Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Herr Ekhohn, att 1835 års författning måtte upphäfvas, och den af Rikets Ständer vid sista Riksdag beslutade förordning uti förevarande ämne ånyo till Kongl. Maj:ls antagande öfverlemnas.
Herr Linds:rön, E. G., att till merberörde Kongl. Förordning måtte göras följande tillägg: ”1:0
Utom hvad redan stadgadt är om köpeafhandlingens företeende vid vederbörlig
Domstol, bör köparen af sådan egendom, inom den tid, som kan finnas lämplig, så väl genom Stats-Tidningen, som genom Landshöfdinge-Embetets i länet, der försäljningen skett, kungörelser, hvilka från predikstolarne skola uppläsas, offentliggöra, att en sådan köpeafhandling egt rum; 2:0
I händelse säljaren, under bibehållande af nyttjerätten, och sex månader derefter, kommer på obestånd samt gör eller tvingas till cession, eger hans blifvande konkursmassa, i händelse öfrige kreditorer så finna för 7 Lag-Utskottets Betänkande, N.-o 69 godt, rättighet alt, emot utgifvande af det i köpeafhandlingen utsatta belopp, öfvertaga den försålda lösegendomen och densamma för massans läkning realisera. 3:o Köpare af sådan egendom åligger äfven, i händelse af konkurs, att sin fordran bevaka på samma sätt, som andra fordringsegare, med tillgodonjutande af den förmånsrätt, lian, genom iakttagande af föreskrifne former, kunnat sig förskaffa; dock ege, under hvad förhållande som helst, hyresvärd alltid uti sådan försåld egendom förmånsrätt.’ Herr Sjös tedi ^ att Ivongl.
Förordningen d. 9 Mai 1835 måtte upp häfvas.
Riksdagsmännen Nils Strin/lhind från Wester-Norrhmds län, att samma Förordning måtte helt och hållet undanrödjas och i fråga om lösöreköp förblifva vid allmänna lagens stadgande, med det tillägg, att endast sådant gods, som kan betraktas såsom tillfälligt lån eller inlagsfä, får, såsom annan person tillhörigt, vid utmätning, undantagas; eller, derest detta -tillägg icke skulle anses lämpligt, att Lag-Utskottets förslag vid sista Riksdag eller något dylikt måtte gillas och antagas till grund för en förordning uti ifrågavarande ämne.
Petter Jot sson från Skaraborgs län, det måtte, med ändring af r 835 års Förordning blifva förordnadl: att afhandling om köp af lösegendom, som qyarblifver i säljarens vård, bör ingifvas, i stad till vederbörligt forum, och på landet till Ilärads-Rätt, hvarefter det skall åligga
Domstolarne att låta, i stad genom allmänna tidningarne, och å landet i häradets kyrkor, kungöra, det en så beskaffad afhandling blifvit ingifven, med föreskrift för den, som kunde anse sig deraf förnärmad, att, i staden inom en månad, och å Jandet vid påföljande Ting efter kungörandet, genom stämning i laga ordningklandra afhandlingen, den der i annat fall blifver fastställande; — samt att, om säljaren håller sig undan stämning eller reser bort, utan att förut hafva befullmäktigat någon person, att stämningen emottaga och i saken svara, afhandlingen icke må hindra fordringsegare att sin rätt utbekomma i det försålda godset.
Och Per Pulsson från Christianstads län, — under förmälan, att han, ehuru instämmande med dem, som ansett oftanämnde Förordning böra upphäfvas, dock gillade densammas syftemål, som vore att bereda den, hvilken ej egde annat än lösegendom att erbjuda till säkerhet för det lånebiträde, hvaraf 8 Lag-Utskottets Betänkande, N:o 69. lian kunde vara i behof, en utväg att vända sig denna säkerhet till godo, — alt en författning måtte utfärdas, innefattande följande stadganden: §. i.
”Lös egendom, af hvad namn och beskaffenhet den vara må, anses tillhöra innehafvare!!, intill dess elt annat förhållande varder lagligen ådagalagdt. §. m Vill gäldenär, till säkerhet för erhållen försträckning eller annan förbindelse, lemna borgenär panträtt i sin lösegendom, med förbehåll att densamma icke destomindre förblifver i gäldenärens vård, då skall afhandling derom, jemte förteckning å den egendom, hvari panträtt lemnas, i två vittnens närvaro upprättas, samt dermed vidare förfaras, på sätt här nedan förmäles; och njute borgenär sedan enahanda betalningsrätt af den pantförskrifva egendomen, som om han densamma i handom fått. §• 3.
Sedan afhandling om panträtt i lösegendom sålunda hlifvit upprättad, hör densamma, jemte förteckning å den pantsatta egendomen, ingifvas, i staden till Rådhus-Rätten, och å landet till den Härads-Rätt, derunder gäldenären är boende, och värde dessa afhandlingar offentligen upplästa och i Rättens Protokoll införda; meddele ock
Rätten bevis derå, att desamma hlifvit hos Rätten företedda ; och åligger det sedermera borgenär att, sist inom en månad derefter, eu bestyrkt afskrift af Rättens Protokoll ingifva, i Stockholm till Öfver-S tå lind la re-E mbetets Canzli, i Rikets öfrige städer till vederbörande exekutorer och å landet till Kronofogden i den ort, der gäldenären har sill hemvist. §■ 4- Ej må ansökning om inteckning i lösegendom af Härads-Rätt upptagas utan vid lagtima Ting. §. 5.
Inteckning af lösegendom må ej eller beviljas för annat, än bestämdt belopp i penningar eller varor, eller med mindre gäldenär inteckningen i tvänne viltnens närvaro skriftligen tillåtit, eller densamma inför Rätten medger, utan så är, att inteckning hlifvit af någon borgenär i vederbörlig ordning - Pa ^-Utskottets Betänkande, N.-o 63. 9 ning sökt; — då må öfrige borgenärer, de der ega klara och förfallna fordringar, sådan inteckning jemväl söka, och förfare bälten dermed, som Kongl. Förordningen den i3 Juli 1818, om inteckning i fast egendom stadgar. ö §• 6.
Flyttar gäldenär till annan ort, och är ansökning om inteckning af hans lösa egendom anhängig vid den Domstol, derunder han förut lydt, pröfve samma Rätt icke destomindre, huruvida inteckuingen lagligen beviljas må.
Vare dock borgenär sedermera pligtig sina inteckningshandlingar uppvisa hos den Rätt, under hvars doinvärjo gäldenär satt sig neder, i staden inom. en månad och ålandet vid det Ting, som näst tvenne månader derefter infaller, och förfare jemväl i öfrigt dermed, på sätt 3 §. förmår.
Lag samma vare, der gäldenär, hvars lösa egendom redan är för gäld intecknad, till annan ort afflyttar. §• 1-
Då med inteckning af lösegendom är vordet så förfaret, som här ofvan stadgas, njute borgenär förmånsrätt till betalning, i staden från den da^, och å landet från clet Ting, då inteckning hos Rätten söktes. §. 8.
Intekning af lösegendom galle ej för längre tid än tre år.
Vill borgenär sedermera söka ny inteckning, gånge dermed, som här ofvan stadgas. §•
9- öökes utmätning å gäldenärs lösa egendom, och är densamma i föreskrifven ordning intecknad, då bör executor sökanden derom underrätta, och värde utmätning sedermera i laga ordning företagen.
Ej må dock försäljning af den intecknade egendomen ega rum förr, än fjorton dagar efter det inteckningsegaren blifvit, genom sökandens försorg, om utmätningen bevisligen kungjord. ö §. 10.
Då intecknad lösegendom efter utmätning försäljes, njute inteckningsegare betalning utur köpeskillingen, hvar efter annan, i den ordning 7 §. stadgar, och varde sedermera utmätnings-sökande för sina fordringar i laga ordning godtgjorde.
Förmenar någon borgenär, att inteckning blifvit till B//i. till R.
Prot. 1845. 7 Sami. 1 Ajd. 21 Haft. 2 LagrUlshollets Betänkande iV.-o 69.
10 lians förfång svikeligen medgifven, och räcker gäldenärs egendom ej till skuldernas betalning, vare inteckningsegare då pligtig att, pa sätt konkurslagen föi eskrifver, sin fordran edeligen fästa, om så yrkas. §• '«•
Ej må gäldenär försälja eller på annat sätt förskingra den lösa egendom, hvari inteckning blifvit fastställd, med mindre han dertill erhållit inteckmngsegarens skriftliga samtycke; sker annorlunda, vare ogildt, och böte sa köpare som säljare hvardera varans fulla värde.
Visste ej köpare, att säljarens lösa gods var för gäld intecknad, vare saklös och behålle det lian köpt. §•
I2- Då gäldenär inför Rätten uppter den afhandling, på grund hvaraf inteckning i hans lösa egendom är beviljad och visar, att skulden blifvit till fullo godtgjord, då må inteckning dödas; vare ock afhandhngen öfverkorssad. §• >3.
Öfver de inteckningar, som å lösegendom sökas och beviljas, skall serskildt Protokoll hållas; och förfare Rätten dermed, som om Protokoll öfver inteckningar i fast egendom stadgas. §• *4- Sedan denna lag blifvit till efterrättelse kungjord, kommer Kongl.
Maj i835 att till all kraft och verkan förfalla.”
Derjemte bar Utskottet, genom ankomna Protokolls-Utdrag erhållit del af de anmärkningar, yttranden och serskilda förslag, hvartill ofvan omförmälde motioner inom Riks-Stånden gifvit anledning; och anmärkes deraf, bland annat, dels att Herrar Doetorerne Björkman och Sandberg samt Herr Prosten Ahnqtist hufvudsakligen instämt i syftningen af Herr Leclor Wallrnans förslag, under hemställan likväl, om icke deri omförmälda ansvarsbestämmelse vore mindre lämplig, om icke tiden för köpeafhandlings uppvisande inför vederbörande myndigheter fortfarande borde blifva åtta dagar, och om icke en viss prsescriptionstid efter afhandlingens kungörande borde bestämmas för anställande af klander derå, dermed Herr Doctor Sandberg dock förenat den önskan, att, derest föreslagne åtgärderne ej skulle anses uppfylla åsyftade ändamålet, sjelfva författningen måtte upphäfvas; dels ock att Riksdagsfullmäktigen Johan Fredrik
Dah/löf från Elfsborgs Län, såsom sin egen, upptagit Herr Bergs ofvanberörde inom Vällofl.
BorgareStåndet väckta och 11 r.ag-TJt skot le Is Betänkande, N.-o 69. med öfrige Riks-Stånden kommunicerade motion, den der jemväl blifvit understödd af Riksdagsfullmäktigen Johan August Zetterberg från Stockholms Län, hvilken likväl ytterligare föreslagit, att försåld lösegen lom, som förblifver i säljarens vård, icke skall vara Jri från utmätning fur dennes gäld, förr än sex månader förflutit efter det ifrågasatta kungörandet till fullo eu rum; dermed flere bland ledämöterne af Hederv.
BondeSfåndet sig förenat; hvarförutan inom samma Stånd följande åsigter och meningar ömsevis blifvit framställda, nemligen: att kungörandet af omförmälde afhandlingar ej borde ske i tidningarne, utan medelst uppläsning från predikstolarne i alla häradets kyrkor samt anslag i sockenstuga eller på kyrkodörr; — att såld egendom, som qvarblifver bos säljaren, alltid bör, då tredje mans rätt ifrågakoinmer, säljaten frantagas och sättas i serskildt förvar eller under utmätningsmans försegling; — att säkraste medlet till förekommande af olägenheterne af svekfulla afhandlingar syntes vara, att både säljare och köpare voro pligtige att ed fästa handlingens riktighet; — att egendomen alltid må utmätas, så länge den finnes i säljarens förvar; — att de lösöreköp, som icke äro förenade med tradition, d. v. s. det köptas öfverlemnande till köparen, ej borde gälla; samt att bästa sättet att afhjelpa den oreda, som 1835 års Förordning åstadkommit, vore att upphäfva densamma, helst man hade att befara, det alltid någon smygväg skulle lemnas öppen för bedragaren, ehvad kontroller och föreskrifter än kunde upptänkas.
Vid granskning af de framställningar, som uti förevarande ämne sålunda blifvit gjorda, visar sig, huruledes tvänne motsatta åsigter hufvudsakligen söka göra sig gällande, åsyftande, den ena, alt med bibehållande af Kongl. Förordningen den g
Maj 1835, utfinna ytterligare bestämmelser och föreskrifter i enahanda syftning, som de, samma författning meddelar, till förekommande af bedrägliga och svekfulla aftal utaf ifrågaställde art, och den andra, alt, med författningens upphäfvande, om möjligt, genom andra stadganden afhjelpa den brist, som i denna del vidlåder i^34 års lag.
Emot sistnämnde åtgärd har väl blifvit anmärkt, att författningen lemnade den behöfvande, som ej eger andra tillgångar, än sin lösa egendom, och således ej har annan säkerhet att erbjuda, ett tillfälle att, genom densammas upplåtande, bereda sig ett nödvändigt låneunderstöd; men man sy - 12 Lag-Ulskcttcts Betänkande, N.-o 69. nes härvid hafva förgätit, dels alt gällande lag icke medgifver panträtt i lös egendom, som af pantgifvaven innehafves, dels ock att en sådan pantsättning under sken af köp, innebär en svekfull tillställning, den der ingalunda bör af lagstiftaren gynnas.
Ur sådan synpunkt lärer följaktligen denna författning destoinindre kunna försvaras, som densammas ändamål just varit att förekom ma ett öfverhandtagande missbruk att, genom diktade köp, undanhålla egendom från utmätning och såmedelst på ett bedrägligt sätt kränka borgenärers vätt.
Men lika ostridigt, som lagstiftningens mellankomst för sådant ändamål varit af behofvet påkallad, lika ostridigt är det ock, att ändamalet ieke vunnits, utan att de missbruk och olägenheter, man sökt förekomna medelst författningen, snarare deraf befordrats; och grunden dertill, åt i S4° å*’s Ständer redan insedd, har ej eller kunnat undfalla Utskottet.
Den ligger ytterst i den afvikelse från en i lagstiftningen gällande grundsats, som genom ifrågavarande författning egt ruin.
Då nemligen i § af HandelsBalkens i Kap. tillerkänner ett köp om lösegendom laga verkan, så vida det är ingånget med köparens och säljarens goda ja och samtycke, utan några formaliteter, fordrar deremot berörde författning, för köpslutets laglighet, skriftlig, med vittnen bestyrkt samt derefter offentliggjord afhandling.
Men om, å ena sidaa, det syftemål härmed vunnits, att anledaterade köpeafhandlingar ej vidare kunna lända till förfång för tredje mans rätt, så förekommer deremot å den andra, att enär en i föreskrifven ordning upprättad och offentliggjord alhandling måste, i öfverensstämmelse med författningen, på sätt flen jemväl blifvit tillämpad, antagas såsom bevisning om skedt köp, intill dess motsatsen ådagalägges, ett skydd, genom den sålunda af lagstiftaren godkända form, lemnas åt missbruk af omförmälde art, som de i föregående lagstiftning saknat, och som försvårat deras upptäckande, helst etL köpeaftal i sjelfva verket kan vara låtsad!, ehuru afhandlingen är i behörig ordning upprättad och offentliggjord samt således inför lag giltig.
Och i denna omständighet måste orsaken sökas till den allmänna bittra klagan, som blifvit förd öfver tnerberörde författning.
Man bär visserligen trott, att olägenheterna skulle afhjelpns, derest en större offentlighet gåfves åt afhandlingarne, medelst deras kungörande i tidnrngarne samt från predikstolarne och uppspikande vid domstolarne och andra offentliga samlingsrum, dels emedan det vore att förmoda, att personer som icke afbåtlas från svekfulla aftal genom den redan påbjudna offentliggörefsen, skulle frukta för ett allmänt kungörande af åtgärder, om hvilkas ärlighet skäliga misstankar förefunnes, dels oek enär sådane aftal äfven derigenom skulle i betydlig mån försvåras; men häremot bör et - n Lag-Utskoltels Betänkande, N.-o 69. inras: alt då det föreslagna allmängörandet skulle åligga så väl bedragaren, som den redlige köparen, den förre cj har större anledning att blifva misstänkt, än den sednare; — att föreställningen om en dylik misstanka sannolikt icke skulle afhålla bedragaren från omförmälde åtgärder, derest han deraf kunde hoppas fördelar; — samt alt dessa åtgärder ingalunda försvåras af ett vidsträcktare kungörande af den föreskrifna handlingen, enär sjelfva formen, under skydd hvaraf åtgärderne kunna vidtagas, förblifver i grunden oförändrad.
Såsom en fördel af författningen har jemväl blifvit räknadt: att den, som innehar lös egendom, den han till annan person afytlral, ej skulle kunna genom en sådan skenbar tillgång bereda sig en kredit, som han icke vunnit, i händelse borgenären kännt verkliga förhållandet; men om än detta skäl förtjena!- någon uppmärksamhet, bör dock icke förgätas, att en gäldenär kan innehafva annans gods, såsom lån, såsom anförtrodt, såsom legdt ni. in , utan att sådant behöfver offentliggöras, och dymedelst tillnarra sig kredit, samt att, så vidt förekommande deraf varit författningens sj'ftemål, detsamma blott till eu obetydlig del vunnits.
Dessutom torde härvid böra tagas i betraktande, att, på sätt redan blifvit anmärkt, lösegendom enligt lag ej medför någon säkerhet för fordran, så framt den ej blifvit såsom pant till borgenären öfverlemnad, och att densamma, såsom kreditmedel, ej annorlunda erkännes af lagstiftaren, hvilken vid bedömmande af förevarande fråga, synes hufvudsakligen böra fästa sitt ögonmärke på egentliga afsigten med författningen, som varit att förekomma, det gäldenärer, genom diktade afhandlingar, afyttra sin lösa egendom, med förbehåll att densamma få innehafva, för att undanhålla egendomen från utmätning och att såmedelst afhjelpa en brist i lagstiftningen.
xYtt denna afsigt icke vunnits, utan att författningen motverkat sitt eget ändamål, förmodar Utskottet af det föregående vara lika otvifvelaktigt, som att orsaken dertill återfinnes i den afvikelse från en i lag gällande grundsats, som genom författningen egt rum.
Att nu söka målet på den väg, samma författning utstakar, vore att bygga på en felaktig grund.
I lagstiftningen, leder det ena afsteget från antagna grundsatser lätteligen till det andra, och dermed rubbas den. enhet och det sammanhang, som äro hufvudsakliga vilkor för säkerheten, och hvilkas bibehållande måste vara lagstiftarens omsorg.
Då Utskottet i följd häraf går alt uppsöka Botemedlet emot det öfverklagade missbruket på en annan väg, får Utskottet till en början erinra, att u Lag-Utskotlels Betänkande, N.-o 69. då det torde kunna antagas, att köp om lösören är lagligen slutet, då köpare och säljare öfverenskommit om det, som säljes och om dess värde, samt att genom detta aftal egande rätten verkligen öfvergår från den förre till den sednare, om än öfverlemnande af det sålda icke genast sker, enär ett sådant antagande icke strider emot gmnderne i \
Kap. Handels-Balken; så kan Utskottet, på sätt yrkadt blifvit, icke tillstyrka, att ett dylikt öfverlemnande må göras till vilkor för köpets giltighet; likasom det skulle innebära en inskränkning i den frihet, hvar och en bör ega att efter behag förfara med sin egendom, om dess afhemtning gjordes till vilkor för eganderättens fortfarande.
Genom föreskrifter i denna syftning lärer afsedda ändamålet följaktligen icke kunna vinnas; utan måste lagstiftaren, med ett tillbörligt afseende å eganderättens helgd, söka alt bereda ett behöfligt skydd åt borgenärers rättmätiga anspråk; och för uppnående af detta dubbla mål synas de vid 1840 års
Riksdag hyllade grundsatser i viss mån förtjena uppmärksamhet.
Man utgick nemligen då från den grund, att lös egendom förmodas tillhöra den, i hvilkens vård den finnes, intill dess bevisning om ett motsatt förhållande blifvit förebragt; och med erkännande af riktigheten af denna med lag öfverensstämmande grund, tror Utskottet deraf böra följa: att, då vid utmätningslillfälle fråga uppstår derom, att gods, som i gäldenärs bo finnes , bör från utmätningen undantagas, på den grund, att det påstås höra annan till, men dennes rätt dertill icke finnes vara ostridig, godset då må utmätas samt ställas i säkert förvar i afbidan på frågans afgörande vid domstol; samt att, enär skyldigheten att förebringa bevisning, ej kan åligga någon annan än den, som vill undantaga gods, som i gäldenärs bo finnes, och skyldigheten att bevisa förutsätter skyldigheten att kära, det följaktligen tillhör den förra alt tvisten instämma, så vida han vill hafva sin rätt bevarad.
Då emedlertid omsorgen för borgenärs rätt fordrar, att den ej, genom obehöriga anspråk, en längre tid uppebålles, synes den, som vill undantaga godset, jemväl vara pligtig att, inom viss lid, saken vid domstol anhängiggöra; och som den, hvilken till gäldenären anförtrott sina tillhörigheter, ställt sig i beroende af hans redlighet, måste det äfven ankomma på gäldenären, derest någon egare till egendomen vid utmätningstillfället icke sjelf sig anmäler, utan gäldenären söker visa, att godset bör för en främmandes räkning undantagas, att om utmätningen underrätta den sistnämnde, för sakens instämning inom sladgad tid, utan alt borgenärens rätt i någon mån förändras af en underlåtenhet i berörde hänseende å gäldenärens sida.
Bor - Lag-U tskollcls Betänkande N.-o 69.
15 gcnäi1 ns rättighet att till tidens förkortande sjelf stämma , lärer icke kunna betviflas.
Del af Rikets sist församlade
Ständer framlagda förslag innehöll bland annat, att i rättegång, angående giltigheten af köpeafhandling om lös egendom i de fall som nu äro i fråga, finge köpares och säljares erkännande deraf icke till förringande af fordringsegares rätt göra tillfyllest, utan skulle annan laglig bevisning om köpets verklighet erfordras, eller köparen med sin ed fylla, att afhandlingen icke vore diktad till annans förfång; och en föreskrift i denna syftning anser äfven Utskottet af nöden.
Den står i öfverensstämmelse med hvad för konkursmål stadgadt är, och afviker icke från i öfrigt i lag gällande bevisningsgrund^-.
Man kunde visserligen i följd deraf anse en dylik föreskrift öfverflödig; men den form för bevisning uti ifrågaställde hänseende, som 1835 års Förordning infört, och hvars undanrödjande Utskottet åsyftar, påkallar en uttrycklig anvisning i denna del, för återförande af enhet och sammanhang i lagstiftningen.
Härmed har Utskottet antydt de hufvudsakligaste grunder, hvarpå Utskottet ansett en författning med oinförmälde syftemål böra hvila.
Då ett framsläldt, men icke ostridigt, anspråk å gods ej utgör hinder för godsets utmätande; — då anspråket förfaller derest det ej, inom bestämd tid, i laga ordning gores gällande; — då icke erkännandet af ingångna aftal, utan full annan laga bevisning och ytterst edgång, fordras om aftalets redliga tillkomst; synes borgenärers rätt blifva tillräckligen skyddad, med bevarande af eganderättens helgd, utan afvikelse från i lagstiftningen gällande grundsatser.
Att helt och hållet hindra svek och bedrägeri hörer till det omöjliga; men att uppställa sådana bud, som försvåra försöken dertill och underlätta upptäckten deraf, det ligger inom lagstiftarens förmåga; och då Utskottet nu går att inför Rikets Ständer framlägga förslag till en på förenämnde grunder byggd författning, får Utskottet derjemte anmäla, hurusom Utskottet funnit nödigt, att deri intaga bestämmelser för följande fall : a) att lyftning af utmätt gods, derom tvist uppstått, af endera eller båda de tvistande påyrkas; b) att godset är af sådan besaffenhet, att det icke, ulan uppenbart äfventyr för skada eller synnerlig kostnad och olägenhet, kan förvaras; och c) att först efter det godset blifvit utmätt och försåldt, någon påstår att han haft rätt till samma gods.
IG Lag-Utskollets Betänkande, N.-o 69.
Skälen för dessa bestämmelser synas vara så i dagen liggande, alt serskild redogörelse derför ej erfordras.
På grund af hvad Utskottet nu anfört, får Utskottet vördsamt föreslå, det måtte Rikets Ständer för deras del besluta utfärdande af en Författning, hvarigenom, med upphäfvande af Kongl.
Förordningen deri g
Maj i835, angående hvad som iakttagas hör vid handel aj lösören, hvilka köparen låter i säljarens värd qvarblifva, och med ändring af 3 <5*. i y Kap. UtsökningsBalken, stadgas som följer: §• 1 •
Söker någon vid utmätning att få undantaga godsj som i gäldenärs bo finnes, och är sökandens rätt dertill icke ostridig, då må, utan hinder af nämnde anspråk, godset utmätas: dock stände det i säkert förvar, intilldess öfver anspråket dömdt varder, derest sökanden bjuder bevis för sin rätt; och vare han i thj fall skyldig att, inom tre månader efter utmätningen, låta sin vederpart instämma till Domstolen i den ort, der utmätningen skett; eller kåfve sin talan förlorat.
Söker åter gäldenär visa\, att godset för annans räkning undantagas bör; varde ock dä detsamma utmätt och satt i säkert förvar, och ankomme på gäldenär, att om utmätningen underrätta den uppgifne rättseganden, hvilken om han ej, inom ofvan stadgade tid efter utmätningen, saken instämmer till den Domstol, nu sagd är, skall hafva sin talan ä utmätningen förlorat.
Vill den, som utmätningen sökt, sjelf stämma i något af nu omjörmälda fall, stånde det honom fritt. §. 2.
Lyftning af det sålunda utmätta och i förvar tagna godset, ege Konungens Befallningshafvande att, emot full borgen, bevilja, och vare i främsta rummet den, som bästa skälen för sin påstådda rätt företer, till lyftning berättigad. §■ 3- 17 Lag-Utskottets Betänkande, N.-o 69. §. 3.