icke lyckats få linnesömnad för butiker, så skulle hon jämte sina två små dött- rar säkerligen o m k o m m i t, ty h o n skulle kanske förr ha dött än anlitat den allmänna barmhär- tigheten eller någon asyls gästfrihet.
Fru Haverman kunde icke annat än rycka på axlarna åt en så malplacerad stolthet.
När man ej har välbärgade släktingar, som kunna bistå med råd o c h dåd, så är det bäst att » ta skeden i vacker hand », sade hon.
Visst hade man påstått, att fru Dyrell en gång i tiden haft en rätt vidsträckt o c h fin umgänges- krets.
Men man har nog reda på hvad en sådan är värd.
» Så länge min tunna rann, kände mig både kvinna och man ».
Ja, det är minsann icke från i går, man gjort den erfarenheten, att man gärna drar sig en smula för utfattigt folk, och summa summarum af hvad fru Haverman upp- snappat var således, att den stackars änkan, i denna snöda värld, icke hade någon annan än sig själf att förlita sig till.
Naturligtvis föll det fru Haverman icke in att vilja inregistrera fru Dyrell bland sina umgän- gesvänner, men en vacker dag inträffade mellan (lem ett visst närmande.
Detta steg till ett slags bekantskap skedde vid ett tillfälligt möte i trap- porna.
» Jag är själf barnlös, » anmärkte i förbigående fru Haverman, » men jag är mycket svag för så- dana bär småttingar, » och härvid strök hon med sin stora, feta hand öfver de små dyrellernas linhåriga hufvuden — en vänlighet, som helt o c h hållet öppnade den önnua moderns hjärta.
När de båda fruarna efter denna stund sam- manträffade, växlade de alltid några ord, och o m fru Dyrell icke kunde räknas till ett umgänge, » så kunde man j u alltid dra nytta af henne, på samma gång man gjorde den stackars männi- skan en tjänst, » tänkte fru 1 Iaverman, som hade rykte, o c h berömmelse af att vara en i högsta grad praktisk o c h förståndig person.
Till följd häraf dröjde det icke länge, innan fru Dyrell lick i uppdrag att förfärdiga en del linnepersedlar åt fru Haverman.
Denna beställning gafs o c h ut- fördes till ömsesidig belåtenhet, i det arbetsgif- verskan betingade ett pris som understeg det hon vanligtvis brukat erlägga o c h arbetstager- skan å sin sida fick mottaga högre betalning än den hon erhöll från butikerna.
Vid sömnadens afslutning blcf fru Dyrell för första gången införd i fru Hävermans förmak.
Den värda damen presiderade där vid en kaffe- bricka samt uppträdde för öfrigt m e d sin älsk- värdaste beskyddaremin o c h, då hon fann sin gäst ha ett undfallande o c h tillbakadraget sätt, så tyckte b o n, att hon pratat bort en rätt an- genäm stund.
» Det är inte värdt att sätta sig på sina höga hästar, » sade hon med en skämtsam nick, » håll därför till godo, » tillade hon Och räckte fru T&gt;y- rell en påse, som innehöll hembakade bullar åt småflickorna.
» Bry er inte o m att rodna, kära ni.
se så, se så, inga tacksägelser, » o c h m e d ett belåtet leende såg hon efter den bortgående, som aflägsnade sig med en känsla, liksom hade hon börjat gå för » livar mans dörr ».
Efter detta hände det emellertid ofta, att h o n till barnens förmån erhöll ätbara bevis på fru Havermans välvilja.
Men s o m h o n hade ett sinnelag, hvil- ket, utan att vara otacksamt, djupt kände san- ningen af: saligare är gifva än taga, så sökte hon som ett slags ringa ersättning i sin mån vara så tillmötesgående s o m möjligt.
Då således fru Haverman, s o m fortfor på sitt praktiska sätt att draga nytta af den lilla sömmerskan, därtill tyck- tes finna, att det var bekvämt att ha någon per- son i närheten, m e d hvilken man kunde utbyta tankar, så hände det ofta, att fru Dyrell blef in- bjuden till en liten kaffekonselj.
Fastän hon då mången gång måste ta natten till hjälp för att ersätta dagens försummelser, så ansåg h o n sig stå i så stor förbindelse till fru Haverman, att hon ständigt hörsammade hennes minsta vink.
Under de förtroliga stunder, som nu uppstodo, talade de båda fruarna icke allenast o m nutidens förhållanden, utan de berörde också förgångna dagar.
Att fru Haverman haft en del tusenden i arf samt många tillbedjare tor sina fötter, dolde hon icke.
Slutligen hade hon lyckliggjort herr Haverman, s o m å sin sida kanske icke helt o c h hållet lyckliggjorde henne.
Efter detta erkännande blef fru Dyrell kring- snärjd m e d frågor.
M e d ett förläget leende kunde hon ej förneka, att hon i sin första u n g d o m haft ett tycke, hvilket hennes pappa o c h m a m m a d o c k hade ogillat.
Den uppträdande friaren hade va- rit en obemedlad yngling, visserligen med frisk vilja att skaffa sig ett lefvebröd, men som för tillfället icke kunnat bjuda något annat än obe- stämda framtidsförhoppningar o c h utsikten till en långvarig förlofning.
Det hade visserligen kostat henne många stri- der o c h tårar, då hon måste afsäga sig hvad hon då kallade » sin enda l y c k a », o c h hon hade tyckt, det var m e d krossadt hjärta som h o n dragit sig från affären, men hon var ju så godt s o m ett barn o c h.
Å h nej, h o n hade icke glömt!
Hon hade honom ännu i kär hågkomst.
Men då han i sin förtviflan reste till Amerika för att vistas hos en där bosatt farbror, så visste h o n att det varit ett farväl för lifvet.
Några år efter detta farväl hade hennes för- äldrar ifrigt påyrkat, att hon skulle gifta sig med herr Dyrell.
H o n hade aldrig ångrat den in- gångna förbindelsen.
Visserligen hade den på sista tiden medfört en mängd bekymmer, men under mannens lifstid hade hon fört ett lyck- ligt lif.
Fru Haverman framstötte ett tvifvelaktigt h m!
» Som fästmän bära de oss på sina hän- der, » sade hon, » men s o m äkta män ha de intet emot att ha dem fria för att begå idel dår- skaper.
Äktenskapet består af ramlade illusio- ner.
och ni, s o m många andra, har nog inte alltid haft skäl att rosa marknaden? » » Jag tror mig alltid ha haft skäl att vara nöjd, » svarade den_andra m e d en vacker blick.
» Alltid?
A r det inte bra m y c k e t sagdt? » Den unga änkan, som gärna i lugn ville sörja salig Alfred, sakkade nekande sitt hufvud.
» Om den döde inte annat än godt! » svarade hon m e d ett så bestämdt tonfall i sin löst, att fru Haverman icke fann vidare intresse af att beröra äktenskapsfrågan.
Men det fauns i stäl- let så många andra ämnen, hvilka voro rent af outtömliga, och främst bland d e m grannars o c h vänners görande o c h låtande.
Härvidlag orerade fru Haverman utan ringaste motsägelser samt hade nöjet att yfvas öfver fina bekantskaper och så att säga flyta ofvanpå samt var för öfrigt mycket nedlåtande och välvilligt stämd m o t den lilla ringa och obetydliga fru Dyrell.
» Nu ha vi snart Kristinadagen, » sade hon en gång.
» Den infaller just på en tid, då man m e d öfversteprästen i ' Sköna Helena ' kan säga: för m y c k e t blommor! » Fru Dyrell rodnade.
H o n hade just tänkt på en förtjusande bukett, med hvilken hon ville uppvakta Kristina, o c h h o n framkastade ett Jialf- högt: » A t den som har allt är inte lätt att finna en passande gåfva. » » Så säga a l l a.
» Förra året hade en af hen- nes bekanta till en förströelse i ensamheten ve- lat ge henne en hund — så dumt o c h b a r o c k t!
Denna present skulle ju medföra kostnader, be- svär o c h förargelse.
M e n en liten fågel.
till exempel en kanariefågel, s o m man kunde roa sig m e d att göra tam.
V i d hvarenda drill skulle hon tänka på gifvaren.
En gul fågel i en glän- sande bur, p r y d d med friskt g r ö n t.
detta vore en gåfva, s o m hon skulle värdera.
M e n ingen vore henne n o g tillgifven att tänka på att göra henne en dylik fröjd.
troligtvis ingen!
Efter detta, kände fru Dyrell icke någon ro i sin själ.
Vakande eller sofvande plågades hon af tanken på den där kanariefågeln.
Dag efter dag under månadei hade hon för egen del gjort några försakelser för att af spa- rade penningar köpa nya skodon åt barnen.
Skulle h o n ha kraft att ta bort ännu fiere tim- mar af nattens s ö m n?
Att lefva på en ännu större förknappning för att bli i tillfälle ersätta de besparingar hon redan gjort, därest dessa 1895 skulle användas till en omtyckt present åt en viss Kristina?
Ja, hon ville o c h måste visa fru Haverman att.
men hon gaf sig icke tid till vidare re- flektioner.
H o n förstod att vara erkännsam, o c h hur undfallande hon än var, hade h o n en viss stolthet.
» Gåfvor o c h gengåfvor, » tänkte h o n och skyndade från södra stadsdelen till den norra, där man annonserat o m: fåglar till salu.
Efter mycket prut blef köpet afslutadt att till passande dag öfversändas åt fru Haverman .. hvarpå fru Dyrell öfver Skeppsbron direkt begai " sig på hemvägen.
Härunder hade h o n snart nått Räntmästartrappan, där hon bland passagerarna från Djurgården såg en herre k o m m a springande- i land och nu vid hennes åsyn stannade s o m förstenad.
» Mia, käraste Mia! » Han hade plötsligt återfått tal- o c h rörelseförmåga, o c h i del han fattade hennes händer, s o m i detta ögonblick maktlösa fallit utmed hennes sidor, tillade lian.
» Så jag har sökt att få reda på d i g.
du o c h din man vistas då inte i H a m b u r g?
» » Min man.
h a n?
» » Han? » » Är död, » hviskade hon med darrande, färg- lösa läppar.
» Det var en kusin till Alfred, s o m med sin familj, förra året, flyttade härifrån.
Att du kände igen mig, kära Janne.
» » När man ständigt har dig i tankarna, är det väl inte så underligt. » » Aldrig i lifvet », sade hon o c h besvarade hans leende, » trodde jag mig få återse d i g!
» Det dröjde icke många veckor, innan herr Janne W i d é n s o m sin hustru hemförde den enda kvinna han någonsin älskat.
Han var icke längre en medellös yngling, då han återvände till fäderneslandet, utan g e n o m arf efter farbrodern o c b egen omtänksamhet en rik man.
För den gynnsamma växlingen i sitt öde ansåg fru W i d é n sig uteslutande ha fru Haverman att tacka.
T y utan ett visst u p p k ö p, skulle hon n o g aldrig gjort det ödesdigra mötet, o c h fru Haver- man mottog med nöje de tacksamhetsbevis, som ägnades henne.
Men när lilla fru W i d é n i eget ekipage körde från den närbelägna, nyligen inköpta egendomen, där de nygifta uppslagit sina bopålar så — ja, man är ju icke mer än människa!
— så såg hon på ståten m e d en känsla, s o m o m hon fått en nagel i ögat.
Men hon var d o c k nog älskvärd att m e d öppen famn ta emot sin f. d. protegéé och för första gången behandlade hon henne som en jämnlike.
Till alla, s o m ville höra därpå, sade hon sedan, att hon kände en oerhörd glädje öfver att se den stackars människan fått bättre dagar.
Ty hon visste, att o m det icke hade funnits en viss välvillig varelse — namn ville hon förtiga — som ömmat för o c h hjälpt o c h understödt den lilla änkan o c h hennes linhåriga småttingar, så skulle de vid det här laget vandrat omkring med stal i hand i stället för att åka efter egna hästar .. Och alla, s o m hörde dessa ord, sågo upp m o t taket och nickade sedan betecknande mot fru Haverman — det var ju en gammal känd sak, att hon öfvade barmhärtighet.
Några allmänna synpunkter af Professor Robert Tigersteclt.
(Forts.) A n t a g a vi, att den mängd i matsmältnings- apparaten tillgodogjord ägghvita, som en full- vuxen kroppsarbetare dagligen behöfver, upp- går till endast 90 g m, så behöfde han af groft rågbröd (mjukt med 8 % ägghvita, hvaraf ' Vt o i c k e tillgodogöres i tarmen) 1607 g m o c h af ärter (det på ägghvita rikaste af våra vegeta- biliska födoämnen med 22 % ägghvita, hvaraf
1895 7 J O icke tillgodogöras i tarmen) 584 g m.
Men vi förtära icke ärterna torra, utan i form af mos eller soppa.
V i d ärtmosets tillredning- ökas volymen genom upptagande af vatten, så att den färdiga maträtten k o m m e r att väga omkring 2000 g m.
Hvilken människa kan hålla ut m e d att dagligen förtära 1600 gm mjukt bröd eller 2000 g m ärtmos?
Det är således nödvändigt att genom ani- maliska födoämnen fylla en del af kroppens ägghvitebehof.
Detta hafva i själfva verket åtskilliga vegetarier insett: de förtära visser- ligen icke kött, men medgifva ägg, mjölk o c h mejeriprodukter.
Men då är födan icke mera en rent vege- tabilisk; ty då ingå j u i densamma både ägg- hvita o c h fett från djurriket.
H v a d särskildt ägghvitan beträffar, utgör j u ost ett på den- samma synnerligen rikt födoämne.
O c h i smör och mjölk kan j u erhållas allt det fett, krop- pen behöfver.
M o t denna form af vegetarism kan därför ur näringslärans synpunkt inga principiela in- vändningar göras — förutsatt att mängden af ägg, mjölk, smör o c h ost icke tages alltför liten.
Frågan gäller då egentligen endast o m vi skola förtära kött eller icke.
M e d kött för- stå vi här icke allenast köttet af nötkreatur, utan äfven musklerna (köttet) af alla andra djurslag samt djurens inre organ, såsom lef- vern, äfvensom blod o c h alla slag af dessa ämnen framställda varor, såsom korf o c h annat dylikt.
M o t förtäringen af kött har man hufvud- sakligen anfört, att köttet innehölle en mängd ämnen, som på kroppen skulle verka skadligt.
A t t köttet kan innehålla för hälsan skad- liga beståndsdelar förnekas af ingen.
Tvärtom är det just denna omständighet, som fram- kallat det allt bestämdare framträdande yrkan- det på en effektiv köttkontroll genom offentliga slakthus.
D ä r e m o t finnes intet spår till bevis för att ett ordentligt kött i allmänhet skulle vara skadligt.
Har en människa en alldeles afgjord motvilja mot att förtära kött, så finnes j u ingen anledning att tvinga henne därtill.
Likaså kan kött vid vissa sjukliga tillstånd verka skadligt, o c h slutligen måste det med- gifvas, att en alltför riklig förtäring af kött kan hafva en ogynnsam inverkan på kroppen.
Men dessa omständigheter o c h andra m e d dem likartade, som möjligen ännu kunna fram- dragas, äro likvisst icke af den art, att de på något sätt skulle motivera köttets uteslutande från raden af våra födoämnen.
Tvärtom böra vi uppfatta det som en välgärning för män- niskan, att hon icke i likhet med en mängd djur är hänvisad endast till en enda bestämd grupp af födoämnen, utan kan från många olika håll välja sin föda.
Endast härigenom har det blifvit möjligt för människan att un- derlägga sig hela jorden, från ekvatorn till närheten af polerna.
Huru skulle en eskimå kunna lefva utan k ö t t?
M e n vi behöfva icke gå så långt som till denna mänsklighetens längst m o t norr framskjutna utpost, för att inse köttets utomordentliga betydelse såsom födoämne, då vi j u hafva de mest talande exempel på nära håll.