Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
En sådan kanal lemnade äfven den utvidgning af hamnen, som är af behofvet högeligen påkallad med den ganska lifliga skut- och ångbåtsfart, som här eger rum, då, utom alla småbåtar och fyra fram och åter dagligen passerande ångfartyg, i denna hamn ofta ligga under lastning och lossning 15 å 20 en- och tvåmastade fartyg, hvilka endast med yttersta svårighet kunna i den smala årännilen komma förbi hvarandra.
Af denna anledning kunde Upsala hamnkassa, som genom den föreslagna kanalen till och förbi bangården besparades kostnaden för den gamla hamnens utvidgning, af sina medel älven tillskjuta 10 å 15,000 Riksdaler till kanalarbetet.
Efter denna kanals fullbordan eger man äfven nordvest om bangården och staden segelbart vatten i Fyrisån till ungefär 3/4 mils längd, der första fallet möter och på hvilken sträcka endast några mindre muddringar erfordras.
För detta lika artiga som nyttiga företag, hvilket är ett helt för sig, men dock, på sätt synes, af den såsom bilaga hoslagda landstingsmotion, hvilken blifvit af Upsala landsting godkänd i sammanhang med en allmän afdikningsplan för länet och ett beviljadt sammanlagdt anslag af 12,000 R:dr för vederbörliga afvägningars och kostnadsförslags uppgörande, endast utgör första början till en fullständig kanalisering af vattendragen mellan Mälaren samt Brunnbäck och Söderfors vid Dalelfven, kunde sålunda utan allt anlitande af Statsverkets tillgångar disponeras: 1) anläggningskostnaden för bibanan emellan stationen och hamnen i Upsala; 2) ofvannämnda 100,000 R:dr, som Upsala stad utfästa! i expropriationsbidrag; 3) 10,000 å 15,000 R:dr utur Upsala hamnkassa; skolandes Upsala stad förbinda sig att, emot fri disposition af dessa medel, kanalen fullborda enligt planritning, som kan blifva af Kongl. Maj:t godkänd och inom tid som föreskrifves.
På grund häraf hemställes om sådan dispositionsrätt öfver dessa medel för Upsala stad med skyldighet för densamma att, enligt vederbörligen fastställda ritningar och kostnadsförslag, låta verkställa denna kanalisering förbi staden, allt under de närmare 360 Motioner i Borgare-Ståndet 1865.
N:o 151. garantier och föreskrifter, som Kongl. Maj:t finner nödigt föreskrifva för ändamålets vinnande.
Anliålles om remiss till Stats-Utskottet, som i sinom tid skall delgifvas provisoriskt kostnadsförslag och öfriga nödiga handlingar.
Stockholm den 15 November 1865. J. Sundvallson.
Af Herr SllUdVtiSISOIl, J., angående revision af Kongl. Förordningen om Landsting.
Uti särskild motion om fullständig revision af Kongl.
Förordningen angående kommunalstyrelse i stad har jag, såvidt den knappa motionstiden sådant medgifvit, sökt i allmänhet antyda skälen för en total och genomgripande omarbetning vid innevarande riksdag af hela den nya kommunallagstiftningen.
Den sålunda försökta motiveringen tillämpades dock uti bemälda framställning uteslutande på kommunalstyrelse i stad; men hvad den i allmänhet angifven om bristerna i hela denna lagstiftning jemte det nationela syftet för densamma, hvilket bör strängt fastbållas, gäller i lika grad Kongl.
Förordningen om landsting, äfvensom den om kommunalstyrelse på landet, som förordningen om kommunalstyrelse i städ.
Af sådan anledning och då tiden icke medgifver några vidlyftigare framställningar i ämnet, hvilka dessutom med den erfarenhet, som nästan allestädes i riket redan inhemtats af den nya kommunallagstiftningens tillämpning, både inom de särskilda stadsoch landskommunerna och inom den större kommunen eller å landstingen, torde vara temligen öfverflödiga för insigten af dess brister och nödvändigheten att dem afhjelpa; lärer man kunna, utan risk för den magtpåliggande frågans förbiseende af det mångsidiga och mångerfarna Ekonomi-Utskottet, hvars tid icke synes blifva under denna riksdag öfvermåttan upptagen af ännu vigtigare ärenden, endast hänvisa till den så. lunda redan lemnade, generela motiveringen för behofvet af en fullständig och genomgående revision och omarbetning af hela denna kommunallagstiftning.
Beträffande dock nu specielt Kongl, förordningen om landsting, torde uppmärksamheten böra företrädesvis fästas vid några hufvudsakliga punkter af densamma, hvaruti rättelse synes vara i synnerhet påkallad.
I det hänseendet tillåter sig motionären följande anmärkningar, som beröra sjelfva grunden för och ändamålet med den verksamhet, hvilken bör landstinget tillkomma: A) Tanken på en dylik institution som landstinget, är hufvudsakligen lånad från vårt Norska brödrafolk; men den är här tillämpad helt annorlunda och på ett sätt, hvilket motionären icke kan undgå anse innebära de betänkligaste frön till hela institutionens förlamning och upplösning.
I Norge, der städerna dock ega oändeligen mindre vigt och betydelse än i Sverige, och hvarest derföre stad bort kunna med mindre vådor än här i landstinget sammanföras med landsbygden, har man dock ansett ett sådant kommunalt äktenskap orådligt och ej medföra de välsignelsebringande frukter, som härmed måste åsyftas såsom mål både i afseende på kommunalsjelfstyrelse och allmänandans jemna utveckling inom kommunen till en högre, sannare och mer omfattande verksamhet för det helas och allmännas väl eller, med andra ord, fullutmognad för ett intresseradt och sakkunnigt deltagande i rådslagen om Statens allmänna angelägenheter.
Men i Sverige har man icke ansett sig behöfva iakttaga denna rättmätiga försigtighet, icke ens såsom öfvergångsformation.
Man har utan vidare betänklighet sammanfört eller sammantvingat stad och landsbygd inom landstingen till gemensam verksamhet, såsom man hoppats, för gemensamma angelägenheter och intressen, men inom tinget icke i något jemnmått afvägt de särskilda representationsintressena emot hvarandra, utan gifvit landtmannaintresset inom dem alla en predominerande öfvervigt, öfver stadsmannaintresset.
Sådana missförhållanden hafva redan och skola än vidare bära sorgliga frukter af förlamning, missnöje och vanmagt.
Redan innan den nya lagstiftningen hann promulgeras, sådan Ständerna omsider hade godkänt och förordat densamma för sin del, uppenbarade sig i detta hänseende en märklig meningssöndring emellan stad och landsbygd, i det att Göteborgs stad, lifligt senterande sina separata intressen i vederbörlig tid, begagnade sitt inflytande på högsta ort att genast bryta den mägtiga kommunen utur landstingsinstitutionen.
Den har icke heller behöft ångra detta steg eller för detta utbrytandes skull skapa sig någon ny kommunal verksamhetsform ; dess stadsfullmägtigs-institution har varit i det hänseendet fullt tillräcklig.
Göteborg är ändock sätet för länets höfding och hufvudorten för Göteborgs och Bohusläns landsting.
Det måste der sammanträda och genom dervarande myndigheter bringa sina beslut till verkställighet.
Många och de vigtigaste af dessa åtgärder skola väl ock derstädes finna sin fullbordan, men någon pekuniär uppoffring får den betydliga stadskommunen, i följd af utbrytningen, icke vidkännas.
Det är nu både med det antydda Norska och detta inhemska Göteborgska föredöme för ögonen som man synes kunna med fullt skäl yrka, att, om icke och helst alla rikets städer befrias från delaktighet i landstingen, åtminstone alla slåder med stadsfullmägtige utbrytas derifrån.
Brot. 1865 4 1866. 11 Sami. 3 Afd. 46 362 Motioner i Borgare-Ståndet 1865.
Sålunda afsöndras i landstingen de tvänne heterogena och sins emellan på djupet stridiga elementer, hvilka aldrig kunna komma att kraftigt samverka utan — medvetet och planmessigt eller icke — skola endast sönderbryta och förlama hvarandra.
Man sätter icke onäpst en ny klut på ett gammalt kläde, och ej heller en gammal klut på ett nytt kläde. B) Landstingens befogenhet synes vidare böra, och det synnerligast om icke städerna befrias derifrån, närmare bestämmas och inskränkas till endast sådana angelägenheter, som äro direkt verkande för länsinnevånarnes gemensamma bästa i undervisnings-, sedlighets-, sundhets- och ordningsväg; icke kunna hänföras till den enskilda företagsamheten, industrien eller affärsspekulationen; icke afse risker och vinning för enskilde medborgare eller kommuner; icke befrämja några separata ekonomiska intressen och angelägenheter af hvad namn de vara må, eller utgöra direkt eller indirekt inblandning uti den enskilda hushållningen och förvärfvet m. m., utan i allt ega karakteren af allmängiltig båtnad för länets samtlige innevånare, med hufvudsakligt syfte att utveckla, stärka, hjelpa och förädla personlighetens vigt och den sanna medborgerlighetens värde i deras obegränsade utsträckning utan allt särskildt afseende på vissa orters, klassers eller medborgares speciela intressen.
I afseende på jordbrukets och näringarnes befrämjande borde bestämdare råmärken, än som nu finnas, uppställas emellan landstingens och landthusbållnings-sällskapens verksamhet, hvilken nu ofta sammanflyter och föranleder kollisioner.
Lämpligast vore väl, att landthushållnings-sällskapen, som icke ega några legaliter bestämda och stadige ledamöter, endast blefvo ett slags förvaltnings- och administrations-utskott under landstingens kontroll och öfverinseende, och uti hvilkas styrelse derföre landstingen borde insätta medelst val ett visst antal ledamöter för sambandets bibehållande emellan båda dessa, i mycket samverkande myndigheter.
G) Med hemtadt stöd af den yrkade bestämmelsen, att landstingens verksamhet hufvudsakligen skulle afse individens och medborgarens menskliga utveckling och förädling i alla rigtningar samt dess ekonomiska bästa endast så vidt det vore medlet och vilkoret för denna sanna filantropi i stort, gifver sig sjelfmant det vidare yrkandet, att all af landstingen beslutad beskattning för antydda humaniseringsåtgärders genomförande skulle ske per capita eller enligt folkmängdsnumerären, men alldeles icke efter den allmänna bevillningen.
Den i landstingslagen nu stadgade beskattningsgrund är så obillig, att
Regeringen redan innan förordningen någonsin hunnit tillämpas fann sig föranlåten att söka afhjelpa och bättra bristerna och orättvisorna härutinnan medelst ett särskildt supplerande cirkulär, jemlikt hvilket det redan stod första landstinget fritt att frångå den stadgade beskattningsgrunden och antaga någon annan i förhållandet emellan fastighets- och näringsbevillning.
Också begagnade sig genast flera landsting derutaf samt bestämde, att landstingsskatten'skulle utgå dubbelt så hög å jordbruks- sorn å näringsbevillning en, och ändock drabbas städerna i allmänhet af oproportionerligt hög landstingsskatt emot landsbygden.
Förmodligen har ock just denna orättvisa grund för landstingsskattens utgörande varit egentliga anledningen dertill, att en mängd och Motioner i Borgare-Ståndet 1865.
363 troligen största delen af landstingen heldre undvikit all landstingsskatt än att utkräfva densamma efter så ojemna grunder; men följden deraf har åter i sin ordning blifvit den ganska nedslående, att man, beröfvad denna nervus remm eller nödiga medel till allmännyttiga företags utförande, också sett sig nödsakad att underlåta dessa företag samt i stället och heldre gjort sig skyldige till en vanmagt och overksamhet, som icke båda godt för framtiden och hittills beröfvat de särskilda orterna förmånerna af en verksammare tillämpning af denna lagstiftning.
Flertalet af landstingen har i detta hänseende hufvudsakligen vegeterat på den bränvinsskattedel, som den fått till skänks hufvudsakligen från städerna.
Så bör det dock icke längre vara.
Beskattningsgrunden måste omställas så, att beskattningsmagten kan med kraft och godt samvete tillämpas, och detta torde vinnas i väsendtlig mån, om skattebidragen ställas på personlighe!sgrundvalen, den bredaste och säkraste basen för densamma.
De särskilda kommunernas folkstocksnumerär bestämde då, huru stor qvot eller del af hela landstingsskatten belöpte på hvarje kommun, hvilken sedermera på sina skattskyldige medlemmar kunde fördela densamma enligt bevillningen eller annan grund, som befinnes rättvisare och lämpligare.
D) Uti en sådan korporation för kommunal-sjelfsiyrelses utöfvande i stort och hvilken det nu hvilande Kongl, förslaget till representationens ombildning tillägger den magtpåliggande politiska funktionen att välja nästan hela första kammaren eller endast med undantag af 5 å 6 ledamöter af densamma, synes Regeringen ej böra ega det inflytande, som onekligen tillkommer densamma genom rättigheten att nämna landstingets ordförande.
Det är hvarken öfverensstämmande med kommunal-sjelfstyrelses sanna begrepp eller den konstitutionela nödvändigheten och försigtigheten att ej sammanblanda med hvarandra de båda statsmagterna, särdeles i fråga om national-representanternes val.
En sådan sammanblandning kunde eljest lätt föranleda obehöriga inflytanden, hvartill frestelserna sannolikt blifva stora nog i tider af alltför möjliga meningsbrytningar och slitningar emellan Regering och Folk.
Landstingen borde derföre sjelfva utse både sin ordförande och vice ordförande.
Anses landstingen tarfva någon upplysning och ledning af den första statsmagtens representanter, så kunde ju ett sådant rådgifvande regeringsombud beredas säte och stämma i landstinget med rättighet att lemna upplysningar och deltaga i öfverläggningarne, men utan all delaktighet eller inflytande på besluten.
E) Äfven oberoende af det hvilande representationsförslagets öde, borde förordningen om landsting beredas civillagsnatur.
Det har redan under förordningens korta tillämpning inträffat, att Regeringen ansett sig böra i speciela fall supplera dess stadganden efter omständigheterna och sålunda omedelbarligen företaga jemnkningar deruti.
Sålunda utfärdades redan före första landstingens sammanträden ett ministercirkulär, jemlikt hvilket det stöde landstingen fritt att genast vid förordningens första tillämpning förändra den stadgade beskattningsgrunden, som ansågs mindre billig;, och till andra landstinget aflat Regeringen, äfvenledes i formen af departementsskrifvelse, den 364 Motioner i Borgare-Ståndet 1865.
N:o 152. lagtolkande anvisningen till samtliga tingen, att de icke egde befatta sig med några omdömen eller opinionsyttringar öfver Kongl. Maj:ts nådiga Proposition till Rikets Ständer om antagande af ny Riksdags-ordning.
Utan att inlåta sig på något bedömande af ifrågavarande supplementarstadganden af Herrar
Departements-chefer, och utan att söka beräkna gränsen för dylika anvisningar, torde kunna lätt inses, att redan sjelfva möjligheten af ett slikt tillvägagående angifvet* dess vådor och manar till dess undanrödjande särdeles vid en så vigtig och ingripande lag som förordningen om landsting, hvilken, bland annat, förlänar nästan obegränsad beskattningsmagt.
Den bör derföre för civillag förklaras.
Då bemälda förordning i dessa och öfriga hänseenden tarfvar förbättning, hemställes vördsamt, om fullständig revision i nu angifna syfte af Kongl. Förordningen om landsting, hvilken tillika bör för civillag förklaras.
Sund vallson.
Nio 152.
Af Herr SundVällSOn, J., om stambanebyggnaderna under nästa statsreglering speriod.
Äfven denna gång oviss om, huru Kongl. Maj:ts Proposition utfaller rörande stambane-systemet norr om Mälaren, och icke delande den åsigten, att nordvestra stambanan skall vid innevarande riksmöte röna Ständernas uteslutande eller synnerliga uppmärksamhet, med förbiseende af alla andra fortsättningar af systemet, nödgas jag, ehuru nu egande lyckan att representera ett samhälle, hvars lokala fördel i detta hänseende kunde vara att så länge som möjligt få förblifva den nordliga ändpunkten, icke allenast af den redan beslutade och snart fullbordade norra stambanan, utan af hela rikets stambane-system, öka de många redan uttalade önskningarne och anspråken i detta hänseende medelst framställning af ett stort och rättvist jernvägsbehof — påtagligen det mest befogade af dem alla, — hvilket, i hela dess nu angifvande omfång, Motioner i Borgare-Ståndet 1865, N:o 152.
365 jag allt hittills förgäfves väntat ega någon inflytelserikare målsman bland Hufvudstadens eller Norrlands många representanter i detta Riks-Stånd.
Saken gäller egentligen dessa orters sannskyldiga rätt och, från fosterländsk synpunkt fullt befogade, intresse, så vidt eljest någon del af det Svenska stambanesystemet kan tillmätas lokal karakter.
Fortsättningen och fullbordandet i allmänhet af detta stambanesystem, sådant Öfverste Ericson och hans medkomiterade definitift utstakade detsamma i sitt betänkande af den 8 November 1859, är numera endast en tids- och finansfråga.
Tiden derför är inne, sedan landet nu eger en högt upparbetad arbetsskicklighet i denna vigtiga och omfattande byggnadsbranche både hos ingeniörer och handaarbetare.
Staten eger deruti ett stort ideelt kapital, hvilket det vore lika illa att låta ligga ofruktbart och overksamt som något annat kapital.
Aldraminst bör en fattig nation ega råd dertill, hvilken, just för att ur bergens och skogarnes djup kunna till verldsmarknaden framföra sina naturliga skatter och alster, kanske mera än något annat civiliseradt folk behöfver dessa underlättade och mägtiga kommunikationsmedel.
Den finansiela ställningen åter är för närvarande visserligen icke så gynnsam för en dylik fortsättning som önskligt vore; men den synes ej heller vara så förtvifladt mörk, som mången äflats och äflas att måla densamma.
Den enskilde medborgarens betryck är omisskänneligen stort och betänkligt; men den enskildes krafter hafva ju aldrig anlitats för detta sekulararbetes bedrifvande och lärer icke heller hädanefter dertill långt förslå.
Systemet är en Statens angelägenhet; och det torde vid närmare besinning och beräkning blifva uppenbart, att det för närvarande förhåller sig med Statens finanser, såsom ofta förut varit händelsen, nemligen att de i allmänhet äro lika goda och tillfredsställande som de enskildes äro betryckta.
Riksgälds-kontorets tillgångar äro bestämdt ganska ansenliga, om de blott blefvo mera disponibla än tillförene.
De hafva för mig uppgifvits till omkring 20 millioner R:dr R:mt.
Å Statsverkets inkomster uppstå dessutom årligen betydliga öfverskott öfver hvad som beräknats; dessa kunna i rundt tal anslås till 5 miliioner R:dr årligen.
Men de inflyta icke i vederbörlig tid till Riksgäld s-kontoret, som sannolikt ännu i denna stund ingen afbetalning derå erhållit hvarken för 1864 eller, ännu mindre, för 1865.
Å hufvudtitlarnes ordinarie anslag uppkomma äfven årligen betydliga besparingar, som af Riksgälds-kontoret kunde tillgodogöras, om de i vederbörlig tid och ordning kommo i dess händer och ej, så mycket som nu sker, reserverades för kommande behof.
Härtill kommer slutligen äfven den betydliga Bankovinsten.
Med sådana statstillgångar borde hvad af jern vägssystemet numera återstår ofullbordadt kunna verkställas utan någon synnerlig upplåning utomlands.
Men äfven om någon sådan skulle behöfvas; hvarföre skulle den icke tillgripas för ett sådant sekulararbete som våra stambanor, då derigenom endast fördelas äfven på andra generationer, hvilka skola upphemta vida större nytta än den nuvarande af dessa anläggningar, kostnaderna och bördorna härför?
Jag vågar derföre föreslå, att
Statens stambanebyggnader fortsättas utan afbrott, 366 Motioner i Borgare-Ståndet 1865.
N:o 152. tills hela det utstakade systemet hunnit fullbordas, endast med den inskränkning och begränsning som af finansiela skäl för närvarande kunna befinnas nödiga, men likväl utan rubbning af den hittills följda planen för dessa arbeten, att de ej onödigtvis fördyras genom obehöfligt och ängsligt uttänjande på så lång byggnadstid, att ränteförlusterna å de nedlagda summorna blifva alltför kännbara.
Då likväl icke hela den ofullbordade återstoden af systemet lärer kunna nu beslutas till utförande under nästa stalsregleringsperiod, blifver nödvändigt att tillse, hvilka delar deraf böra företrädesvis fullbordas under den närmaste framtiden.
I det hänseendet lemnar en oväldig betraktelse af jernvägskartau och 1859 års jernvägskomitées förslag säkraste ledningen för omdömet.
Det visar sig för densamma, att, om såsom vederbörligt är, hufvudstaden tages till utgångspunkt, det Svenska stambanesystemet hufvudsakligen utgjordes af trenne stora utstrålningar derifrån: nemligen en vesterut till Göteborg och Nordsjön; en söderut till Malmö och Öresund, samt en norrut till Gefle—Dala-banan, norr om hvilken man år 1859 icke vågade ens tänka sig norra stambanans vidare utsträckning, ehuru landet der eger sin största utsträckning.
Af dessa, att så säga, egentliga ryggradsbanor, dessa stora pulsådror för landets trafik och rörelse, äro numera fullbordade både södra och vestra stambanorna.
Endast den norra — som under hela decenniets häftiga jernvägsäflan varit styfmoderligen behandlad och oskäligen tillbakasatt, iföljd hvaraf ock vederbörligt afseende ej heller gjorts på hufvudstadens och hela den nordligare riksdelens handelsområde, hvilket af denna styfmoderlighet lika betänkligt kringskurits som andras handels- och trafik-områden oskäligen formerats, — endast denna del af de egentliga hufvudbanorna återstår att fullfölja och fullborda, enär väl ingenting kunde vara orättvisare, än att, sedan så långa banor dragits söder och vesterut, låta hufvudstaden och hela den nordliga delen af riket fortfarande afspisas med en blott 6 mil lång bana norrut.
Den norra stambanan påkallar således nu med skäl Ständernas synnerliga och främsta uppmärksamhet.
Denna betraktelse har alldeles icke förbisett de östra och nordvestra stambaneförslagen och deras skäliga anspråk.
Hvad först beträffar den östra, så är densamma, sedan södra stambanan fullbordats och bereder kommunikation med rikets sydliga landsdelar, hufvudsakligen att betrakta såsom en provinsbana, egentligen och i första hand afseende Östergötlands, och norra Smålands hugnande med förbättrade kommunikationer.
Särdeles den förstnämnda provinsen är dock förut bland de mest gynnade i kommunikatift hänseende, med Östersjön till Kungsväg på ena sidan, Wettern på en annan, Göta kanal midtigenom hjertat af landet och Kinda båtled, från Linköping sträckande sig långt ner uti Småland.
Östra stambanan är föröfrigt endast en refbensbana, i jemförelse med de förenämnda stora ryggradsstambanorna.
Från Svensk synpunkt är förhållandet enahanda med nordvestra stambanan.
Af Svenskt område gagnar den hufvudsakligen endast provinsen Wermland, som dock redan eger jernväg till Christinehamn och flera mindre sådana inuti landet samt Wenerns segelbara, djupt i landet ingående vikar.
Denna refbensbana i det stora ryggrads - Motioner i Borgare-Ståndet 1865.
367 systemet kan derföre icke skäligen ega större anspråk, än hvarje annan provinsbana här i landet.
Men den vinner mycket i rang framför den östra provinsbanan, genom dess läge till Norge.
Den vinner derigenom en unionel betydelse, och frågan om denna handels större eller mindre påskyndande beror sålunda väsendtligen på uppfattningen af den Svensk—Norska unionens betydelse och vigt, dock särdeles i merkantilt afseende.
Denna bandel, såsom kostande nära en million R:dr för hvarje mil, är äfven den ojemnförligen dyraste af alla nu ofullbordade stambanedelar.
Frågan blifver således den, bör hela denna bandel, som krafvel- en ytterligare statsuppoffring af omkring 13,413,000 R:dr för en ofullbordad väglängd af omkring 13 '/2 mil, företrädesvis och med åsidosättande af alla öfriga stambanor hugnas med fullt statsanslag vid innevarande riksdag?
Utan att i något hänseende underskatta denna banas politiskt unionela vigt, samt med nödigt afseende på terrängens och arbetenas svårighet i denna trakt, torde man kunna- här bespara några millioner
R:dr för denna statsregleringsperiod och med större fördel för fosterlandet auvända desamma på norra stambanans fullföljande och fullbordan.
Det anslag, som nedlägges på nordvestra banan, är till dryg betydelse mera ett anslag till Norge, än till provinsen Wermland; men, huru högt man än må skatta unionens betydelse och vigt — och jag vill i det hänseendet gå mycket långt i upprigtigaste tillgifvenhet, — så synes dock hela den delen af vårt fosterland, som ligger norr om Mälaren och eger synnerligt behof af underlättad kommunikation, vara fullt lika, ja ännu mera berättigad att komma i åtanka vid jernvägsanslagens fördelning innevarande riksdag, derest, emot förmodan, ej begges anspråk skulle kunna samtidigt tillfredsställas.
Förnuftiga föräldrar hylla och vårda ock alltid det egna barnet minst lika ömt som sin grannes!