Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
— Inför människor kunde jag ej göra an- språk på att vara en rättroende; kanske är jag det icke ens nu inför den allvise, men jag fick erfara sanningen af löftet: medan de ännu ropa vill jag bönhöra d e m!
— Hjälpen kom på helt naturlig väg i f orm af anmälningar af nya elever.
Och sedermera, då storm och böljegång börjat lägga sig i min plå- gade själ, kom hjälpen äfven i en annan form: i en fast förtröstan och glad visshet om, att jag ej står som ett faderlöst barn, utan har lof att lägga alla mina bekymmer i den allsmäktige faderns händer.
Ser du, Ada, detta gudsförhållande spri- der ljus, värme, arbetsfröjd och lifsglädje på min stig, och jag ser klart äfven hvad som är min plikt mot mig själf.
Nu tänker jag så här: Brita, din hälsa och med den ditt goda lynne (största drifkraften i ditt arbete) måste du vårda.
Du behöfver där- för ej äta fina, dyra rätter, men däremot hålla dig med g o d kost.
Du kan vara fin, utan att behöfva siden- eller sammetskläder och utan att » modernisera » kostymerna hvarje halfår.
Du behöfver ej ge ut dina goda slantar för att visa dig på något offentligt nöje, som möjligen ej skulle bringa dig någon andlig behållning, icke ens ett godt, harmlöst skratt.
Du får ej göra några skulder, min jkära Brita, i förlitande på att du skall få särskild hjälp till att gälda dem.
Du skall köpa ved och betala hyran, innan du tänker på någon rekreationsfärd!
Och nu är jag ute, glad som en fågel och jublande tacksam öfver Guds godhet samt människors aktning och deras förtroende till mitt arbetssätt.
Hör på, Ada, kom och följ med mig, icke långt d u; vi kunna slå oss ned i någon närbelägen vacker bygd, om du ej har lust att se dig omkring på längre håll.
— Nej, kära du, kom nu ej med de där två demonerna: men och o m; vi skola just ut och befria oss från deras efterhäng- senhet.
— Ja oss, ty de äro aldrig längre borta ifrån mig, än att jag så att säga måste gripa nytt tag i dens hand, som en gång, helt visst småleende, sporde: I klentrogne, hvar- för ären I rädda?
— Raska nu på, vännen min, och packa din illa koffert!
Nå, Gud ske lof, nu klarnar du upp och följer m e d!
— Nej, nej, nej,
IDUN 148 1897 inga funderingar på möjligen kommande föreningar och slikt till förmån för sommar- kolonier för vår klassomedvetna klass I Här måste otaliga om och men slås ihjäl, innan vi få rang som arbetare och tanken väckes på att understödja oss, då vi lida af arbets- löshetens följder.
Låtom oss fånga så många glimtar af lifvets solljus, som dagen bjuder oss, och vara tacksamma för dag- ligt bröd! » » Ja, men o m!
— » » Vi nu komma för sent till ångbåten!
Ja, då får du till straff göra mig sällskap i en tredje klassens järnvägskupé.
Därför nu bara kofferten färdig, bud efter en bärare, och så åstad, bort ifrån alla om och men, som fresta till klentrogen misströstan! » » Titta, pappa, nu är den trött.
vill borgs läppar, när hon satte sig ned att inte gå längre.
» skrifva.
— » Olycksbarn!
Ska ' du sticka sönder min » Nu kunna vi ju tala om några sagor.
Du, Inga, kan ju tala om den där om flickan, dyrbara klocka!
F y skäm ut V i v a!
» Och så ned i golfvet med en knuff.
som plockade bär. » Den lilla kröp sårad och sorgsen bort Ja-a — det kunde hon visst.
Pappa såg med ett belåtet leende på den under soffan, där hon snyftade djupt och lilla vackra gruppen och tog så pennan för tyst.
Ja — hon var åtminstone tyst!
att skrifva.
Rösten bredvid jollrade half- Alvar hade under tiden närmat sig och högt, och de små kära ungarne medförde rent utaf en fläkt af hemtrefnad i hans ville ha beröm för sitt långa, långa tåg.
Och Inga stod tätt bredvid och hängde öf- mörka arbetsrum.
» Pappa lilla, skulle flickan ha rutig hals- ver doktorn, så att han ej kunde röra en hand för alla de små händer och armar duk?
Alvar säger, att den var randig. » » Det gör j u alldeles detsamma, min lilla som bundo honom.
Han kom att litet häf- tigt stöta till Alvar, och den lille gaphal- vän.
» » Men i alla fall skulle jag vilja veta det. » sen satt genast i ett långdraget skrik, som » Rutig » — svarade pappa med litet höjd nog ej skulle stanna af med detsamma.
Det hördes i första takten.
Lilla Inga var röst och återtog sitt arbete.
Hvar var det han var nu igen.
då den enda, som en lång stund varit tyst — och pappa välsignade henne!
» Grekernas vise förnekade ej.
» Men — nu tilltogo äfven lillans snyft- » Pappa!
Nu ä ' den sagan slut.
» » Då få vi väl ta ' till med en ny då.
. » ningar.
Allsmäktige försyn!
Han ref sig En bild ur lifvet af Maluina Bråkenhielm.
» Men vi kan ingen.
Mamma brukar alltid tröstlös i hufvudet och hans blick uttryckte mörkaste f ört vinan.
sätta oss i gång, hon, » suckade Alvar.
vad i alla helgons namn är det för ett » Hvarför rifver pappa så i sitt hufvud, » Kanske ni vill ha papper och pennor?
himlabefängdt lefverne härinne?
Kan har pappa inte kammat sig, » frågade Inga Se här, sätt er vid det här bordet — så du inte hålla barnen i styr en stund, Ingeborg?
bekymrad och såg upp med deltagande Du vet j u, att jag håller på med ett nytt där j a!
— Grekernas vise.
» » Pappa!
De ' ä ' ingen udd på min blick.
I detsamma stack Ingeborg in sitt arbete och måste ha absolut tystnad, förstår vackra hufvud genom dörren och såg litet penna. » du, absolut. » gäckande på honom.
» Jag formerade den ju nyss! » Doktorn, som både beklädde en plats » Nå, käre Axel lille?
» Men Viva bet utaf den! » såsom lärare i en mycket fordrande » Inte skall man bita på pennor!
N u s k a ' Lillan uuder soffan — badande i tårar!
skola och tillika gick upp i sitt författare- Nej, och Alvar i pappas knä, också gråtan- skap, hade mycket liten tid öfrig för hustru ni vara tysta, sitta stilla och vara snälla, de.
Och lilla Inga!
Hvad roar du dig som ni lofvade pappa. » och barn, som sällan fingo rå om honom.
Fem minuter, fem dyrbara minuter, för- med då? » Barnen sågo i honom en storhet, som de » Jag håller på att klippa roliga gubbar gingo, under hvilka doktor Folkeson knap- både fruktade och älskade.
och ska sätta det här håret på dem, » sva- past vågade draga andan.
Men pappa var litet ojämn i sitt sätt » Pappa lilla! » sade då Älvars mjuka röst, rade hon framvisande ett till hälften sön- emot dem.
Någon gång hände det att han, derklippt porträtt ur doktorns plånbok, där » pappa, ska ' jag rita tåg eller båt? » då han var trött af sitt själsarbete och be- han alltid burit det närmast sitt hjärta.
» Det kan j u nästan göra det samma. » höfde komma ifrån sig själf, gick in i barn- » Neej, pappa — tåg ä ' bussigare, för det Och sönderplockad där bredvid låg den mju- kammaren och lekte häst med dem.
och har så mycke ' lokomotiver, och så skriker ka locken af ett silkesglänsande hår — den gallopperade på alla fyra.
Just som de då där locken, som han fordom, i ljusa ung- de så.
pschui ... » voro midt i farten därmed, kunde pappa domsår, i lidelsefull kärlek kysst så oräkne- » Alvar, hvad har du lof vat p a p p a?
» bli trött och gick helt tvärt in till sig, och liga gånger!
Nu låg det allt framför honom, » Jag sitter stilla, pappa — » så fick mamma ta vid och hålla dem tysta.
sköfladt, oskäradt.
» Det är bäst du ritar ett tåg med mån- Det var just nu en sådan där stund.
» Få s e?
» sade fru Ingeborg, med en » Käre Axel, de skratta ju endast, det är ga, många vagnar! » Med en tung suck började pysen sitt ovanlig glans i sina mörka ögon.
ej möjligt att hålla dem tysta nu, sedan du » Ack, älskade Ingeborg!
Det är ej något skojat upp dem. » Fru Ingeborg såg litet arbete, Inga snörflade på under försöket att trotsigt upp på sin man, blicken var miss- bilda en åttauddig stjärna, som mamma att tala o m.
Blott en ungdomsdröm.
nöjd och hela hennes person bar en prägel lärt henne, och lilla Viva hade pappa rent Drömmen är nu skingrad af verkligheten.
glömt bort, då han ej såg henne för en Den här lilla trion har på en timme lärt af trötthet.
mig förstå, huru helt en mor får offra sig, » Det är bara därför, att du ej har allvar stund.
» Det blir bestämdt oväder, » tänkte dok- huru tålig hon måste vara.
Förut har jag med dig och hvad du säger till dem.
Man kanske ej fullt uppskattat dig, men den skall inte käxa på barn!
Säg bara en gång torn, » ty mina liktår äro som besatta, så där lilla har förgjort mina ungdomsminnen.
ömma och värkande i dag. » Han var likväl hingt och bestämdt till d e m: så vill jag det På samma gång har hon dock lärt mig att klädd i frn Ingeborgs mjuka sköna present skall vara! » sätta mera värde på det närvarande.
Älskade tofflor.
Åter försökte han samla sina tan- » Gör det själf, » sade hennes blick, ehuru Tag ut barnen och sköt kar och hade just kommit in i en mening, min Ingeborg!
hennes läppar ej uttalade orden.
dem du!
Jag är gladast, om jag aldrig » Märkvärdigt, att inte ha så pass mycket hvars vackert afrundade språk på det högsta mera behöfver utföra det vanskliga uppdra- tillfredsställde honom, då han med ens häf- gehör med sig, » muttrade han och mätte get att vara barnsköterska! » golf vet med stormsteg, händerna i byxfickorna, tigt hoppade högt upp från sin stol.
Ett förfärligt nyp i hans pannan i otaliga djupa veck.
— — » Snälle Axel, jag ber dig riktigt vänligt ömmaste liktå kom honom att ge till en att du tar hand o m barnen en stund; du otålig spark — och ett litet mjukt bylte är j u nu i alla fall störd i din skrifning.
tumlade under vildt tjut åt sidan.
Häpen och skamsen öfver hvad Ingeborg f) å jag i n:r.
15 af Idun läst den lilla skissen Jag måste nödvändigt skrifva till svärmor och tacka henne för strumporna hon stickat skulle tänka, tog han häftigt upp lilla Viva ~ * » Hur man gör godt », så uppstod strax den i sin famn och lofvade henne » guld och önskan i mitt hjärta att uppsöka fru Ek.
Men åt dig. » då jag ej vet hvar annorstädes än i Iduns spalter, » Ja, bevars, skrif d u!
Jag skall visa dig, gröna skogar », om hon bara ville tiga!
jag skulle kunna anträffa henne, så blir det på att en man kan både skrifva och sköta sina » Jag vill se pappas klocka innuti, » snyf- denna plats jag beder henne skänka mig en stunds barn på en gång.
K o m med in i pappas tade Viva, som visste att begagna sig af uppmärksamhet.
Jo det är att ur djupet af mitt hjärta tacka fru Ek och alla dem, rum, barn.
Men då ska ni lof va att vara tillfället.
som medverkat till att » basaren för vanföra riktigt snälla! » barn » kommit till stånd, tacka dem för allt ar- » Se här, liten!
Se här! » » Ja-a.
» ropades det i korus af tre Pappa öppnade boetterna, men såg i det bete, all själfförsakelse, tacka dem för att de ej låtit förtalets, afundens och illviljans förgiftade klingande barnröster, när dörren stängdes samma bort till de andra barnen.
pilar såra och tillintetgöra lusten och hågen att efter dem.
Vips var Viva framme med pennan, som hjälpa andra, utan hållit människokärleken som en skyddande sköld emot dessa mordvapens för- Men ett spetsigt löje lekte på fru Inge- hon stack ned i urverket.
Pappa som barnsköterska.
» Kur goctt man gör. » Blaud nu befintliga Cacaosorter intages säkert förnämsta platsen af HULTMANS CACAO Redan 1888 intygade prof. Joh.
Lang i Lund, att Hultmans Cacao var fullt l i t a med van Houtens Cacao.
Hultmans ^Cacao kan således varmt re- kommenderas till hvarje husmoder.
1897 såtliga anfall.
Jag ville också gärna få berätta något af hvad jag upplefvat, något ur det verk- liga lifvet, som sannare och bättre än alla fanta- siens drömbilder skall visa alla dem, som offra tid, krafter och penningar på välgörenhetsbasa- rer.
» hur godt man gör. » För några år sedan bodde jag i en småstad i samma hus som en fattig arbetarehustru, änka efter en fabriksarbetare.
Hennes största bekym- mer, men också största glädje, var hennes enda barn, lilla Elsa, som allt sedan födelsen haft för- krympta fötter och ben, så att hon aldrig kunnat stå eller gå.
Modern hade visserligen » fattighjälp », men den var otillräcklig att förse dem båda med lifvets nödtorft, utan måste hon ofta vara borta hela dagarne och hjälpa till i husen med byk, rengöring och dylikt för att skaffa medel till dag- ligt bröd.
Under dessa dagar fick lilla Elsa vara inne hos grannarne, som turade om att hafva tillsyn och omvårdnad om den lilla snälla och tysta flickan.
De voro hjälpsamma och välvilliga människor, som togo sig an den lilla olyckliga och sökte glädja och uppmuntra henne hvad de kunde.
Det var öfverenskommet mellan mig och flickans mor, att hon skulle säga mig till de dagar hon gick ut i arbete, på det jag skulle kunna se till Elsa och hjälpa hennes vårdare att glädja och muntra den lilla, som längtade efter modern och tyckte att det dröjde så länge, innan » mamma kom hem ».
Men huru god vår vilja än var, och huru vi än längtade efter att kunna bringa henne någon verksam hjälp, en sådan, som åtminstone för några dagar och nätter befriade henne från de tärande näringsbekymren i stället för att, som nu skedde, bara lätta litet på dem, så ställde dock vår brist på makt och penningar oöfver- komliga hinder därför.
Så hade det gått år efter år i tung dyster enformighet.
Sällan såg man ett leende på den djupt betryckta moderns an- sikte.
— — — — — — — — — — — — — Det var en klar, vacker juniafton, — jag skall aldrig, aldrig glömma hvad jag då fick bevittna.
Jag satt mig vid fönstret, som jag alltid bruka- de, för att passa på moderns hemkomst och vid första anblicken af henne långt nere i gatan kunna glädja den lilla med utropet: » nu kommer mamma! » Men hvarför kom ej i dag det där van- liga glädjeropet öfver mina läppar, då jag fick se moderns klädning skymta fram där nere vid gat- hörnet?
Det var förvåningen, undran, som gjorde mig stum.
I stället för den tunga och släpande gången och den prägel af trötthet och tryck, som alltid hvilade öfver henne, tycktes nu en stormande kraft drifva henne framåt och hela hennes ansikte, hela hennet varelse strålade af glädje.
Innan jag hunnit hämta mig från min öfverraskning, hade modern kommit in i rummet och skyndat fram till sin lilla flicka, hvilken hon under jublande: » Gud vare tack och lof, Gud vare tack och lof, » tog i sina armar.
Glädjetårar sköljde hennes kinder, och så korn- mo orden flödande som en glädjeström öfver hen- nes läppar: » Du får komma till ett ljust vackert hem, du får många lekkamrater, du får det så godt och mamma skall hvarje dag komma till dig. » Sedan hon något lugnat sig efter den starka sinnesrörelsen, berättade hon för oss, att på af- tonen hade en fröken kommit på besök till frun i det hus, där hon arbetade, och frågat om hon kunde upplysa henne om, hvar lilla Elsa Lind bodde, hvarpå frun leende svarat, att hon kunde få de säkraste underrättelser om den saken, om hon gick ut i köket, hvarest Elsas mor var syssel- satt med rengöring.
» Både frun och den främ- mande fröken kommo ut till mig, » fortsatte nu modern, som tagit lilla Elsa på sitt knä, » och fröken såg så innerligt god ut och var så vänlig emot mig. » Hon talade om, att hon öppnat ett hem för stackars lytta och vanföra barn och sökte nu upplysningar om alla sådana, som funnos i staden.
De fattigaste skulle hon afgiftsfritt upp- taga i hemmet, som på samma gång också var skola, men de bemedlade skulle betala för sig.
Kyrkoherden, till hvilken hon vändt sig med för- frågningar rörande de medellösa, hade särskildt lagt henne på hjärtat att taga sig an Elsa Lind.
Det var hennes vänner och bekanta, som genom att hålla basarer, konserter och aftonunderhåll- ningar af olika slag hopbringat en större penning- summa, som de nu öfverlämnat till henne på det att hon genom dessa medel skulle få uppfylld sin länge närda önskan, att få öppna ett hem för sådana små olyckliga barn.
Min lilla berättelse är nu slut.
Jag önskar, att hvar och en, som är lycklig nog att kunna få vara med att hjälpa till vid basarer eller försälj- ningar till förmån för de behöfvande, måtte vara tacksam härför och att ingen af fördom mot IDUN 149 formen för denna välgörenhet håller sig borta " Hur mycken sjukdom har ej blifvit lindrad, nöd afhjälpt och tårar aftorkade på detta sätt!
Med- vetandet om att hafva fått sprida glädje — vore det nu också bara till en enda människa — • bor- de ju fylla hjärtat med den djupaste tacksamhet till Gud, som helt visst icke lägger vikt på, hur man gör godt, utan: hur godt man gör.
Armai.
* En syn.
fönstret i skymningstimma sä drömmande tyst Jag salt — där ute föll kvällens dunkel och stjärnor glimmade matt.
/ Jid Frid låg Öfver nejden vida, beklämd dock var jag i håg — till det blödande Hellas tanken gled sorgsen i vemodståg.
JVtathilda von JCoch.
Till krigets fasor och ve och sorger till arma sårade^ i plågor förutan och jämmer och kval, slagne tal.
Jag såg dessa stora salar, där sjuksäng vid sjuksäng ryms.
Men, tyst — hvem är väl gestalten — jag tänkte — som ljus där skyms?
i l Hon står vid lidandeslägret — med lätt och kärleksfull hand på sargade, sårade lemmar hon omsorgsfullt lägger förband.
: Hon ler med tåren i Ögat, sä tröstande, varmt och gladt, hon svalkar brännande panna skridande natt.
jag tänkte — då fag vet, hvem den ljusa är, jag ser ju, att korsets tecken i flammande glöd hon här!
Det tecknet så mäktigt talar, det svar pä min fråga ger — jag spörjer ej mer — för den den väna systern jag ber.
plötsligt ljusa, I Jill fröknarna Elin Ahlström och Hild 1 Daug, systrar af Röda korset, hvilka, som vi förut meddelat, den 28 april läm- nade fosterlandet för att å krigsskådeplatsen ägna sårade sin hjälp, slöt sig på vägen, i samma ädla syfte, fröken Mathilda von Koch, hvars afresa vi likaledes förut omnämnt och hvars drag vi här återgifva.
Fröken von Koch — född 1852 på Got- tenvik i Östergötland, dotter till major Hans von Koch och hans maka, grefvinnan Octa- vie Stackelberg, elev vid Sofiahemmet 1891 och efter treårig utbildning till sofiasyster föreståndarinna för Barnbördshuset å Kungs- holmen — hade alltifrån krigets utbrott känt sig mäktigt dragen till de nejder, där, om någonstädes, insiktsfull, offervillig, kvinn- lig sjukvård är af nöden.
Denna dragning blef oemotståndlig, då Röda korsets beslut i frågan vardt kändt.
Vid middagstiden ena dagen bestämde sig fröken Koch Pör den betydelsefulla färden, eftermiddagen använde hon till förberedelser för resan, morgonen därpå for hon till egendomen Leonardsberg utanför Norrköping för att taga afsked af sin åttioåriga moder och en syster, och redan följande morgon var hon på väg till sitt med hänförelse emotsedda mål.
I skrifvelser till sina närmaste har fröken von K o c h på det för henne egendomliga, mildt glädtiga och humoristiska sättet skil- drat sin lyckosamma färd genom Europa och den rörande verkan sinnebilden röda korset utöfvar på sydbornas naivt känsliga sinnen.
Rik på arbetskraft och kärleksfull själf- förgätenhet, torde fröken von Koch på det nya, vida arbetsfältet komma att göra en välsignelserik insats i Röda korsets kamp mot lidande och död.
* k Vid fönstret i skymningstimma så drömmande tyst jag satt — den sällsamma synen bleknat — och kvällen skymde till natt.
J I För det b / ödande Grekland!
l Vi hänvisa ännu engång till den » väd- jan från Greklands till Sveriges kvinnor », hvilken var införd i Idun n:r 15.
Snar hjälp är här, om någonsin, af nöden, och den minsta skärf, i kristlig kärlek gifven, är lika varmt välkommen.
Bidrag kunna insändas dels till red:n af tidningen Idun, dels direkt till kassaförval- taren i Svenska kvinnornas nationalförbund, fröken Hulda Lundin, Stockholm, Brunke- bergstorg 2 (adress: Augusta Lundin).
Vi fortsätta här nedan redovisningen för hittills influtna medel: T I L L R E D A K T I O N E N AF IDUN: Transport från förra numret Kr.
717.80 G. Petersson 1. —; M. Magnusson 2. —; E. Fransson 1. —; A. Larsson 0.50; I. Andersson 0.50; I. Kjellman 0.50; O. Lindell 0.25; Malm O.25; I.
H. Fagerberg 1. —; A. W. Wahlström O.25; L. Johansson 0.25; Hulda A.
Berg O.25; E. Lindkvist O.25; K.
2. —; Alma Pettersson 0.25; Sim- 22.25 lund 1. —; Anna Hallonkvist 0 25; Maria Hallonkvist 0.25; Fru Öberg 1. —; Mina Larsson 0.25; I. Erickson 0.2 5; Änkefru Hedvig Orstadius 5.- O. E. Carlsson O.50; E. Karlsson O50; G. Andersson O.50; I.
A. Karl- berg O.75; Karl Erikson 0.7 5; P. W. Gustafsson O.50; En okänd 0.50 S. F. H., Bofors - » 5. — A.
C, Stockholm - » 1.- — Ytterligare insaml.
i Jönköping genom hofrättsrådet Axel W. Bratt » 49.30 Insamling i Stöde genom M. R — li.-.
» 50. — N.
» 10. — A — g, Västerås » 2. — S:a Kr.
857.3::
IDUN 150 Till kvinnoförbundets kassaförvaltare: Transport från förra numret Kr.
370.0 8 Fortsatt redovisning i nästa n:r.
S:a s:arum: Kr.
1227.43 Förutom den i förra numret omnämnda vex- eln å 700 francs har nu ytterligare en vexel å 800 francs genom Svenska kvinnornas nationalförbund afsändts till ordföranden i Grekiska kvinnoförbundet, drottning Olga.
Våra målarinnor och skulptriser.
åtom oss nu öfvergå till de bildande konsterna, till kulturens fagraste blom- stervärld.
Låtom oss träda in i den vackra konsthallen, hvars yttre redan tilltalar vårt skönhetssinne med sin rena grekiska prägel och sin konstnärliga fris och till fullo vitt- nar om, att arkitekten-konstnären, herr Fer- dinand Boberg, velat att skalet skulle vara värdigt innehållet, skalet som skall omsluta allt hvad först och främst vårt eget land kan bjuda ypperst af skön konst och där- till hvad nabolanden sända oss.
I Ljusa, luftiga salar, sol ofvanifrån, hvars bländande glans dock dämpas af färgade taksegel i själfva solens färg, palettens rikaste och kostbaraste nyanser, utbredda öfver dukarna, möta oss gladt välkomnan- de redan vid inträdet.
Den stränga juryn har fällt sin dom — manspillan lär ha varit stor, på kvinnosidan mindre — och man har på sista tiden va- rit sysselsatt med att placera konstverken, allt under artisten Oscar Björcks skickliga och erfarna ledning.
Därvid är naturligtvis af vikt att hvarje konstverk kommer i rätt belysning och får en väl afpassad dager, och att härvid iakttagas den största opar- tiskhet och rättvisa, därför borgar herr Björcks kända konstnärsentusiasm.
Hvad vi nu främst i Idun skola syssel- sätta oss med är j u de kvinnliga ut- ställarne, och det vare sagdt, så godt först som sist, att de alla väl försvara sina plat- ser och helt visst komma att eröfra erkän- nande äfven långt utom vårt lilla lands gränser.
Och nu — låtom oss se hvilka vi hafva med på listan: Fröken Ava Lagercrantz är, som kändt, en framstående genre- och porträttmålarinna, som med ungdomlig kärlek ägnar sig åt konsten.
Efter några års vistelse i Paris och ströftåg genom det mera konstbetydan- de Europa, hvarunder hon studerat konst- samlingarna i Nederländerna, i München och Dresden, har hon nu, åtminstone för någon tid slagit ned sina bopålar i Stockholm i familj elif vets hägn, där hon if rigt sysslar med palett och penslar.
Hon kommer att exponera flere genretaflor samt dessutom ett » själfporträtt ».
Af porträttmålarinnor ber jag att på sam- ma gång få nämna fru Mina Bredberg så- som en af våra mera framstående.
Det är på professor grefve Georg von Rosens upp- maning, som hon har utställt sitt själfpor- trätt, hvilket kan betraktas som ett litet mästerverk, så väl hvad porträttlikhet, penselforing som belysning beträffar.
Fru Agnes Kjellberg-Frumerie låter oss beun- dra sin vackra konst som skulptris.
Hvem af Iduns läsarinnor känner icke från en hel del konstuställningar Agnes Kjellbergs pla- stiskt sköna genrebilder och glada, leende bacchanter, hvilka dock alla bära spår af den fina kvinnliga känslans och smakens tukt och därför verka endast uppfriskande på konstsinnet.
Fru Gerda Kcdlstenius är ett konstnärs- namn, som redan fått klang.
I sällskap med sin man har hon besökt de flesta konstsam- hällen i Europa och däribland konstens solbe- lysta hemland, Italien, hvarifrån hon medfört kärlek till ljus, luft och klara skimrande färger.
Hon kommer att exponera flere vackra landskap samt möjligen ett par figurmålningar.
- Fröken Lotten Bönnqvist åtnjuter inom konstnärskretsar stort anseende som god målarinna, isynnerhet för säkerheten i sin teckning.
Äfven hennes genre är landskap och figurmålning.
Fröken Alice Nordin är en ung dam, som med varmt sinne ägnat sig åt den ädla bildhuggarekonsten.
Om jag icke misstager mig, är hon elev af professor Joh.
Börje- son, och då vet man att hon gått i god skola.
Många af våra läsarinnor minnas måhända hennes för något år sedan utställda vackra staty » Skymningen », hvilken då till- vann sig stort erkännande.
Fröken Nordin representeras af flere vackra arbeten.
Fröken Elisabet Tävling är icke obekant såsom skicklig figurmålarinna.