Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
De resande förtviflade om sin räddning, men vindstötarne skingrade isen, så att fartyget åter blef fritt och kunde segla till Chatanga-mynningen, som dock redan var isbelagd.
Man nödgades derför fortsätta mot Olenek, hvars mynningsvik nåddes den 8 sept./28 aug.
I granskapet af den hamn, dit de ärnade sig, drefvo de till följd af motvind och drifis ytterligare omkring under sex dagar, utsatta för köld och väta samt utmattade genom ansträngningar och umbäranden af alla slag.
Prontschischew, som redan förut varit sjuk, dukade den 10 sept.
/30 aug. under för sjukdomen, till stor sorg för manskapet, af hvilket han var mycket afhållen.
Styrmannen Tscheljuskin öfvertog nu befälet.
Den 14/3 september lyckades han föra fartyget in i Olenek-floden.
På dess strand begrofs Prontschischew med all den högtidlighet, som omständigheterna medgåfvo.
Vid Prontschischews sorgliga öde är fästadt ett i de arktiska forskningsfärdernas historia ensamt stående intresse.
Han var nygift, då han började sin resa.
Den unga hustrun följde honom på hans färd, deltog i hans faror och mödor, öfverlefde honom blott ett par dagar och hvilar nu vid hans sida i grafven på Ishafvets öde kust.
Den 9 okt./28 sept. tillfrös Olenek, och vintern blef ganska svår för Tscheljuskin och hans följeslagare.
Följande sommar återvände de till Jakutsk, öfvertygade om omöjligheten att kringsegla Asiens nordspets, och då Bering ej mer fans i nämnda stad afreste Tscheljuskin till S:t Petersburg för att afgifva muntlig redogörelse för Prontschischews färder.
Amiralitets-kollegiet gillade dock ej Tscheljuskins åsigter, utan ansåg, att ännu ett försök borde göras till sjös, men om äfven detta misslyckades, skulle man genom färder till lands kartlägga kusten.
Till utförande af detta sista försök att från Lena sjöledes nå Jenisej utsågs löjtnanten Chariton Laptew.
Laptew, beledsagad af en mängd smärre proviantfartyg, lemnade Jakutsk den 20/9 juli 1739 och nådde den 31/20 juli Lenas utloppsarm Krestowskoj, vid hvilken han på en i hafvet utspringande punkt uppbyggde ett högt signaltorn, ett af de få byggnadsmonument som finnas vid Asiens nordkust, och som derför äfven omtalas af efterföljande resande i dessa trakter.
Härifrån seglade han längs kusten förbi Oleneks mynningsvik och förbi en stor bugt, som han, af hvad anledning känner jag ej, benämnde med det rent svenska namnet Nordvik.
Denna bugt var ännu betäckt med obruten is.
Efter att i Chatanga-bay hafva råkat i besätt under några dagar, kom man den 31/20 augusti till Kap Taddæus, der fartyget den följande dagen ankrade vid 76°47′ n. br.
På uddens yttersta spets byggdes ett signaltorn, och härifrån utsändes geodeten Tschekin att undersöka det kringliggande landet och Tscheljuskin för att uppsöka Taimur-flodens utlopp.
Några geodetiska arbeten kunde Tschekin för dimma ej utföra.
Tscheljuskin åter berättade, att någon flodmynning ej fans i granskapet, samt att hela bugten och det utanför liggande hafvet var, så långt ögat kunde nå, täckt af obruten is.
Detta förmådde Laptew att vända.
Efter många svårigheter bland isen kom han den 7 sept./27 aug. till utloppet af floden Bludnaja i Chatanga.
Här tillbragtes vintern bland en stam på stället bosatta tunguser, hvilka icke egde några renar och derför voro bofasta.
De använde hundar till dragdjur och tyckas hafva fört ett lefnadssätt snarlikt kust-tschuktschernas.
På våren sändes Tschekin att kartlägga kusten mellan Taimur och Pjäsina.
I trettio hundslädar och åtföljd af en med 18 renar68 nomadiserande tungus, reste han öfver landet till Taimur-floden, följde dess lopp till hafvet och sedan hafskusten mot vester under en sträcka af 100 verst.
Brist på proviant och hundfoder nödgade honom att vända.
Sjelf ville nu Laptew, öfvertygad som han var om omöjligheten att kringsegla Asiens nordspets, återföra sitt fartyg och det mesta af sina förråd till Lena.
Efter att med stor fara och svårighet hafva färdats utför floden till Ishafvet den 10 aug.
/30 juli, kom fartyget den 24/13 augusti i besätt och krossades bland isstyckena, enligt uppgift på en rysk karta utgifven år 1876 af Hydrografiska departementet i Petersburg, på ostkusten af Taimur-halfön vid 75°30′ n. br.
Sex dagar derpå inträffade en stark frost, så att tunn is bildade sig mellan drifisblocken.
Några våghalsar gingo öfver de svagt sammanfrusna isbitarne i land.
Tre dagar derefter kunde Laptew sjelf jemte det öfriga manskapet lemna fartyget.
Flere mellan dem och deras gamla vinterläger liggande strömmar, som ännu ej tillfrusit, hindrade dem dock att genast gå vidare.
Man sökte skydd mot kölden genom att gräfva gropar i den frusna marken och i dem turvis lägga sig den ene öfver den andre.
Dagligen sändes manskapet till fartyget för att afhemta så mycket som möjligt af der qvarlemnade lifsmedel, men den 10 sept.
/30 aug. bröt isen åter upp och förde den öfvergifna farkosten ut till sjös.
Den 2 okt./21 sept. hade strömmarne ändtligen frusit så mycket, att återfärden kunde anträdas till förra årets, öfver 500 kilometer aflägsna vinterbostad.
Vandringen genom den öde, af menniskofot kanske aldrig förut beträdda tundran var förenad med ytterliga besvärligheter, och det dröjde 25 dagar, innan Laptew och hans folk åter fingo hvila ut i en uppvärmd stuga och erhöllo varm mat.
Tolf man omkommo af köld och utmattning.
Laptew beslöt nu att dröja här under vintern och följande vår öfver tundran gå till Jenisej, der han hoppades finna magasiner med lifsmedel och ammunition.
Men ej heller nu blef han overksam.
Han ville nämligen ej återvända, innan kartläggningsarbetet var fullständigt afslutadt.
I brist på fartyg skulle detta ske landvägen.
En del obehöfligt manskap sändes derför om våren öfver tundran till Jenisej, och de öfriga fördelades i tre partier under Laptew sjelf, Tschekin och Tscheljuskin, hvilka skulle kartlägga hvar sin del af kusten mellan Chatanga och Pjäsina samt derpå mötas vid Jenisej.
Dessa färder gingo lyckligt; man for flere gånger, efter hvad det tyckes utan allt för stora svårigheter, öfver den öde tundran mellan Chatanga och Taimur-floden, upptäckte Taimur-sjön och kartlade betydliga sträckor af kusten.
Men då alla åter i medlet af augusti voro församlade vid Dudino, befans det, att sjelfva nordspetsen af Asien ännu ej var kringgången och kartlagd.
Detta skedde 1742 af Tscheljuskin under en ny slädfärd, hvars enskildheter äro endast ofullständigt kända, tydligen derför att man ända till senaste tider betviflat Tscheljuskins uppgift, att han verkligen nått Asiens nordligaste udde.
Något tvifvel härom kan dock efter Vegas färd ej mer ifrågakomma69.
Resor från Lena mot öster.
Befälet öfver dessa fördes af löjtnant Lassinius och efter dennes död af löjtnant Dmitri Laptew.
För Lassinii färd var en dubbelslup byggd i Jakutsk.
Såsom jag ofvanför nämnt, lemnade han denna stad, åtföljd af åtskilliga lastbåtar, samtidigt med Prontschischew, och båda seglade tillsammans utför Lena till dess mynning.
Redan den 20/9 augusti kunde Lassinius härifrån segla vidare mot öster.
Fyra dagar derefter stötte han på så mycken drifis, att han nödgades lägga till vid mynningen af en flod, 120 verst öster om Lenas ostligaste mynningsarm.
Här fans rikligt med drifved, och förråden tyckas äfven varit rikliga, men detta oaktadt utbröt skörbjugg under vintern.
Lassinius sjelf och de flesta af hans manskap dogo.
Vid underrättelsen härom sände Bering ett undsättningsparti, bestående af löjtnant Tscherbinin och 14 man, till Lassinii vinterqvarter.
De funno vid framkomsten den 15/4 juni endast presten, styrmannen och sju matroser vid lif af de 53 man, som det föregående året med Lassinius utgått från Jakutsk.
Äfven dessa voro så sjuka, att några af dem dogo under återfärden till Jakutsk.
Tillika utsändes Dmitri Laptew och nödigt antal manskap att taga hand om fartyget, med hvilket de skulle återupptaga försöket att segla öster ut.
Han gick till sjös den 10 aug.
/30 juli.
I början hade han att kämpa med svåra ishinder, och då han ändtligen nått öppet vatten, ansåg han sig till följd af den framskridna årstiden böra återvända.
Den 2 sept./22 aug. kom han åter till Bykowska utloppsarmen af Lena, uppför hvilken han hade svårt att framtränga till följd af de många, för honom okända grunden.
Den 19/8 september tillfrös floden.
Han öfvervintrade ett stycke från mynningen, och äfven nu infann sig skörbjuggen, men botades genom flitig rörelse i det fria och dekokt på cederkottar.
I en härifrån afsänd rapport förklarade Dmitri Laptew det vara fullkomligt omöjligt att omsegla de tvenne mellan Lena och Indigirka utskjutande uddarne Kap Borchaja och Swjatoinos, emedan, enligt enstämmig utsago af flere i trakten lefvande jakuter, isen här aldrig smälter eller ens lossnar från stranden.
Med Berings medgifvande reste han till S:t
Petersburg för att lemna nödiga upplysningar åt amiralitets-kollegiet.
Detta beslöt dock, att man skulle göra ännu ett försök till sjös och att, om det ej lyckades, kusten skulle kartläggas genom landresor.
Det är numera lätt att inse, hvarpå den olyckliga utgången af dessa tvenne försök att segla mot öster berodde.
Man hade fartyg, som voro föga dugliga till kryssning, man vände för tidigt på året, och till följd af obenägenhet att aflägsna sig från kusten seglade man in i den stora, öster om Lena befintliga hafsbugten, från hvilken ingen större flod bortför de der under vintern bildade eller dit från hafvet neddrifna ismassorna.
En viss fasa för den uppgift, som blifvit ålagd dem, tyckes dessutom hafva varit rådande hos Dmitri Laptew och hans följeslagare, och i motsats till Deschnew, saknade de sålunda första vilkoret för framgång, den fasta öfvertygelsen om uppgiftens utförbarhet.
På amiralitets-kollegiets befallning anträdde Dmitri Laptew i alla fall sin andra resa, och han jäfvade nu sin egen spådom, i det han kringseglade de båda uddar, som han trott alltid skulle vara omgifna af obruten is.
Sedan han kommit förbi dem, frös fartyget in den 20/9 sept.
Laptew hade då ingen aning om, på hvilket ställe af kusten han befann sig eller huru långt han hade till land.
Han förblef i detta oangenäma läge under elfva dagar, efter hvilkas förlopp en af styrmännen, som den 11 sept./31 aug. blifvit i båt utsänd från fartyget, kom åter öfver isen till fots och berättade, att man ej hade långt till Indigirkas mynning.
På den närbelägna kusten hade åtskilliga jakuter slagit sig ned, och der fans äfven en rysk simovie.
Man öfvervintrade här, hvarvid den omkringliggande trakten undersöktes.
Geodeten Kindäkow utsändes att kartlägga kusten till Kolyma.
Bland annat anmärkte man, att hafvet här närmast stranden var mycket grundt, och att drifved saknades vid
Indigirkas mynning, men fans i stora massor inåt landet, 30 verst från kusten.
Följande året 1740 iståndsatte Laptew, så godt sig göra lät, sitt under föregående års färd skadade fartyg och gick derpå den 11 aug./31 juli åter till sjös.
Den 14/3 augusti passerades en af Björnöarna, hvars polhöjd bestämdes till 71° 0′.
Den 25/14 augusti, då man kommit till Stora Kap Baranow, hindrades färdens fortsättning af oöfverskådliga ismassor.
Man vände nu och sökte vinterqvarter i Kolyma.
Den 19/8 juli 1741 blef denna flod isfri, och Laptew seglade åter ut för att fortsätta sin färd mot öster, men ej heller nu lyckades han kringsegla Stora Kap Baranow.
Han var nu fullt öfvertygad om omöjligheten att sjöledes nå Anadyr, hvarför han beslöt att landvägen framtränga till denna flod för att kartlägga densamma.
Detta utförde han åren 1741 och 1742.
Härmed slutade Dmitri Laptews, just icke om framstående sjömanskap, men om stor ihärdighet, oförskräckthet och pligttrohet vittnande färder70.
Resa för uppsökande och kartläggande af Amerikas nordvestra kust.
För detta ändamål utrustade Bering i Ochotsk tvenne fartyg, af hvilka han sjelf öfvertog befälet öfver det ena, S:t Paul, medan det andra, S:t Peter, stäldes under Tschirikow. Ochotsk lemnades 1740, och sedan grund hindrat fartygen att löpa in i Bolschaja Reka, öfvervintrade båda i Avatscha bay, hvars ypperliga hamn med anledning af skeppens namn kallades Peter-Pauls hamn.
Den 15/4 juni 1741 lemnades denna hamn, sedan naturforskaren Georg Wilhelm Steller gått om bord på Berings och astronomen Louis de l’Isle de la Croyère på Tschirikows fartyg.
Båda skeppen skulle följas åt.
Kursen stäldes i början åt sydsydost, men sedan, då man ej kunde upptäcka land i denna riktning, åt nordost och öster.
Under en storm den 1 juli/20 juni blefvo fartygen åtskilda.
Den 29/18 juli nådde Bering Amerikas kust vid 58° till 59° n. br.
Ett stycke från stranden upptäcktes här af Steller en praktfull vulkan, som erhöll namnet S:t Elias.
Kusten var bebodd, men invånarne flydde undan, då fartyget nalkades.
Härifrån ville Bering segla mot nordvest till den udde af Asien, som utgjort vändpunkten för hans första färd.
Det var dock endast med svårighet, som man i den nästan ständigt rådande tjockan kunde kringgå halfön Alaska och segla fram mellan de Aleutiska ögrupperna.
Skörbjugg utbröt nu ibland besättningen, och befälhafvaren sjelf led starkt deraf, hvarför befälet hufvudsakligast fördes af löjtnant Waxel.
Vid en ö kom man i beröring med infödingarne, hvilka i början voro helt vänskapliga, ända tills en af dem bjöds på bränvin.
Denne smakade på drycken och blef deraf så förskräckt, att inga gåfvor kunde lugna hans oro.
Med anledning häraf beordrades de af skeppsmanskapet, som voro i land, att komma om bord, men vildarne gjorde min af att vilja behålla sina gäster.
Ändtligen släpptes ryssarne fria, men en som tolk medtagen korjäk qvarhölls.
För att befria denne lät löjtnant Waxel aflossa tvenne muskötsalvor öfver infödingarnes hufvuden med den påföljd, att de alla af förskräckelse föllo omkull, och korjäken fick tillfälle att springa sin väg.
Nu är eldvattnet för dessa vildar en kär dryck, och af lösa gevärsalvor skrämmas de ej.
Under de följande månaderna dref Berings fartyg planlöst omkring i hafvet mellan Alaska och Kamtschatka under nästan ständig tjocka och i fara att stranda på någon af de många okända klippor, holmar och öar man for förbi.
Den 5 november ankrade man vid den ö, som sedermera erhållit namnet Beringön.
Snart uppstod dock en våldsam sjögång, som kastade fartyget på land och krossade det mot öns klippiga kust.
För öfvervintringen derstädes, som genom
Stellers deltagande i expeditionen blifvit af så stor vigt i naturhistoriskt hänseende, skall jag framdeles redogöra i sammanhang med berättelsen om vårt besök på Beringön.
Här vill jag blott erinra derom, att Bering dog i skörbjugg den 19/8 december, och att under resans lopp en stor del af hans manskap föll offer för samma sjukdom.
På våren byggde de öfverlefvande ett nytt fartyg af spillrorna från det gamla, och den 27/16 augusti seglade de bort från den ö, der de utstått så många lidanden, samt ankommo elfva dagar derefter till en hamn på Kamtschatka.
Efter skilsmessan från Bering fick Tschirikow den 26/15 juli sigte på Amerikas kust vid 56° n. br.
Styrmannen Abraham
Dementiew sändes då i land med storbåten, som var försedd med en kanon och bemannad med tio väl väpnade män.
Då han ej återkom, sändes en annan båt efter honom.
Men äfven denna båt kom ej tillbaka.
Förmodligen blefvo båtbesättningarna tillfångatagna och dödade af indianerna.
Sedan man gjort ännu ett försök att få rätt på det förlorade manskapet, beslöt Tschirikow att återvända till Kamtschatka.
Först seglade han likväl ett stycke norr ut längs Amerikas kust utan att kunna landa, enär fartyget förlorat sina båda båtar.
Stor brist på dricksvatten uppstod härigenom, hvilket var så mycket svårare, som återseglatsen blef mycket långvarig till följd af motvind och dimma.
Under resan omkommo 21 man, bland dem de l’Isle de la Croyère, hvilken, såsom ofta lär hända skörbjuggspatienter på fartyg, dog, då han från sin bädd fördes upp på däck för att ilandsättas71.
Berings och Tschirikows med uppoffring af så många menniskolif förenade resor medförde kännedomen om nordvestra Amerikas läge i förhållande till nordöstra Asien samt ledde till upptäckten af den långa vulkaniska ökedjan mellan Alaska-halfön och Kamtschatka.
Sjöresor till Japan.
För dessa lät kapten Spangberg i Ochotsk bygga en hucker »Erkeengeln Michael» och en dubbelslup »Nadeschda», hvarjemte äfven det gamla fartyget »Gabriel» för ändamålet iordningstäldes.
Befälet öfver »Michael» tog Spangberg sjelf, dubbelslupen lemnades åt löjtnant Walton och »Gabriel» åt midshipman Scheltinga.
Ända till midsommar hindrades man af drifis att löpa ut, och det första året (1738) hann man derför endast undersöka de Kurdiska öarna till 46:e breddgraden.
De tre fartygen återvände härifrån till Kamtschatka, der de öfvervintrade vid Bolschaja Reka.
Den 2 juni/22 maj 1739 lemnade Spangberg med sin lilla flotta åter denna hamn.
Alla fartygen följdes till en början söder ut, tills Spangberg och Scheltinga under en häftig storm med tjocka blefvo skilda från Walton.
Båda kommo lyckligt till Japan och landstego flerstädes, hvarvid de alltid mottogos väl af infödingarne, hvilka tycktes vara mycket benägna att inlåta sig i beröring med främlingarna.
Under återfärden landsteg Spangberg vid 43° 50′ n. br. på en stor ö norr om Nippon.
Här såg han det till sitt ursprung gåtfulla Ainofolket, utmärkt genom en ytterligt rik hår- och skäggväxt, hvilken stundom är utbredd öfver större delen af kroppen.
Spangberg återkom till Ochotsk den 9 nov./29 okt.
Walton seglade längs Japans kust söder ut till 33° 48′ n. br.
Här fans en stad med 1500 hus, der de ryska sjöfararne blefvo mycket väl mottagna, äfven i enskildes boningar.
Sedermera landade Walton ännu på ett par andra ställen af kusten, hvarpå han återvände till Ochotsk, der ankaret fäldes den 1 sept./21 aug.72
De utomordentligt vackra resultaten af Spangbergs och Waltons resor öfverensstämde alldeles icke med de då för tiden af Petersburger-akademiens ledande män antagna kartorna öfver Asien.
Spangberg fick derför under återfärden genom Sibirien order att å nyo resa till samma trakter för att häfva de uppkastade tvifvelsmålen.
Ett nytt fartyg måste byggas, och med detta afreste han 1741 från Ochotsk till sin forna vinterhamn på Kamtschatka.
Härifrån seglade han 1742 mot söder, men han hade knappt kommit förbi den första af Kurilerna, innan fartyget blef så läck, att man nödgades vända.
Denna Spangbergs andra japanska expedition blef derför fullkomligt resultatlös, ett förhållande som uppenbarligen betingades af de oberättigade och sårande tvifvelsmål, som föranledt densamma, och det godtyckliga sätt, på hvilket den blifvit från S:t Petersburg anordnad.
Resor i det inre af Sibirien af Gmelin, Müller, Steller, Krascheninnikow, de l’Isle de la Croyère m. fl. Dessa forskares färder blefvo visserligen epokgörande för kännedomen om norra Asiens etnografi och naturförhållanden, men sjelfva nordkusten berörde de icke.
En redogörelse för dem ligger derför ej inom ramen af den historik, jag här föresatt mig att lemna.
Genom dessa olika resor till sjös och lands hade den stora nordiska expeditionen åstadkommit en på verkliga undersökningar grundad kännedom om norra Asiens naturförhållanden, gifvit temligen fullständiga upplysningar om verldsdelens begränsning mot norr och om det inbördes läget af Asiens ost- och Amerikas vestkust, de Aleutiska öarna hade blifvit upptäckta och ryssarnes upptäckter i öster sammanbundna med vest-europeernes i Japan och Kina73.
Resultaten voro sålunda utomordentligt stora och epokgörande.
Men så hade ock dessa företag erfordrat mycket betydande uppoffringar, och långt innan de voro afslutade, sågos de af myndigheterna i Sibirien med oblida ögon på grund af den stora tunga, som forslingen genom ödemarkerna af lifsmedel och annan utrustning medförde för landet.
Det dröjde ock nära tjugu år, innan en ny upptäckts- och forskningsfärd i det sibiriska Ishafvet kom till stånd, värd att inregistreras i geografiens historia.
Denna gång var det en enskild man, en köpman från Jakutsk Schalaurow, som föresatte sig att upprepa Deschnews berömda resa, och som för att nå detta mål offrade hela sin förmögenhet och sitt lif.
Åtföljd af en förvist midshipman, Iwan Bachoff, och med en besättning af förrymda soldater och deporterade, seglade han år 1760 från Lena ut i Ishafvet, men kom första året endast till Jana, der han öfvervintrade.
Härifrån fortsatte han den 9 aug./29 juli 1761 mot öster, alltid hållande sig nära kusten.
Den 17/6 sept. seglade han kring det fruktade Swjatoinos, hvarvid han på andra sidan sundet såg ett högländt land, Ljachows ö.
Först vid Björnöarna, dit han förts af en gynsam vind öfver isfritt haf, mötte han drifis, ehuru, efter hvad det tyckes, icke i någon synnerlig mängd.
Men det var redan långt lidet på året, och han ansåg derför rådligast att söka vinterqvarter vid den närbelägna Kolyma-flodens mynning.
Här byggde han sig en rymlig vinterbostad, som omgafs med snövallar, hvilka bestyckades med kanoner från fartyget; förmodligen var hela huset ej så stort som en torparkoja hos oss, men det var i alla fall länge det grannaste palats på Asiens nordkust, ofta omtaladt af senare resande och helt säkert af infödingarne betraktadt med häpen beundran.
I nejden hade man rik renjagt och ymnigt fiske, hvarför vintern förflöt så lyckligt, att endast en man dog i skörbjugg, ett för den tiden synnerligen gynsamt förhållande.
Följande år den 1 aug./21 juli seglade Schalaurow vidare, men vindstilla och ihållande motvind hindrade honom att komma förbi Kap Schelagskoj, innan han af den sena årstiden nödgades söka vinterqvarter.
Härtill ansåg han den närbelägna kusten till följd af bristen på skog och drifved ej lämplig, hvarför han seglade tillbaka mot vester, tills han slutligen efter en mängd missöden den 23/12 september kom åter till sitt året förut vid Kolyma uppbyggda hus.
Han föresatte sig genast att följande vår göra ett ytterligare försök att nå sitt mål.
Men nu voro förråden uttömda, och det uttröttade manskapet vägrade att följa.
För att erhålla medel till en ny färd reste han till Moskwa, och med hjelp af det understöd, han der lyckades förskaffa sig, anträdde han 1766 en resa, från hvilken hvarken han eller någon af hans följeslagare återkommo.
Coxe anför åtskilligt, som talar för, att han verkligen kringseglat Kap Deschnew och nått Anadyr.
Men Wrangel tror, att han omkommit i granskapet af Kap Schelagskoj.
År 1823 visade nämligen invånarne vid denna udde för Wrangels följeslagare Matiuschkin ett litet sönderfallet hus, uppbygdt öster om floden Werkon vid Ishafvets kust.
För många år tillbaka hade förbiresande tschuktscher der funnit af rofdjur gnagda menniskoben äfvensom åtskilliga husgerådssaker, hvilka antydde, att förlista öfvervintrat på stället, och Wrangel antar derför, att det var här som Schalaurow omkom, ett offer för den ihärdighet med hvilken han fullföljde sitt sjelftagna mål att kringsegla Asiens nordöstra udde.74
För att få visshet om någon sanning låg till grund för den åsigt, som var spridd i Sibirien, att Amerikas fastland skulle utbreda sig längs Asiens nordkust till granskapet af de der belägna öarna, sände Sibiriens guvernör Tschitscherin om vintern 1763 en sergeant Andrejew med hundslädar ut på en isfärd mot norr.
Han lyckades komma till några öar af betydlig utsträckning, som Wrangel, hvilken alltid visar sig mycket skeptisk i afseende å tillvaron af nya land och öar i Ishafvet, anser hafva varit de små Björnöarna.
Numera tyckes det vara temligen säkert, att Andrejew besökt en sydvestlig fortsättning af det land, som på nyare kartor betecknas med namnet Wrangels land, hvilket i så fall, liksom motsvarande del af Amerika, utgör en samling af många större och mindre öar.
På öarna fann Andrejew öfverallt talrika bevis på, att de fordom varit bebodda.
Bland annat såg han en stor, utan tillhjelp af jernredskap upptimrad stuga.
Stockarna voro liksom gnagda med tänder (tillhuggna med stenyxor) och hopbundna med remmar75.
Läget och byggnadssättet angaf, att huset varit uppfördt till försvar; man hade således ej ens här borta i Ishafvets ödemarker kunnat undgå det split och den strid, som råder i sydligare länder.
I öster eller nordost tyckte sig Andrejew se ett aflägset land; han är alltså tydligen den rätte europeiske upptäckaren af Wrangels land, så vida man ej får anse, att äfven han haft en föregångare i kosacken Feodor Tatarinow, hvilken, enligt slutorden i Andrejews journal, redan förut tyckes hafva besökt samma öar som denne.