Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Utskottet har dervid ansett sig böra i förra delen af §:n såsom alternativ införa förlust af medborgerligt förtroende på viss tid, så mycket heldre som denna § eljest skulle i vissa fall blifva strängare än Kongl. Maj:ts förslag, nemligen i fråga om de stölder, som i sistnämnda förslags 6 § omförmälas. 21 KAP. Om rån.
I anseende till de väsendtligen olika slag af våld, som vid ett rån kunna utöfvas och som stundom göra gränsen emellan rån och annat tillgrepp svår att uppdraga, har Utskottet i 1 § infört ett nytt moment, hvarigenom, vid synnerligen mildrande omständigheter, nedsättning af straffet medgifves.
För öfrigt är, i analogi med hvad i föregående kapitel egt rum, straffmildring af Utskottet föreslagen i 2, 3, 6, 7 och 8 §§; hvarjemte Utskottet ansett sig böra i 10 § föreslå den ändring att den, som gjort sig skyldig till straff efter 1, 3, 4 eller 5 §, icke ovilkorligen skulle förklaras förlustig medborgerligt förtroende för alltid, utan att sådan påföljd blott för viss tid jemväl i dessa fall skulle kunna ådömas.
Då det i 4 § omförmälda brott icke eger de karakterer, som genom den i 1 § å rån gifna definition blifvit uppställda, har Utskottet funnit den i 4 § förekommande ordställning dörnes för rån vara mindre egentlig, hvadan Utskottet förändrat densamma till “dömes såsom för rån.“ 22 KAP. Orri bedrägeri och annan oredlighet.
I likhet med hvad i Kongl. Förordningen den 7 September 1858 finnes stadgadt, innehåller 2 § 2 mom. af detta kapitel, att såsom bedrägeri skall anses Bih. till B.
Prot. 1862 $ 1863. 7 Sami. 1 Afd. 13 Baft. 5 34 Lag-Utskottets Betänkande N:o 35. och efter 1 § straffas, om man på veterligen falsk uppgift förskaffar sig försäkring för brand- eller sjöskada eller annat.
Häremot har dock uti en till Borgare-Ståndet ingifven motion (N:o 295) Herr J.
Brun anmärkt, att stadgandet vöre ofullständigt och att dertill borde göras ett tillägg al innehåll, att såsom bedrägeri jemväl skulle anses och straffas, om någon efter timad skada sökte, att, på veterligen falsk uppgift, skaffa sig högre ersättning än rätteligen utgå borde.
Utskottet har dock icke funnit skäl biträda detta yrkande, enär, om på sådan uppgift skadeersättning vinnes, 1 §:n uppenbarligen är tillämplig, hvaremot, om ersättning icke erhålles, den gjorda uppgiften endast är att anse såsom ett försök att tillnarra sig penningar, men ett sådant försök icke, med afseende å det obetydliga straff, som å det fullbordade brottet enligt 1 § kan följa, synes, utan afvikelse från de i öfrigt i förevarande förslag antagna principer, kunna med straff beläggas.
För öfrigt lära väl försäkringsbolagen genom sina reglementen kunna förekomma vådorna af dylika försök.
Straffnedsättningar äro af Utskottet föreslagna i 3 och 12 §§ af detta kapitel, hvaremot, i anseende till det synnerligen förhatliga uti att öppna andras bref, Utskottet funnit sig böra ur 10 §:ns andra punkt utesluta det der stadgade maximum af böter, så att bötesbeloppet vid försvårande fall skulle kunna uppgå till 500 Riksdaler. I 5 §:n 2 mom. talas, bland annat, om edsvuren mätare, som med uppsåt gör orätt i mätande.
Då emellertid erfarenheten ådagalagt, att mången sådan mätare, som här afses, af en eller annan orsak ej kommit att aflägga ed, har Utskottet utbytt ordet edsvuren emot uttrycket af offentlig myndighet antagen.
Bland de i 21 § uppräknade brott, hvilka ej må åtalas af annan än målsegande, finnes ej upptaget det i 5 § 3 mom. omförmälda fall, att någon vid handel eller eljest, då varor efter mått eller vigt skola aflemnas eller emottagas, brukar sådant mått eller vigt, som ej är behörigen stämpladt eller märkt.
Då emellertid jemväl detta fall icke synes vara af någon allmänt vådlig beskaffenhet, så vida ej handeln skett i Kronans magasiuer, vid in- och utlastning å fartyg, eller i öppna bodar eller magasiner, der handel och rörelse idkas, — såsom orden lyda i 12 § af Kongl. Stadgan om mått och vigt den 31 Januari 1855, — har Utskottet ansett sig, dock med berörda restriktion, böra från allmän åklagares åtalsrätt undantaga de i 5 § 3 mom. af detta kapitel omförmälda fall.
I 22 § har
Utskottet ej föreslagit annan förändring än att den, som gjort sig skyldig till straff efter 3 eller 4 §, skulle kunna förklaras förlustig medborgerligt förtroende för alltid, — en förändring, betingad lika mycket af brottens natur, som af de straff, derå kunna följa. 23;; KAP. Om bedräglig, oredlig eller vårdslös gäldenär i konkurs.
De här förekommande bestämmelser äro i hufvudsaklig öfverensstämmelse med den af Rikets sednast församlade Ständer beslutade och af Kongl. Majit utfärdade nya Konkurs-Lag.
Några få, i Utskottets tanke mindre lämpliga, afvikelser deri - Lag-Utskottets Betänkande N:o 35. 35
Irån hafva dock egt rum, hvarjemte Utskottet funnit ett par förändringar i öfrigt vara i detta kapitel nödiga.
En afvikelse af mindre vigt, men som dock Utskottet ansett kunna föranleda tvetydighet, förekommer i 1 § 1 mom. genom ordställningen annorledes förskingrat, hvilken Utskottet derföre, i enlighet med nämnde Konkurs-Lag, förändrat till “annorledes svikligen förskingrat."
I afseende å 2 § har Utskottet funnit, i analogi med hvad på andra ställen i lagförslaget är antaget, förlust af medborgerligt förtroende icke böra ådömas i annat fall än att brottet är af den beskaffenhet att till straffarbete dömes, hvadan en inskränkning i sådant syfte blifvit i §:n gjord.
Enligt Konkurs-Lagen är dock tiden bestämd till sex månader, och Utskottet har ej funnit skäl att afvika derifrån.
Den omständighet, att anslagstiden enligt den nya Konkurs-Lagen är förkortad, synes ej utgöra något giltigt motiv ätt skärpa ansvarsbestämmelserna emot gäldenären.
Förslaget saknar den i 1862 års Konkurs-Lag, i enlighet med äldre sådana lagar, införda bestämmelse, att om gäldenär, som blifvit dömd för vårdslöshet mot sina borgenärer, styrker att han dem tillfullo förnöjt, han är från vidare ansvar fri, likasom det i förstnämnde lag förekommande stadgande, att om gäldenär, som blifvit dömd för oredlighet, förnöjt sina borgenärer, han blifver i medborgerligt anseende återställd.
Utskottet har dock ej funnit skäl till dessa afvikelser.
Yäl qvarstår det att han ej kunnat betala sina borgenärer genast; men det är ej derför, som straffet blifvit honom ådömdt; hvadan och då den straff-frihet, som i Konkurs-Lagen således blifvit i ifrågavarande fall medgifven för vårdslös gäldenär, synes på enahanda grunder böra utsträckas jemväl till sådan gäldenär, som ej blifvit dömd för annan oredlighet, än i 2 § omförmäles, äfvensom till gäldenär, som rymt och ej kommit åter, stadgande i sådant syfte blifvit af Utskottet föreslaget genom en ny §, som införts näst efter § 4.
Af enahanda skäl, som, enligt kapitlets sista §, brott, som i 2 och 3 §§ omförmälas, ansetts ej böra få åtalas af annan än målsegande, lärer väl äfven det i 4 § upptagna fall böra från åklagarens åtalsrätt undantagas, hvadan rättelse i sådant syfte af Utskottet föreslagits. 24 KAP. Om åverkan; så ock om olofligt jagande eller fiskande.
Yid pröfningen af detta kapitel har Utskottet jemväl till behandling förehaft två särskilda inom Hedervärda Bonde-Ståndet af Riksdagsfullmägtige J. E. Rudberg från Calmar län och A. J. Sandstedt från Jönköpings län väckta motioner (N:ris 60 och 457) i fråga om ansvaret för skogsåverkan.
Riksdagsfullmägtigen Rudberg har, såsom det enda medel för skogens skyddande, yrkat “att all åverkan å skog måtte, allt efter det tillgripnas värde, anses såsom stöld eller snatteri och i detta yrkande hafva, enligt hvad den deröfver inom nämnda Riks-Stånd hållna diskussion utvisar, åtskilliga af Ståndets ledamöter instämt, 36 Lag-Utskottets Betänkande N:o 35. hvaremot andra motsatt sig detsamma.
Riksdagsfullmägtigen Sandstedt åter, anmärkande att, genom åverkans betraktande såsom stöld, detta brott i sjelfva verket skulle blifva snart sagdt ostraffadt, enär annan bevisning i dessa mål sällan eller aldrig kunde åstadkommas än sådan att den tilltalade dömdes till värjemålsed, men ett sådant bevisningsinedel deremot icke kunde ifrågakomma vid stöld, har i stället yrkat, att ansvaret för skogsåverkan måtte ansenligen förhöjas medelst stadgande af höga penningeböter eller deremot svarande kroppsstraff, samt att åverkaren måtte förklaras skyldig att gifva egaren af den åverkade skogen ersättning för densamma med t. ex. tre gånger dess värde eller, vid bristande tillgång dertill, aftjena ersättningen med arbete vid någon allmän arbetsinrättning, hvarifrån målseganden borde lå sig beloppet tillstäldt.
Utskottet, som tagit i öfvervägande hvad sålunda blifvit yrkadt, har funnit sig icke kunna förorda Riksdagsfullmägtigen Rudberga omförmälda förslag, hvarigenom begreppet stöld skulle erhålla den för vår lagstiftning hittills främmande betydelse, att afse icke allenast lös egendom, utan äfven sådana adpertinenser till fast egendom, hvarå menskligt arbete icke blifvit nedlagdt, utan som genom naturens egen åtgärd framalstrats.
Så vidt Utskottet har sig bekant, finnes ej heller, med undantag af Norge, något Europeiskt land, hvars lagstiftning rubricerar åverkan å vildt vexande skog såsom stöld, och i intet af de tillförene hos oss upprättade förslag till kriminallag har en sådan grundsats varit antagen.
Redan denna omständighet synes egnad att rubba tron på grundsatsens rigtighet; och i detta hänseende kunde jemväl erinras, hurusom densamma i sina konseqvenser skulle leda derhän, att äfven oloflig grustägt, olofligt plockande af bär eller af blommor, så vida något värde derå kan sättas, borde, såsom stöld anses.
Men äfven om grundsatsens rigtighet i teoretiskt hänseende antages för afgjord, så vore det icke destomindre betänkligt att, såsom Lag-komitéen uttrycker sig, "tillämpa straff för tjufnad å handlingar, som, efter det hos menigheten allmänt rådande begrepp, icke äro nesliga och hvilka så ofta inträffa, att, åtminstone till en början, allt för många förbrytare kommo att stämplas med en vanheder, hvars följder blefvo i alla afseenden menliga."
Utskottet anser det ock, utan fara för misstag, kunna antagas, att detta ännu är folkets rättsuppfattning, — åtminstone i flera trakter af riket, såsom i Norrland och andra skogrika orter; och om detta antagande är rigtigt, lärer deruti ligga ett tillräckligt skäl för afstvrkande af ifrågavarande förslag.
Något hvar torde för öfrigt, vid närmare eftertanke, finna att hans rättsuppfattning icke kan helt och hållet frigöra sig från skilnaden emellan stöld och åverkan.
Så t. ex. skulle säkerligen få anse det lika nesligt att bryta sig en käpp i en annans skog, som att tillgripa några ören ur hans ficka.
Borde väl då dessa begge handlingar af lagen stämplas med samma vanfrejd?
Deremot anser Utskottet det vara af synnerlig vigt att straffet för ifrågavarande slags brott betydligen skärpes, och Utskottet har funnit de i förslaget förekommande straffbestämmelser icke i detta afseende tillfyllestgörande; hvarföre Utskottet, som, i fråga om Riksdagsfullmägtigen Sandstedts yrkande om tredubbel ersättnings utgifvande af skogsåverkaren, får erinra, att ett sådant stadgande skulle strida emot begreppet ersättning eller skadestånd, deremot i 2 § uteslutit inskränkningen af fängelsetiden till blott sex månader, så att för der omförmälda brott fängelse ända lill två år skulle kunna ådömas, äfvensom
Utskottet för de i första punkten af 3 § uppräknade förbrytelser, till hvilka Utskottet lagt olofligt tagande af lark, ansett straffet höra blifva böter eller fängelse, eller, då omständigheterna äro synnerligen försvårande, straffarbete i högst ett år.
Genom att Lag-Utskottets Betänkande N:o 35. 37 sålunda alternativt stadga urbota straff, har man kunnat undgå dels den i Kongl. Maj:ts förslag antagna särskilda beräkningsgrund för bötesbeloppet, dels oek särskild straffbestämmelse för iteration af åverkan, i följd hvaraf 4 § i Kongl. Maj:ts förslag blifvit af Utskottet utesluten.
Såsom en 4 § har Utskottet i stället infört det i 3 § 2 punkten af Kongl.
Maj:ts förslag omförmälda fall, att man olofligen tager vindfälle eller ris, gren eller annat sådant, som ej till bruk upphugget eller beredt är; och med afseende å det mindre vådliga i en sådan förbrytelse, har Utskottet ansett straffet derför lämpligen kunna stadna vid böter, högst etthundra Riksdaler.
Till harmoni med hvad i dessa §§ sålunda blifvit af Utskottet föreslaget, har jemkning oek skett i 6 och 7 §§:nes straffbestämmelser.
I 11 § stadgas ansvar för den, som tager “oloflig väg eller gångstig öfver annans egor“.
Utskottet har dock befarat, att det vidsträckta i denna definition skulle kunna gifva anledning till en alltför vådlig tillämpning af stadgandet, så att t. ex. den, som utan lof gått öfver en annans skog, skulle kunna fällas till ansvar efter detsamma.
Genom att inskränka förbudet till oloflig vägs eller gångstigs tagande öfver “annans tomt, åker, äng, plantering eller andra egor, som deraf kunna skadas®, har
Utskottet ansett tillräckligt skydd vara tillförsäkradt jordegaren, på samma gång lagbudet erhållit nödig begränsning.
Då, vid bibehållandet af skilnaden emellan stöld och åverkan, man utgått från den grund, att det allmänna åskådningssättet icke anser åverkan för hvad man benämner nesligt brott, kan Utskottet icke finna det annat än inkonseqvent, att åverkans-brott skulle, på sätt i 17 § af Kongl. Maj:ts förslag är stadgadt, kunna medföra förlust af medborgerligt förtroende, hvadan berörde § blifvit af Utskottet utesluten. 25 KAP.
Om brott af embetsman.
Uti en inom Högvördiga Preste-Ståndet väckt motion har Herr Doktor Falck, bland annat, hvaröfver Lag-Utskottet redan genom sitt Betänkande N:o 15 meddelat Utlåtande, tillika yrkat, att, med upphäfvande af 2 Kap. 12 § Giftermåls-Balken, måtte stadgas: “Tiger prest dem, som äktenskap ej bygga må, men hvilket, sedan det är ingånget, förklaras böra fortsättas, plikte från 50 till 200 Riksdaler, eftersom saken vara kan, och upprätte skadan, der sådant kan ske.
Är det olofligen slutade äktenskapet af beskaffenhet att ej få fortsättas, umgälla presten sin förseelse med böter från 200 till och med 500 Riksdaler, dock detta allt blott, så vida visas kan, att han gjort det mot bättre vetande eller under åsidosättande af hvad härom finnes tydligen stadgadt.®
Detta yrkande har Utskottet nu tagit i öfvervägande, och finner, lika med motionären, åberopade § i Giftermåls-Balken böra, såsom med afseende å det vidsträckta i ordalydelsen allt för sträng, försvinna och ersättas af mera begränsade samt efter särskilda förseelsers olika karakterer mer lämpade lagbud.
Det är ock detta som skett genom förevarande kapitels 4 och 17 §§, med hvarandra jemförda.
Så uppställda, som i 4 § karaktererna äro på de der omförmälda embetsfel, lära de derför bestämda straff icke, med afseende å det för samhällsordningen 38 Lag-Utskottets Betänkande N:o 35. synnerligen vådliga och det groft försumliga i sådana fel, kunna förmildras.
Finnas deremot ej sådana karakterer å förbrytelsen, kan, enligt 17 §, till och med det ringaste bötesbelopp derå följa.
Utskottet anser således, att, genom bifall till förslaget i dessa delar, hufvudsyftemålet med Herr Doktor Falcks förberörda yrkande är vunnet.
De förändringar, Utskottet i detta kapitel funnit nödiga, äro antingen sådana, som äro betingade af Utskottets förut angifna beslut att föreslå bibehållande af suspensionsstraffet, eller ock andra smärre jemkningar i straffbestämmelserna.
De vidtagna förändringarna återfinnas i 3, 5, 6, 10, 13, 15, 16, 17 och 20 §§ af Utskottets förslag och torde ej tarfva vidare förklaring.
Med erinran att i det lagförslag, som, på grund af hvad nu blifvit anfördt, Utskottet går att förelägga Rikets Ständer, afvikelserna från det Kongl, förslaget äro med kursiv stil utmärkta, på det sätt, att då blott en ringare förändring, t. ex. i en straffbestämmelse, blifvit vidtagen, blott den i följd deraf förändrade ordställning är kursiverad, men att, då någon mer omfattande förändring i en § skett eller ock någon hel mening derutur uteslutits, hela §:n eller momentet är med sådan särskild stil utmärkt, får Utskottet härmed vördsamt hemställa, l:o att Rikets Ständer, med förklarande, det Kongl. Maj:ts nådiga Proposition med förslag till ny Straff-Lag ej kan oförändrad bifallas, måtte i stället besluta en Straff-Lag af det innehåll, Utskottets härvid fogade förslag utvisar; — och 2:o att Rikets Ständer uti den underdåniga skrifvelse, hvarigenom berörda lagförslag till Kongl. Maj:t öfverlemnas, derjemte tillkännagifva, att, för den händelse Kongl. Majit skulle finna
Sig icke kunna meddela sanktion å den af Rikets
Ständer vid detta riksmöte beslutade författning om upphäfvande af 2 Kap. 5 och 6 §§ Giftermåls-Balken, Rikets Ständer för sin del beslutat, att näst efter 4 § i 18 Kap. af den föreslagna Straff-Lagen skall införas en §, lika lydande med 5 § i samma kapitel af Kongl. Maj:ts förslag, samt att i följd deraf, med bibehållande i öfrigt af den utaf Rikets Ständer för kapitlet beslutade lydelse, nummerordningen å kapitlets §§ förändras.
Stockholm den 9 Juni 1863. % Lag-Utskottets Betänkande N:o 35. 39 Reservationer: Af Herr Grefve Sparre, Eric: “Vid antagandet af en lag- at den omfattning som den ifrågavarande måste naturligtvis individuela meningar åsidosättas, och jag har fördenskull vid behandlingen af detta förslag, utan att i allo uppgifva mina åsigter, i flera fall, der de varit skiljaktiga från majoritetens, underordnat dem under dennas.
Endast i några få punkter har jag derföre ansett nödigt att uttala min särskilda mening.
Dessa äro: 1 Kap. 1 §.
Utan att vilja bestrida att den utsträckning af Statens straffrätt denna § i det Kongl, förslaget medgifver kunde något inskränkas, anser jag likväl förslagets lydelse vara att föredraga den af Utskottet antagna.
Enligt denna skulle det gräsligaste brott, begånget af Svensk man på den del af jorden, der en strafflag ej är publicerad, blifva strafflöst.
Inländsk man borde väl åtminstone lika med utländsk vara underkastad Sveriges lag.
Likaledes skulle, enligt Utskottets förslag, slafhandel bedrifven af Svensk man på ort, der sådan handel är tillåten, blifva, der den bedrifves annorledes än å Svenskt fartyg, strafflös. 2 Kap. 15 §.
I öfverensstämmelse med hvad Kongl. Maj:ts Proposition innehåller, anser jag bland särskilda straff för embetsman suspension icke böra intagas.
Jag kan icke betrakta detta straff annorlunda än såsom ett slag af de längesedan utdömda skamstraffen, hvarigenom emhetsmannens anseende nedsättes i deras omdöme, inom hvilkas krets han efter någon tids förlopp åter skall förvalta sitt embete.
Det lidande eller den förlust, som, utom skammen, genom detta straff drabbar honom, kan honom åläggas genom böter eller förlust af lön.
Suspension bör, efter min öfvertygelse, endast bibehållas såsom ett afhållande från embete under pågående åtal. 10 Kap. 14 §.
Jag har ej erfarit någon anledning till missnöje med innehållet af Kongl. Förordningen den 6 Februari 1849 och förty ansett denna §, som är redigerad i öfverensstämmelse med 8 § af nämnda Förordning, böra lemnäs oförändrad. 14 Kap. 45 §.
Vid sistlidne riksdag beslöto Rikets
Ständer att misshandel emot skyldeman i rätt uppstigande lod finge af allmän åklagare åtalas utan att målseganden brottet till åtal angifver.
Jag har ej funnit skäl att nu frånträda detta beslut, helst de olyckliga föräldrarne af fruktan för mera stryk ofta ej skola våga angifva ett barn, som misshandlar dem, och detta brott således enligt Utskottets förslag blir strafflöst. 20 Kap. 12 §.
Yid 1854 års riksdag beslöto Rikets Ständer att snatteri andra gången föröfvadt skulle bestraffas såsom stöld.
Jag anser denna grundsats, som i Kongl. Maj:ts Proposition finnes bibehållen, vara att föredraga den af Utskottet antagna, att först 3:dje resan snatteri bör så bestraffas.
Om den mildare tillrättavisning snatteriboten innebär icke väckt förbrytaren till besinning, så är det bättre att genom ett allvarsammare straff söka åstadkomma denna väckelse, än att vänja honom vid att begå förbrytelser med ringa påföljd.
Olämpligheten af Utskottets förslag bevisas ock genom följande exempel.
A. och B. begå tillsammans ett snatteri af gods värdt 14 R:dr.
A. upptäckes och 40 Lag-Utskottets Betänkande N:o 35. straffas; men B. kan ej ertappas.
Nu skall, enligt Utskottets förslag, i fullkomlig strid med grundsatsen i 4 Kap. 11 §, att man för iteration straffas strängare, sedan man undergått straff utan att deraf låta sig rätta, A. dömas för snatteri, men B. för stöld. 24 Kap. Den länge omtvistade frågan, huruvida fällning och tillgrepp af annans skog bör bestraffas såsom annat tillgrepp, besvarades af Rikets Ständer redan vid 1853—54 års riksdag jakande.
Likaså af den år 1855 af Kongl.
Maj:t förordnade komité till afgifvande af förslag angående åtgärder för befrämjande af en förbättrad skogshushållning samt, så vidt mig veterligt är, vid alla de tillfällen, då frågan sedan dess blifvit bragt å bane.
Första vilkoret för förbättrande af denna för vårt land måhända företrädesvis vigtiga hushållsgren är, efter min åsigt, att eganderätten till skogen tillerkännes samma skydd som annan egendom.
Förgäfves väntar man att den enskilde skall vårda sin skog så länge lagstiftaren icke ens tillerkänner honom samma skydd i eganderätten dertill, som till annan egendom.
Så länge denna eganderätt icke af lagstiftaren tillerkännes detta skydd, så respekteras den icke heller af folket.
Det allmänna förståndet tillämpar nemligen med oböjlig konseqvens de grundsatser, sorn lagen godkänner.
Bland de grundsatser, som lagstiftaren i fråga om tillgrepp följt är en, som återfinnes i 20 Kap. 3 §, att tillgrepp ute å mark af hvad som står under Guds lås bestraffas strängare än annat tillgrepp, — emedan det af egaren ej kan värjas.
Men om en sådan svårighet finnes till, i fråga om hvad i denna 3 § omförmäles, så gäller detta i ännu högre grad skogen, såsom merändels aflägse från bostäderne.
Enligt detta förslag skall den, som fäller och tillgriper ett masteträd af måhända flera hundrade R:drs värde, betraktas såsom åverkare; men den, som tillgriper skatarne eller brångnarne af trädet, med ett ord, hvad som, såsom odugligt, upphugges till ved, då det i värde uppgår till 15 R:dr, straffas såsom tjuf.
Kunna väl dessa brott i någon mån jemföras med hvarandra, eller är icke den brottsliga viljan, som ådagalägges, den större skadan, som tillfogas, genom det förra, ojemförligt större än genom det sednare?
Man anför såsom skäl för dessa orimligheter den allmänna meningen.
— Jag anser den allmänna meningen vara uttalad af Rikets Ständer, af de af Kongl. Maj:t särskildt förordnade komiterade enhälligt, af de vid 3 allmänna landt bruksmöten till tusental församlade rikets innevånare, af hela folket, som ger den af lagen så kallade åverkaren sitt rätta namn : skogstjuf.
Man anför den bestående lagen.
— Denna lag, tillkommen för 130 år tillbaka, på en tid då skogen nästan betraktades såsom fiende, under det den nu deremot utgör föremål för våra trägnaste omsorger, är, såsom icke mera öfverensstämmande med vår tids åsigter, på väg att omarbetas.
Bör man väl deraf bibehålla hvad som måhända minst kan försvaras.
Skogarnes förhärjande är icke blott ett brott mot eganderätt, men emot kommande tider, emot samhället, för hvars trefnad och bestånd de äro ett vilkor.
Vi hafva hört talas om så kallade åverkansmål, bedrifna i den skala, att de med nuvarande låga ansvarsbestämmelser belagts med 30,000 R:drs böter; ett tillräckligt bevis att skogar härigenom kunna förhärjas.
Man invänder att lagen hårdare bestraffar tillgrepp af annan egendom, emedan derå år nedlagdt arbete.
— Nedlägges då icke arbete på plantering och vård af Lag-Utskottets Betänkande N:o 35. 41 af skogen? — och man skulle göra det ännu mera om den af iagen skyddades.
Det kapitäl, soöi användes till inköp af skog, representerar det icke arbete?
Man anmärker, att om äverkaren bestraffades såsom tjuf, antalet af tjufvar blefve alltför stort i vårt länd.
Jag har redan härtill genmält att så länge lagen ej behörigen skyddar eganderätt till skog så respekteras den ej.
Den s. k. åverkaren, som drifver denna näring i stor skala, har ingen svårighet att finna dem, som åtaga sig ansvarigheten, så länge denna inskränker sig till böter eller någon månads fängelse.
Många exempel gifvas derpå.
Värre blefve det om tjuf vens vanfrejd träffade ans varingen.