Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Om nu, enligt min åsigt, redan ett sådant dröjsmål, som det sist omformälda, förtjente beifran, oafsedt huruvida verklig skada derigenom blifvit parter tillfogad eller icke, så borde detta i än högre grad vara fallet, der en sådan skada inträffat, hvilket onekligen varit händelsen, då anklagade hållits i häkte under afvaktan af obehörigen fördröjda expeditioner.
Så hade imedlertid tillgått i alla här förut omförmälda mål, i livika remissen till domstol blifvit i anmärkt mån fördröjd; och den timade skadan folie så mycket mer i ögonen då, såsom tyvärr någon gång inträffat, häktningen skett på så svaga skäl, att fången redan vid första förhöret inför domstol blifvit på fri fot stäld, ja att, såsom det till och med händt, den af Ofverståthållare-embetet tillsatte allmänna Åklagaren vid domstolen genast förklarat sig icke äga fog till ansvarspåstående emot den tilltalade fången.
Om ock i sista rummet, borde dock äfven omförmälas den skada, det allmänna i onödigtvis ökad fångvårdskostnad fått vidkännas.
Af de förklaringar jag, under den 6 Juni 1863, från Ofverståthållareembetet emottagit öfver sådana dröjsmål, som blifvit anmärkta i min förut nämnda skrifvelse till bendikla Embete den 22 Augusti 1862, inhemtades visserligen, att försumlighet hos Expeditioushafvandena varit anledningen till större delen af de anmärkta dröjsmålen; men dessa förklaringar gåfve ock vid handen, att uti icke så få fall, enahanda försumlighet legat Ordförandena i Poliskammaren till last.
Antagligen vore väl förhållandet enahanda med de ytterligare och först i sistnämnda skrifvelse anmärkta 84 fall.
Då det i alla händelser obestridligen ålegat
Ofverståthållare-embetet att tillhålla sina underlydande tjenstemän att noggrannt och i rätt tid fullgöra sina göromål, hade jag icke utan förundran funnit, ej blott att Ordförandena i Poliskammaren sökt ursäkta sig genom att påpeka, det den fortsatta försumligheten till en stor del härflutit från Expeditionshafvandena, utan äfven att, då jag från Ofverståthållare-embetet begärt upplysning om redan vidtagna eller ock tillämnade åtgärder till förekommande af berörda försumlighets fortsättande, jag härå ej bekommit annat svar, än det, att ifråga - 59 varande Expeditionshafvande erhållit förständigande att för framtiden noggrannt iakttaga de föreskrifter, som i fråga om expeditioner angående häktade personer blifvit af Ofverståthållare-embetet gifne.
Det ville dock synas, som om en dylik fortsatt försumlighet, efter det åtgärder mot densamma redan blifvit vidtagna, på sätt
Ofverståthållare-embetets förut omförmälda skrifvelse af den 1 Mars 1862 ådagalade, nu hade bort föranleda beinälda embete att vidtaga kraftigare mått och steg, än att blott påminna om berörda nu ytterligare åsidosatta föreskrifter.
Jag insåge visserligen, att Ordförandena i Poliskammaren, hvilka en och annan gång vid justeringen af expeditioner gjort sig skyldiga till enahanda dröjsmål, som det Expeditionshafvandena till last förda, kunde hafva känt sig besvärade af åliggandet att beifra samma förseelse hos underordnade, ti men det hade ej heller varit till desse Ordförande personligen, utan till Öfverståthållare-embetet, min skrifvelse den 27 Juni 1863 varit stäld, i hvilken ofvannämnda fråga bragtes å bane.
Måhända skulle det kunna synas, som om jag, vid detta förhållande, ej bort åtnöja mig med ett svar på denna skrifvelse, afgifvet af dåvarande Herr Polismästaren »å Ofverståthållare-Embetets, vägnar», helst 29 § i ofvanåberopade Instruktionen för Öfverståthållare!! föranleder dertill, att alla skrifvelser, som uti Öfverståthållarens namn utgå, böra vara af Sekreteraren kontrasignerade; men då jag måste förutsätta, att, i händelse någon strängare åtgärd blifvit af Ofverståthållare-embetet vidtagen eller beslutad i det ämne, hvarom merberörda skrifvelse handlade, sådant ej kunnat vara Herr Polismästaren obekant, vid den tid, då han den 17 påföljande Augusti samma skrifvelse besvarade, hade jag antagit nämnda svar såsom tillräckligt upplysande; och då jag funnit med min embetspligt icke förenligt att afstå från försöket att genomdrifva de af mig uppstälda och hvarken ur laglighetens, billighetens eller någon annan synpunkt emotsagda eller bestridda fordringar på en snabbare expedition af Ofverståthållare-embetets för polisärenden beslut och större skyndsamhet i öfriga här vidrörda åtgärder, men dessa fordringar, oaktadt upprepade påminnelser om deras uppfyllande, lemnats utan afseende, hade för mig icke annan utväg återstått, än att, genom domstols anlitande, till laga ansvar befordra en slik försumlighet i tjensteåligganden.
Upplysningsvis hade jag ansett mig böra tillägga, att den tid af åtta dagar, hvilken jag antagit såsom den högsta erforderliga för expedierandet af Ofverståthållare-embetets femisser till domstolarne, icke vore godtyckligt bestämd; ty, förutom det att jag genom muntlig efterfrågan förvissat mig, det berörde tid borde vara tillräcklig, förutom det att, på sätt redan nämndt vore, någon anmärkning mot den sålunda föreslagna tid, såsom varande alltför knapp, ej blifvit framstäld i det svar, jag, å min hemställan 60 härom, från Öfverståthållare-embetet emottagit) hade jag, vid granskningen af de från Poliskammaren i Göteborg till Justitie-Ombudsmansexpeditionen inkomna fångförteckningar erhållit bekräftelse på möjligheten att inom berörde tid medhinna remissernas expedierande.
Yid nämnde Poliskammare, der likaledes ett icke ringa antal fångar förekomme till ransakning, hvilken sedermera remitterades till domstols behandling, hade nemligen på senare tider remisserna alltid, blott med tvänne hittills anmärkta undantag, der några få dagars dröjsmål ägt rum, blifvit till domstol öfverlemnade sist på sjunde dagen från det ransakningen dit remitterades.
Om än fångarnes och de remitterade ransakningarnes antal vore vid Stockholms Poliskammare större, än vid Göteborgs, så befunnes äfven antalet af Notarier och Kanslister större vid den förra Poliskammaren, protokollsföringen der inskränkt till blotta minnesanteckningar, då deremot vid Poliskammaren i Göteborg fullständigt protokoll uppsattes, hvarjemte justeringsarbetet uti Poliskammaren i Stockholm vore fördeladt på två Ordförande.
Dessutom anträffades, på sätt jag förut antydt, hos Öfverståthållareembetet för polisärenden dröjsmål äfven uti åtskilliga andra å Poliskammarers ankommande expeditionsgöromål, såsom ej mindre i protokollers uppsättande och utskrifning, vare sig till parter eller till domstolar och andra myndigheter, än ock i fråga om brefs besvarande, samt slutligen vid insändandet af de fångförteckningar, hvilka från merbemälda Embete borde afgifvas.
Sedan jag sålunda redogjort för anledningarne till det förordnade åtalet, yttrade jag ifråga om de personer, hvilka åtalet borde träffa, att det redan anförda gåfve tillräcklig hänvisning på bägge Polismästarne.
Och, ehuru den skriftvexling, jag fört med Öfverståthållare-embetet, på sätt förut vöre anmärkt, syntes hafva åtminstone i vissa delar ägt rum, utan Herr Öfverståthållare^ deltagande, kunde han likväl, efter mitt omdöme, icke undgå att i saken svara; dock, i betraktande deraf, att förre Öfverståthållaren, Herr Generalmajoren m. m.
Grefve J.
Hamilton, så kort tid innehaft embetet efter den 1 Mars 1862, då em bättre ordning med remissernas expedierande skolat, på sätt ofvan vore antydt, taga sin början, och den eller de, som derefter på kortare tider Öfverståthållareembetet förvaltat, icke kunde förväntas hafva på de öfverklagade förhållandena utöfvat någon väsendtlig inverkan, blefve det endast nuvarande Herr Öfverståthållare!!, emot hvilken talan borde ifrågakomma.
Efter det omförmälde vederbörandes förklaringar blifvit infordrade, samt med anledning af Inga Maria Larssons klagan, tillfälle varit henne beredt att sig yttra, skulle
Advokatfiskals-embetet äga att framställa de ansvarspåståenden och, efter befogenhet, understödja den ersättningstalan, hvartill omständigheterna föranledde. 61
Med åberopande af denna min skrifvelse hade Advokatfiskal-einbetet i dess afgifna memorial tilltalat Ofverståthållare-embetet l:o, derför, att åtskilliga af Poliskammaren, under tiden från och med
Mars månad 1862 till och med Maj månad 1863, beslutade remisser, hvarigenom der förehafda undersökningar angående för brott häktade personer blifvit till domstol hänskjutna, äro vordne icke inom åtta dagar, utan först under andra eller tredje veckan eller stundom ännu längre tid efter beslutets fattande, expedierade; 2:o, derför att, ehuru, jemlikt 3 § 2 mom. i Kongl. Kungörelsen den 25 Oktober 1839, af förteckningarne öfver häktade personer, som vid Poliskammaren i Stockholm stäldes under tilltal, ett exemplar borde genom
Ofverståthållare-embetets för polisärenden försorg för hvarje månad inom slutet af den nästföljande aflemnas till Rikets Ständers Justitie-Ombudsman, sådana förteckningar för Juni, Juli och Augusti månader år 1863 icke inom nämnda tid till Justitie-Ombudsmannen inkommit; 3:o, derföre att, efter det Ofverståthållare-embetet för polisärenden den 4 Maj 1863 dömt Hustru Inga Maria Larsson till ansvar för oloflig bränvinsutskänkning, och hon begärt utbekomma protokollerna i målet, obehörigt dröjsmål med deras expedierande ägt rum; och 4:o, derför att, sedan Justitie-Ombudsmannen i skrifvelse den 10 December 1861 meddelat
Ofverståthållare-embetet sin åsigt i fråga om tiden, inom hvilken Poliskammarens remisser af ofvannämnda beskaffenhet borde kunna vara expedierade, samt utbedt sig Embetets utlåtande deröfver, Justitie-Ombudsmannen å berörda skrifvelse icke fått emottaga svar förr, än den 3 Mars 1862, i skrifvelse från Ofverståthållare-embetet daterad den 1 i samma månad; samt derför att, efter det Justitie-Ombudsmannen, i skrifvelse till Ofverståthållare-embetet af den 22 Augusti 1862, med anmärkning om dröjsmål vid expedierandet af remisserna angående sextio polisarrestanter, begärt underrättelse om anledningen till detta dröjsmål, svar derå icke följt förr, än i skrifvelse af den 6 Juni 1863, ehuru erinran härom under den 6 nästförutgångne Februari blifvit från Justitie-Ombudsmannen aflåten.
Sedan ej mindre Herr Öfverståthållare!!, än ock f'. d. Polismästaren, Herr Tulldistriktchefen m. m.
Ekströmer samt tjenstgörande Polismästaren häröfver afgifvit förklaringar, dem Advokatfiskals-e mbetet i skrifvelse den 25 Januari 1864 till mig öfverlemnat, har jag i svar till sistbemälda embete den 9 påföljande
Februari framstält nedanstående erinringar vid berörda förklaringar. 62 Sålunda anförde jag, att hvad som till en början väckt min uppmärksamhet vore det tillstånd, hvaruti alla disciplinförhållanden, hela det disciplinära sammanhanget tycktes hafva råkat inom Öfverståthållare-Embetet för Polisärenden, så vidt man i detta afseende finge draga slutsatser af de föreställningar om förmansskapets rättigheter och skyldigheter, som uti ofvanomförmälda förklaringar trädde i dagen.
Högste Styresmannen, Herr öfverståthållaren syntes vara osäker om gränserne för sin magt och, i följd deraf, tveksam hvad, när, och hvilka personer han kunde och skulle befalla, samt huru han borde göra sina befallningar gällande.
Han syntes likaledes icke vilja vidkännas något ansvar, härflytande från denna magts uraktlåtna utöfning, enär han fritoge sig från ali skuld och delaktighet uti försummelser, som icke timat i de mål, han omedelbart handlagt.
Under samma osäkerhet rörande förmäns rättigheter och skyldigheter, tycktes vederbörande Polismästare följa nyssnämnda efterdöme.
Så, till exempel, förklarade de sin befattning med meranämnda polisremisser hafva upphört, i samma stund de lemnat dem från sig justerade, och för det dröjsmål, som ägt rum före remissens inlemnande till justering eller efteråt vid expeditionen, skjötes skulden på Notarierna och Kanslisterna, »hvilka i deras egenskap af tjenstemän vore pligtiga att efter lag ansvara för hvad de eftersatt och försummat»; ja, det hade gått så långt, att Herrar Polismästare i deras förklaringar anfört, hurusom orsaken till anmärkta försummelser varit den, att renskrifvare sölat, att ordonanser »förlagt» vigtiga papper, likasom skulle det till slut blifva sistnämnda personer, af hvilka ansvaret för försummelser i ärendenas gång borde utkräfvas.
För att än vidare rättfärdiga mina sålunda framstälda beskyllningar, i hvad de rörde Herr Öfverståthållaren, androg jag, hurusom han i sin förklaring öfver första anklagelsepunkten visserligen förmälde, att »han vore lika villig som skyldig att erkänna sin pligt att vaka öfver ärendenas gång inom de embetsverk, i hvilka chefskapet vore honom anförtrodt»; men redan vid andra anklagelsepunkten, i fråga om fångförteckningarnes ordentliga insändande, syntes han undandraga sig en sådan pligt, i det han uppgåfvedet skyldigheten att insända nämnda förteckningar, enligt praxis’ — hvilken såväl af nuvarande Justitie-Ombudsmannen som af hans företrädare lemnats oanmärkt och följaktligen måste anses vara af dem godkänd — tillhört den kanslist, som hade sig uppdraget att fångförteckningarne upprätta och som omedelbart inlemnade dem till Justitie-Ombudsmannen och JustitieKansleren, så att de icke passerat Ofverståthållare-embetets diarium, hvarföre Herr Öfverståthållaren saknat både tillfälle och anledning att kontrollera, huruvida förteckningarne blifvit inlemnade i föreskrifven tid, eller icke; och beträffande fjerde anklagelsepunkten visade sig Herr Öfverståthållaren 63 icke mindre obenägen att vidkännas förm&nsskapets pligt, då Herr Öfverståthållaren i fråga om det fördröjda besvarandet af min till Ofverståtliållareembete stälda skrifvelse den 22 Augusti 1862 yttrat, att enär nämnda skrifvelse innefattade anmärkningar rörande mål, hvilka icke vore af Herr Ofverståthållaren handlagda, och förklaringen borde afgifvas af de embetsman, som målen handlagt, jag ägt, om nödig skyndsamhet af de förklaringsskyldige icke iakttagits, att jemlikt 6 § af den för Justitie-Ombudsmanen utfärdade instruktion, genom föreläggande af vite, dem till förklarings afafgifvande tillhålla; att det följaktligen vore mig icke Herr Ofverståthållaren, det ålegat att tillse, det förklaringen inom rätter tid afgifvits; och att om ansvar derför ifrågakomme, det dock borde synas klart, att detta ansvar icke kunde drabba den, af hvilken förklaringen icke varit fordrad.
I ändamål att ådagalägga oriktigheten af de föreställningar, jag sålunda trott mig finna rådande och i förklaringarne uttalade; anförde jag ur gällande författningar, hvad till detta ämne hörde.
Instruktionen för Öfver ståthållaren i Stockholm den 25 Augusti 1791, föreskrifver » § 17.
»Ofverinseendet och hufvudstyrelsen af hela Polisväsendet i »Stockholm tillkomme Ofverståthållaren.» » § 8. »Och som Ofverståthållaren äger i Stockholm och på malmarne »uti Konungens ställe att bjuda och befalla och häfver inspektionen öfver »stadens styrelse och huru hvar och en sin ombetrodda tjenst och embete be»hörigen förrätta må, så» — — — — — » § 9.
»Ofverståthållaren åligger att noga tillse, att vid stadens
Dom»stolar ordentligen och väl tillgår; att stadens innevånare njuta Sveriges lag »och Kongl. Stadgar till godo; att Rättens ledamöter och betjente sig ti»digt i sina embetsrum infinna, till målens företagande och afgörande, och »»att rättegångssakerne, isynnerhet brottmål, icke uppehållas eller nedläggas, »utan skyndsammast ransakas och afslutas.» n » § 26. »Kongl.
Maj:ts vill ock, att Ofverståthållaren skall hafva sig »Fogaten, Politie-mästaren, dess embetes sekreterare och kontorsbokhållare, »med flera andre dess kanslibetjeute tillhanda, och att han dem, likmätigt »efterföljande §§, i sitt namn instruerar, så att de troligen förrätta hvad han »dem på Embetets vägnar kan anförtro och pålägga.» » § 28.
»Politiemästaren tillkommer vid alla tillfällen Ofverståthållare»embete, enär erfordras, tillhandagå uti hvad till Politie-väsendets underhål»lande i dess här utstakade skick angeläget pröfvas» — — » § 31. »De flere Tjenstemän och Betjente, som antingen redan äro »eller framdeles varda antagne för Exekutionsverket och Politie-väsendet — »— hafva att rätta sig efter de särskilda Instruktioner, som dem redan af 64 »Öfverståthållare-embetet gifna äro eller framdeles kunna komma för dem »af detsamma utfärdas.» Hvad särskildt Fångvården beträffar, innehåller ofvanåberopade Instruktion för Överståthållaren. i § 24.
»Hvad fångar och brottslige, som häktade varda, angår, så skall derom till Öfverståthållare rapporteras, då de i häkte intagas, och någon arrestant icke utan med Öfverståthållare^ vetskap och minne utsläppas — — hvarjemte Kongl. Kungörelsen, angående
Fäng förteckning ars upprättande och insändande den 25 Oktober 1839 stadgar, i § 3 mom. 1, »Öfver häktade personer, som vid Poliskammare ställas under tilltal, böra upprättas förteckningar»; i samma § morn. 2.
»Af sådana förteckningar böra i Stockholm, genom öfversåthållare-embete för Polisärenden försorg, för hvarje månad, inom slutet af den nästföljande, aflemnas ett exemplar till .TustitieKansleren och ett exemplar till Justitie-ömbudsmannen.»
Dessa stadganden syntes mig tillräcktigt klart och tydligt ådagalägga Herr Öfverståthållarens förmanskap för de vid Öfverståthållare-Embetet anställde embets- och tjenstemän, högre och lägre, samt hans skyldighet att hafva inseende öfver fullgörandet af deras tjensteåligganden.
Betraktades nu detta förhållande först med afseende på Herrar Polismästare, så, om det och tillhörde dem att handlägga förekommande mål och ärenden, såsom det heter, »på Öfverståthållar-embetets vägnar,» och de dervid i vissa fall utöfva den domsrätt, Öfverståthållare-embetet tillkommer, så minskades eller uppliäfdes derigenom icke Öfverståthållarens förmanskap i de stycken, der ett sådant kunde utöfvas.
Således, om ock Herr Öfverståthålleren icke ägde utöfva inflytande på domsluten, hade han dock > inspektionen», huru Herrar Polismästare »sitt ombetrodda embete förrätta»; »de skola vara honom tillhanda» och »troligen förrätta hvad han dem på embetes vägnar kan anförtro och pålägga»; och då Herr Öfverståthållare^ i afseende på stadens domstolar och deras ledamöter, ägde magt och skyldighet att tillse, det »allt ordentligen och väl tillgår» och att rättegångssakerna, »isynnerhet brottmål icke uppehållas eller nedläggas utan »skyndsammast ransakas och afdömas», kunde väl icke något tvifvel uppstå om Herr Öfverståthållarens befogenhet att utöfva förmanskap öfver Polismästarena i de stycken, der jag förutsatt slik befogenhet, såsom i fråga om nödig skyndsamhet dels i måls behandling dels i tillhandagående med upplysningar, erforderliga vid besvarande af anmärkningar, hvilka angått samma ämnen m. m.
Beträffande åter Herr Öfverståthållarens förmanskap öfver de underordnade tjenstemännen i verket, såsom Notarier och Kanslister, kunde det så mycket mindre vara 65 vara tvifvelaktigt som han genom ofvanintagna stadganden vore bemyndigad att för desse tjenstemän lagstifta medelst utfärdande af instruktioner.
Men äfven Polismästarens förmanskap för sistomförmälde tjenstemän borde vara obestridligt, helst när i betraktande toges, att uti de hänseenden, om hvilka fråga uppstått, Polismästaren handlat, såsom det hette, »å Ofverståthållare-embetets vägnar.»
Någon instruktion, som lagbunde detta förhållande vore mig ej bekant, men jag antoge för säkert, att, om någon sådan funnits, som upphäfvit ett dylikt, i sakens natur grundadt disciplinarföi-hållande, den skulle hafva blifvit af förklarandena åberopad, till bekräftande af den åsigt, de syntes förfäkta.
Vore en dylik magt och myndighet förlänad Öfverståthållaren och Polismästaren, hvar och en i förhållande till hans underordnade, så kunde detta icke hafva skett i annan mening, än att magtenn skulle användas för sitt ändamål.
Detta uttrycktes på mer än ett af de ur Öfverståthållare^ instruktion här ofvan anförda ställen, t. ex. med de orden, att
Öfverståthållaren »häfver inspektionen öfver stadens styrelse och huru livar och en sin ombetrodda tjenst och embete behörigen förrätta må;» och detsamma måste ock antagas gälla om Polismästarne, inom omfånget för deras magtutöfning, då de handla på Ofverståthållare-embetets vägnar.
Men då en sådan inspektion eller uppsigt ej finge betraktas blott såsom en rättighet utan ock såsom en skyldighet, så kunde densammas underlåtande icke aflöpa utan ansvar.
Lag samma måste ock vara, om denna skyldighet väl icke helt och hållet åsidosattes, men så lamt utöfvades, att, sedan föreskrifter, föreställningar, »muntliga meddelanden» visat sig overksamma att utrota missbruk, liknöjdhet eller försumlighet hos underordnade, i fullgörandet af vanliga tjenstspligter eller särskildt anbefalda åligganden, någon åhåga hos förmännen icke förspordes att genom kraftigare, dem till buds stående medel utkräfva nämnda tjenstepligters uppfyllande och hörsamhet för gifna befallningar, utan tvärtom förmännen sjelfva skyndade att mot gjorda anmärkningar urskulda och nära nog försvara missbruken och försummelserna.
Utan en slik ansvarsskyldighet, till sin betydelse och sina följder klart insedd af förmännen, hvar i sin stad, visste jag icke huru ordning, samarbete och god anda skulle skapas och underhållas i ett embetsverk; och rentaf omöjligt blefve det att, den förutan, söka utrota försumlighet i tjenstepligter samt missbruk, der de innästlat sig.
En utom verket befintlig åklagaremyndighet kunde ogörligen med den noggrannhet, som det allmännas anspråk kräfde, i allt följa ärendenas gång inom verket; och om äfR.
St. Just-Ombudsmans Embets-Berättelse till 1865 års Riksdag. 9 66 ven detta kunde ske, föreställde jag mig, att förmän, ömma om sitt anseende, så inför allmänheten som inför de underordnade, skulle finna sig förnärmade af ett dylikt ingrepp i det naturliga förhållandet emellan förmän och underlydande.
Jag borde derföre icke antaga, att det låge någon allvarlig mening i det ogillande, Förklarandena dels antydt dels uttalat öfver mitt förfarande, att rikta talan icke emot de underordnade, utan emot förmännen sjelfva.
Efter dessa förutsldckade betraktelser, hvilka synts mig nödiga, emedan det mägtigaste hindret för den sak, jag förfäktade, efter min tanka, dolde sig i dessa verkliga eller föregifna åsigter om ansvarigheten för de missbruk, jag åtalat, ginge jag att vidröra några punkter i de afgifna förklaringarne, hvilka påkallade belysning, börjande med Herr Öfver ståthällar em förklaring.
Vid första anklagelsepunkten rörande dröjsmål med de s. k. remissernas expedierande, erinrade Herr Ofverståthållaren i allmänhet, att han först i Juni månad 1862 tillträdt embetet; att han icke handlagt något enda af de mål, som mina anmärkningar berörde, utan att alla dessa mål blifvit handlagda af vederbörande Polismästare, hvilka »handla under eget och fullt »domare-ansvar och såsom domare icke stå under Ofverståthållarens disci»plinära myndighet».
Såsom jag förut antydt, afsåge mina anmärkningar icke något felaktigt domslut.
Uti de i fråga komna målen hade Polismästarena icke dömt, icke varit behöriga att döma.
Deras åtgärd vid dessa mål hade icke varit någon annan, än en sådan, som hvarje offentlig åklagare i vårt land kunnat företaga i brottmål, hvilka kommit till hans kunskap.
Men om äfven Polismästarena varit att betrakta såsom domare ni målen, hade jag genom här ofvan åberopade 9 § af Instruktionen för Ofverståthållaren visat, att det icke desto mindre tillkommit Herr Ofverståthållaren att, utan missförstådt undseende för domarevärdigheten, tillse att målen skyndsammast blifvit ransakade och afslutade, hvilket vore allt som jag påyrkat.