Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Hon studerade tillsam- tik », och hennes uppfattning stödes af de mest bad han, och gråten stockade hans röst, den mans med sin man och hade sitt kontor i framstående jurister, så att man hyser hopp, starke, härdade mannens.
samma hus som han.
D e gingo sedan i kom- att hon framdeles vinner sitt mål.
Gripande var den lilla systerns affård från pani, Foster &amp; Foster, och ha ofta tillsam- I Belgien hade Marie Popeliu afslutat sina Kristiania.
I en tät krets trängdes klinikens mans vunnit mål inför rätta.
Allt som alls juridiska studier vid universitetet i Bryssel och läkare och hela personal omkring den slutna skola i de Förenta staterna finnas 21 sak- erhållit diplom samt inställde sig i december kistan, och prästen tackade i sitt tal, som förarfirmor, där man och hustru äro kom- 1889 inför appellrätten för att aflägga den afbröts af snyftningar, föräldrarne, tackade panjoner.
föreskrifna sakförareeden.
Generalprokuratorn Sverige, som skäukt sin dotter att sprida så Staten Illinois står jämte Iowa främst i van Schoor började med att komplimentera mycken glädje den korta tid, det förunnats ledet.
Å r 1869 ansökte mrs Myra Bradwell henne för de lyckligt tilländabragta studierna dem att äga henne.
om rätt att föra mål inför rätta, och statens och gick så öfver till att underrätta henne Liket fördes därefter ombord å » Albert högsta domstol afgjorde ansökan till hennes om, att — all hennes möda icke dess mindre Ehrensvärd », som fraktade detsamma till Lyse- förmån.
Hon hade då förut i 14 år idkat var spilld.
» I vårt stånds namn », slutade kil, hvarest det af ångaren » Alfhem » häm- juridiska studier.
Å r 1874 följde flere stater hr van Schoor, » hemställa vi till rätten, att tades och infördes till Uddevalla.
Befälhaf- det goda exemplet, men i andra vunno kvin- den ej må tillåta fröken Popelin att aflägga varen å » Alfhem » var den lilla systerns fa- norna seger först efter oerhörda ansträngningar.
eden. » Rätten tog en veckas betänketid, och utslaget blef till de kvinnliga intressenas der, kapten Andrew Macfie.
År 1878 biföll kongressen ett förslag, att Begrafningen i Uddevalla blef en högtid- kvinnor, som i tre år varit sakförare vid de nackdel.
lighet, i hvilken bokstafligen hela staden del- enskilda staternas rätter, skulle ha bemyndi- I Frankrike har ännu ej någon kvinna tog med sorg och rörelse.
Det svarta djup, gande att föra mål inför de Förenta stater- gjort framställning om att aflägga sakforared, som för trånga människoblickar för alltid nas högsta domstol (The united states ' su- men länge torde det ej dröja, förrän så sker.
famnade hvad som fanns åter af Mabel Mac- preme court).
Det populära namnet för den- De franska tidningarna betecknade allmännt fie, fylldes öfver brädden med majblommor, na berömda sak var » Lockwood-saken », så utgången af den nyssnämndaPopelinsaken som och ögon, som ingen för sett tåras, stänkte kallad efter den talangfulla dam, som förde en skandal.
En ung mademoisell Chauvin, sin dagg däröfver.
den fram.
Mrs Lockwood var advokat vid som drifver juridiska studier vid pariseruni- staten Columbias högsta domstol och önskade versitet, har tagit andra priset för en af hand- * * föra mål för en af sina klienter vid de För- ling i civilrätt.
Och en dag presenterar hon När sedan i det smärtfyllda föräldrahuset, enta staternas öfverrätt.
Då detta nekades, sig nog inför de franska domstolarne.
Åran af Europas första kvinnliga sakfö- där vårens återseende fått en så vemodig vädjade hon till kongressen, hvilken, som Sarmisa D.
Bil- innebörd, den dödas saker packades upp, nämndt, biföll hennes ansökan.
Året därefter rare tillkommer Rumänien.
cesco inskrefs vid sjutton års ålder vid uni- fann man mångenstädes i hennes böcker, på sanktionerades förslaget af senaten.
Nu är sällsynt att kvinnliga jurister i Ame- versitetet, i Bukarest.
1884 kom hon till Pa- hennes fotografier med mera, hur hon med egen hand hade skrifvit, ej långt före sin rika möta några vanskligheter på grund af ris, där hon efter grundliga juridiska studier sitt kön, och omkring 100 praktisera för när- den 12 juni 1890 tog doktorsgraden.
I sitt död, följande lilla vers: varande som sakförare.
hemland har hon sedan genomgått de prak- » O, låt mig lefva en liten tid, med hjärta rent och med ande blid, I England ha kvinnorna länge drifvit juri- tiska prof, som medföra rätt att föra process, och låt mig andas den korta vår, diska studier.
I det egentliga advokatståndet och i slutet af förra året inskrefs hon i ad- och dö — förr ' n våren förgår.
» äro de dock icke upptagna, då de fyra en- vokatståndet i Bukarest, utan att några in- gelska » Inns of Court », där advokaterna få vändingar gjordes.
sin utbildning, nekat att upptaga dem som Och för att sist tala om de land, som Kvinnliga jurister.
ligga vårt eget närmast, erinra vi, att i Dan- mark för ej länge sedan fröken Berg, en dotter till den aflidne, bekante folketings- mannen, nekades att uppträda som sakförare inför rätta.
Norge fick sin första kvinnliga juris kandidat, fröken Katrina Dahl, vid pass ett år före vårt eget land.
Hon har dock redan kommit till nedslående resultat angå- ende utsikterna för en kvinnlig jurist där i landet såväl i departementen som på privata advokatkontor, efter hvad vi sett henne per- sonligen framlägga i den norska pressen.
Men striden är icke därför uppgifven.
Och Sverige?
Ännu veta vi ej, hur sa- kerna kunna komma att utveckla sig för vår första kvinnliga jurist, fröken Eschelson.
En dag skrider hon väl till det afgörande ste- get.
Godt vore då, om ett frisinnadt tillmö- tesgående kunde ställa vårt land i det främre ledet bland dem, som visat sig rätt förstå tidsandans kraf på detta område.
&amp; S e n l S k i s s för a A n n a y f e k a.
I d u n ' ' K n u t s o n.
é|j^; e sutto vid aftonbrasan, de unga två.
Nej, inte unga; hon var långt öfver tret- tio år och han långt ötver fyratio.
De lyck- liga två, säga vi i stället.
Men märkvär- digt ung såg hon ändock ut, där hon satt i soffhörnet.
Till en del var det nog eldske- nets förtjänst; kinden fick något af dess var- ma glöd, håret något af dess gyllne glans, ögonen något af dess spelande lif.
Men egentligen var det nog den förskönande re- flexen från själens lågor, ty då hon lutade sig ned och smekte det stora, lurfviga huf- vud, som lagt sig så tryggt i hennes sköt, kom där ett leende på hennes läppar, ett le- ende, som spred skimmer öfver hvarje drag.
» A c k, Bertil, » sade hon sakta, » hvad jag är lycklig! » Och hon lät de smala, hvita fingrarna tofva sig in i hans mörka, gråstrimmiga hår och sedan långsamt, smekande glida öfver hans panna.
» D u sofver väl inte, Bertil? » » Sofver, » sade lurfhufvudet med tjock, be- slöjad röst, » visst inte.
Jag bara njuter.
Därborta på skrifbordet ligger en hög tema- böcker, och half sju ha vi kollegium.
Men denna skymningsstund är din och min.
Prata, lilla toka, kvittra, lilla fågel! » » Jag är ingen toka, jag är ingen fågel, » sade hon skälmaktigt, » jag är en stadgad, förståndig människa, som i åratal suttit i en bank och räknat räntor — kvittra, hvad me- nar du med det?
Hur skall det låta? » » Hur det skall låta? » upprepade han med samma djupa röst, däri en underton af öm- het skalf bakom hvarje ord, » precis som det lät nyss: ' jag är så lycklig, så lycklig! '
Kvittra om, hur glad du blef, då du märkte, att jag bevärdigade dig med min ynnest, hur du felräknade och felräknade i banken den dagen, du fick mitt friarebref, hur du gömde den där buketten, du fick på Luciadagen, pressade myrtenkvistarne och.
Ja, ja, kvittra om allt det där gamla vanliga! » » Så att du somnar därvid; nej, tack! » Men han aktade ej på svar, utan fortsatte: » Kvittra om, hur det känns, då du dröm- mer, att du sitter på banken med alla siff- rorna i hufvudet och den där långa räkeln till arbetskamrat^ bredvid dig, som gnolar » Lindemann » och tvinnar sina mustacher, medan han tydligen tänker: Om jag åtmin- stone hade en ung flicka vid min sida! » » Asch, Bertil, bli inte ironisk! » Men han fortsatte, oberörd af alla afbrott: » När du så drömmer, händer det, att du vaknar fram emot morgonkvisten och tittar dig omkring.
D u känner inte igen dig, du ser inte räkeln, hör inte » Lindemann », har inte en enda siffra i hufvudet, men midt emot dig står en stor, lurfvig karl och säger: » Adjö med dig, nu går jag! » Och så kysser han dig, så att du blir ännu mer vaken och mär- ker, att du rakt inte är på banken! » Hon gaf lurf hufvudet en liten knuff.
» Och när jag gått, tackar du Gud, att du blifvit gift med en så treflig karl, tackar du Gud, att din lycka inte är en dröm, utan rama, sunda verkligheten, och tänker för dig själf, såsom du sagt väl tusen gånger: ' Jag begriper inte, hur han kunde bli kär i mig, jag som hvarken är ung eller vacker '. » » Och så tänker jag desslikes på, hur du vanligtvis svarar, då jag är dum nog att un- dra så där, » inföll hon litet förtrytsamt.
» Nå, hur svarar jag? » » Du svarar: ' V i ska ' inte resonnera om kärleken, ty den väljer aldrig. '
Uppriktigt sagdt, det där svaret har smått förargat mig det är alldeles som ville du ursäkta dig. » Han teg en lång stund, men när han åter hof upp sin röst, var det ej på skämt.
Han reste sitt stora lurfhufvud, skakade manen ur pannan och vred sig, så att han kunde taga sin lilla hustru riktigt i betraktande, där hon satt, belyst af eldskenet.
» Ah, hvad du är märkvärdigt lik henne! » » Lik henne? » Det gick som ett kallt sting genom hennes bröst; men han återtog lugnt sin bekväma ställning och upprepade: &gt; Ja, det är märkvärdigt, jag kan inte be- gripa, att två människor kunna vara så lika! » Hon satt tyst, men en lång, tung suck störde plötsligt hans betraktelser; det lät min- sann ej som fågelkvitter, det.
» Hvarför suckar du, Lucia? » » Jag kunde tro det, » sade hon med något bittert i tonen.
» Hvad kunde du tro? » » Att det bara var reflex, » svarade hon och lät handen långsamt, trött fara öfver hans hår; » det är inte egentligen mig du älskar, det är minnet af en annan. » » Och nu är du svartsjuk, lilla toka, svart- sjuk, så att du snart gråter. » » Ja, det är inte långt b o r t a.
» » De kvinnorna!
Skulle inte en karl varit kär, förr ' n han blef gammal och grå.
A c k, har du inte själf flammat femtioelfva gånger, innan du blef fast for mig. » » Det vet du, att jag inte har; jag hör inte till den sorten.
När jag var ung, hade jag stora fordringar; oeh efter som min far an- sågs rik, saknades inte friare.
Men jag kunde inte ta midt i högen bara för att få en man.
Den rätte kom inte förr ' n långt omsider, kom inte, förr ' n det var för sent. » » För sent; hvad menar du? » frågade han.
» Jo, han kom inte, förr ' n han var gammal och grå, och så fick jag reflexen af den där första ungdomsflamman, som han ägnade henne, henne som jag är lycklig nog att påminna honom om. » Hon talade i en mild, dämpad ton; hon böjde sig ned och lade sina mjuka läppar på hans panna, men hennes stolta, fina natur, som gett allt oeh därför fordrade mycket, skälfde under en bitter känsla, som hon ej kunde dölja.
Men den syntes ingalunda före- falla honom misshaglig, ty han reste sig från sin nonchalanta ställning, satte sig bredvid henne i soffhörnet och försäkrade, mellan kyssar, att hans kärlek inte var någon reflex, utan den varmaste, sannaste känsla, som någonsin fyllt hans bröst.
» Ja,jag kan gärna tillägga — den enda, » sade han, » ty den där första var egent- ligen en dröm, en fantasi.
Lucia — du vet inte riktigt, hvad som bor inom mig.
Far min var artist, och bror min har ju på gamla dar gett ut ett dikthäfte; ja, ja, det var där- efter förstås!
Det ligger i blodet, vi äro ro- mantiskt anlagda.
Min trånad framstod ej i taflor, ej heller utgöt den sig i vers; nej, den målade och målade på en enda bild, djupt nere i hjärtegrunden, och en envis idé präntade under bilden: hon eller ingen!
Ja, tro mig eller ej, men den där ideala bilden, hälft drömd, hälft skådad, har mången gång trädt mellan mig och ödet.
Den har gycklat bort ett rikt parti för mig, ty den ställde sig midt på kassakistan och frågade: » Ä r Fortuna lik mig min herre, är Fortuna lik mig?
! » Den har hejdat mig midt i fres- telsens stund, sett på mig med stora, allvar- liga ögon och varnat: » Låt ingen fläck vidlåda den skära bilden, ty då känner du kanske inte igen henne, när I träffas engång.
Akta mig, idealist, akta mig! » Han lade armarna bakom hufvudet, stadigt, tungt, liksom ville han fasthålla en sväfvande tankesvärm.
Hon betraktade honom med stora, lysande ögon; det var, som såg hon en ny sida af hans natur rulla upp, rik på skiftande bilder och med svårtydd text.
» Jag förstår dig endast till hälften, » smög öfver hennes läppar, » men ack, om du ville tala om allt, allt. » » Allt, allt, » sade han med ett kort skratt; » för den, som endast ser efter det yttre, efter de bjärta konturerna, och inte fattar själslif- vets fina mystik, skulle det vara idel blå dunster och dårskaper.
Med ett ord — ingen- ting.
Att bikta sig för en sådan en, skulle heller aldrig falla mig in.
Men eftersom ditt väsen tycks mig danadt af samma stoff som mitt, så kan jag j u gärna babbla. » » Ja, jag skall nog förstå dig, » sade hon, småleende åt hans pojkaktiga lust att blanda in det själfsvåldigaste hvardagsspråk midt i sina poetiska utgjutelser; » babbla nu bara! » » Det är grufligt längese ' n, » började han, » mer än tjugo år se ' n, tror jag.
Det var året, när fransk-tyska kriget stod, 1870.
Jag var tjugusju år då, docent i historia, het entusiast och medlem af en nybildad skarp- skytteförening, där jag höll flammande tal och sjöng marseljäsen.
Ja, hade inte mor min varit och ett hälft dussin tanter därtill, så hade jag kanske gått ut som frivillig och stupat som hjälte vid Sedan i stället för att nu sitta bär som » trähök » i Klara. » » Gud ske lof, att de rådde på dig — mamma och tanterna, » inflikade hon.
Och han fortfor lifligt: » Ja, det var en bra mycket trefligare tid än den här.
Landet sargades inte invärtes såsom nu, Björnson hade ej begynnt grubbla vare sig på politiken eller handskmoralen; han skref bara idyller.
Man lefde, led och hoppades med » la France », och hördes där än litet gurgel om den » rene norske Flag », fick det gå in genom det ena örat och ut genom det andra.
Dessutom, Norge — — » » Ack, Bertil, » af bröt hon, » kom nu inte in på politiken; du skulle j u tala om henne. »
» Tålamod, det var bara en liten afstickare.
Nå — j a g var tjugusju år, således ingen ofjädrad dufunge, utan en stor, lurfvig karl, då som nu.
Tillika med min docentur — lönlös titel, som du vet — hade jag plats vid en skola, och eftersom j a g ej var värre skråpuk än mången annan, håfvade man efter mig, fint, försiktigt, allvarligt, såsom det anstår flickor med uppfostran.
Men jag hade, liksom du, stora fordringar och kunde inte ta midt i högen bara för att få mig ett vif.
Jag var ju, som sagdt, romantiker; jag ville älskas, ja, om så ske kunde, tillbedjas, men inte af hvem som helst, inte hur som helst.
Fick jag ej den ädlaste bägarn, tör- stade jag; och sluttanken på alla mina erotiska drömmar var: » Ja, jag skall minsann välja På y ayu olommar det på kyrkogårdar i yppig, färgvarm rikedom, ock öfver gamla marmorvårdar syrener luta snöhvit blom.
^Då är det ljuft i skuggan drömma vid någon bortglömd hvilostad, där kors och inskriftsord sig gömma inunder mur gr önsr ankans blad.
Ja, sådan var jag till själ och sinne, då händelsen inträffade, den där händelsen, som inte egentligen är någon riktig händelse, utan bara skymten af mitt öde.
Det var just på en skarpskyttebal, som jag trodde mig skymta.
Oh, hvad j a g minns det väl; jag hade haft ett förargligt missöde, hade vrickat foten några veckor förut, och fastän jag lyckligtvis kunde gå, utan att linka, var jag omöjlig för dans.
Och af den orsaken kom jag att stå väl mycket för mig själf och titta på vimlet.
Och midt i vimlet af luftiga dräkter, krusiga hufvud och nakna skuldror såg jag blott en enda.
Hon var bestämdt ingen skönhet, men förtjusande, frisk.
Har du sett halfslutna nyponrosor, glindrande i dagg och sol.
Hon var lik en sådan med sina röda kinder och röda läppar, sitt långa blondlockiga hår, kran- sadt af små knoppar.
Och så hade hon lätta, hvita pärlor, som gungade på hals och armar, när hon dansade. » sitta med sin bok i handen på åldrig träbänk, inskriftsrik, och löga dagsverkströtte anden i Shelleys vingade lyrik.
zÅtt Syrenens blomsterklasar dofta och hägna korsens mörka trä.
ftiär, här på kullarnc ha ofta de gamla släktena böjt knä.
» Ah, att du såg så noga efter allt, » afbröt hon skrattande; » karlar äro verkligen lika småaktiga som vi.
Vet du, j a g har haft ett sådant där halsband af stora, hvita pärlor. » » Ja, jag minns henne precis sådan som hon dansade där, » sade han.
» En kvinnas dräkt är som bladen i en ros: de omgifva henne med något skärt, individuellt.
Män ser alltid något af själen uppenbara sig i det yttre — - reflex, såsom du nyss behagade yttra dig.
Denna flicka var säkerligen poetiskt, hängifvet anlagd; j a g såg det ej blott i hen- nes drömmande blick, så lik din, ej blott i hennes blyga leende och mjuka rörelser, äfven de så lika dina, jag såg det i hennes dräkt, så olik de andras.
Först och främst de där enkla, svagt rosafärgade knopparne, de hvita pärlorna, som säkerligen inte voro hvarken kostbara eller modernn.
Och så klädningen af något skirt, böljande tyg, gräddfärgadt i botten och med stora, blekröda buketter.
Ingen var så klädd på hela balen som hon.
Jag hörde en fru bakom mig säga till sin granne: » Den där flickan är inte väl klädd; på en landtlig fest ute i det gröna skulle det passat, men på en sådan här bal sticker det nästan af för bjärt. » Men jag tyckte, att hon var som en bild af den blomstrande ungdomen i sin rosiga dräkt. » (Forts.) kyrkogården.
till, att Idun med finnes hos alla edra bekanta!
Mo&lt;Utl&lt;lnina Det första man har att göra, när man be- slutit sig för att bli amatörfotograf, är natur- ligtvis att skaffa sig en kamera.
Detta är emellertid ingen lätt sak numera, då det snart sagdt finns oräkneliga slag af kameror ute i handeln.
Hvarje år uppfinner man nämligen åtskilliga nya apparater, och att då, alldeles oerfaren, välja med urskiljning bland de mån- ga olika modellerna, erbjuder nog ej sä få svårigheter.
Å andra sidan är det emellertid ock så lyckligt ställdt, att apparaterna ofta blott skilja sig i mindre viktiga afseenden och i öfrigt äro lika och i allmänhet jämngoda.
Jag ser dem än i svart och slöja, de döda kvinnorna, som gått att andaktstyst vid grafvar dröja, som nyss sin fina rundning fått.
J^Cu själfva.
här de stilla drömma inunder kors oeh vårdars rad, och deras glömda dopnamn gömma blott någon gammal stamboks blad.
Dessutom finnes ochså i handeln en annan kamera, t&gt;the Ladie ' si&gt;, som kanske i äDnu högre grad är att rekommendera för damer, framför allt i följd af sin ringa vikt.
Priset på denna apparat är 75 kr.
J \ €en ännu är som.
lågt glansen i kullars blomstcrkalkar kvar af tår, som föll - på sorgekransen i våra farföräldrars dar.
Damer som amatörfotografer.
har förundrat mig mycket, att, ej en enda rad om amatörfotografi — efter hvad jag sett — förekommit i » damernas egen tidning &gt; under alla de år den funnits till.
Och dock torde väl knappt något lämpa sig jan, så öfvervinnes sådant ganska snart, och resultaten bli — om man går tillväga ordent- ligt och med metod — öfverraskande snart goda.
Många af Iduns läsarinnor ha nog dragit sig En annan invändning, som man också får höra af damer, när man vill värfva proselyter i » ljusets tjänst », är, att det är så förfärligt » slaskigt » etc. att hålla på med saken.
Där- med är emellertid ej heller så farligt, ty bär man sig lugnt och sansadt åt, är arbetet ej så farligt slaskigt.
För resten uppväges obe- haget många gånger om af de intressanta mo- ment, som det förberedande arbetet erbjuder.
Priset på goda kameror är naturligtvis myc- ket växlande.
För en amatör, som anser sig ha råd att offra så mycket som 50 kronor eller mera för en god kamera — pängarne äro för öfrigt ej bortkastade!
— äro Lancasters in?
stantografer otvifvelaktigt de allra bästa och mest värda rekommendation.
De äro försedda med skarpa linser oeh utmärka sig genom ge- diget arbete och synnerligen prydligt yttre, hvarjämte de äro ganska portativa.
så bra för damer att syssla med.
Arbetet är ej vidare ansträngande eller svårt, och före- kommer en och annan motighet till en bör- Sen att de trott, att det är mycket dyrt att hålla på med fotografering.
Detta skäl kan numera svårligen accepteras, ty tack vare alla de se- naste årens uppfinningar på fotografiens om- råde och den däraf följande konkurrensen mellan de olika fotografihandelsfirmorna, ha prisen sänkts högst betydligt, och nu är det ej längre så afskräckande kostsamt att lägga sig till med en kamera och idka den trefiiga sporten att rita af vänner och bekanta och för öfrigt allt möjligt.
för att bli amatörfotografer af det skäl, För öfrigt finnas många olika slags kameror till varierande pris under 50 kr.
Många af dessa äro af verkligt god beskaffenhet och lämna riktigt vackra bilder, hvarjämte de äro synnerligen lämpliga till handkameror, d. v. s. apparater, en gång för alla inställda för ett visst afstånd.
Man slipper då hålla på med det besvärliga inställandet, hvilket är af stor vikt t. ex. på resor eller annorledes, då man vill hastigt och lustigt ta en vy eller grupp.
Å andra sidan äro naturligtvis inställbara ka- meror i allmänhet bättre att använda, ty med dem kan man fortografera på snart sagdt hvil- ket afstånd som helst från ett föremål.
V i d handkamerorna är man härvid begränsad till ett visst afstånd, om man vill, att bilderna skola bli skarpa.
För fotografering fordras nu emellertid ej blott en kamera, utan ock ett mörkrum.
Detta vållar nog ock ibland svårighet att erhålla, men man kan inskränka sig tämligen mycket i sina anspråk på komfort och bekvämlighet i mörka rummet.
Kan man få t. ex. en garderob el- ler en skrubb att disponera något så när helt och hållet, behöfver man ingenting mera — jo, man behöfver ett kolossalt » mörker », d. v. s. man får vara mycket noga med, att ej det ringaste ljus tränger in på något ställe.
Man klistrar mörka remsor öfver sprickor och dy- likt i väggen, bekläder större ytor med papp och bemödar sig för öfrigt att på bästa sätt
utestänga hvarje den minsta ljusstråle.
Först när detta är gjordt, kan det lyckas att erhålla en acceptabel fotografi; förut är det absolut omöjligt.
För att upplysa denna nattsvarta vistelseort använder man en röd lampa, hvaraf finnas många sorter hos hvarje handlande med foto- grafiartiklar.
Rödt ljus måste man nämligen använda, ty rödt är den enda färg, som ej in verkar på de ljuskänsliga plåtarne.
Denna mörka kammare användes nu, dels när man sätter in plätarne i sina kasetter, dels vid den efterföljande behandlingen af de tagna plåtarne.
I detta sammanhang kanske ock bör näm- nas, att det måhända är lämpligt att i denna mera sparsamt upplysta lokal använda ett större, särskildt härför förfärdigadt förkläde och för öfrigt ej precis, när man arbetar i mörkrummet, vara iklädd någon finare dräkt.
Det kan nämligen hända — synnerligast i bör- jan, innan tillräcklig vana förvärfvats — att man ej häller allt på sin rätta plats, utan bredvid flaskor och skålar, och sedan råkar tangera de öfversvämmade orterna med en eller annan liten förtjusande armbåge, hvarifrån den ofrivilliga syndaflodens verkningar lätteligen sprida sig till öfriga delar af kroppen eller, rättare sagdt, klädningen.
När man nu skall fotografera, sätter man i mörkrummet i en eller flere plåtar i sina ka- setter och riktar kameran mot det föremål, som man vill afibtografera.
Att observera är härvid, att man ej får uppställa apparaten så, att solen lyser rakt in i objektivet (lin- sen).
Då blir nämligen resultatet ej precis vackert.
När inriktningen skett, följer exponeringen, d. v. s. plåtens utsättande för de genom lin- sen samlade solstrålarnes inverkan.
Såsom allmän regel med afseende pä expositionstidens längd gäller, att man bör använda så kort ex- positionstid som möjligt.
Man får nämligen ej, såsom många, tro, att ju längre tid man låter objektivet vara öppet, desto bättre blir plåten.
Ute i det fria är, om terrängen är mera fri och öppen, vanligen en sekund till- räcklig; ofta kan man använda kortare tid.
Inne i rum och ute under skuggiga träd får man anslå längre expositionstid.