Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Invånarne, hvilkas hufvudsakliga näring är åkerbruk, och af vanlig sädesproduktion samt potatesodling jemte boskapsskötsel och fårafvel, sysselsätta sig ock nied befraktning af varor till och från Stockholm samt omkring Mälaren belägna städer, hvartill förut begagnats jakter, men numera till någon del verkställes med ångfartyg.
Barna-undervisningen sker uti en pedagogi, tillräcklig för behofvet, med en Lärare som i lön njuter 26 tunnor kronotionde årligen.
Tillförseln är ringa och måste vara det då ingen afsättning finnes.
I Länet finnes en köping, Malmköping kallad, anlagd på det Kongl.
Södermanlands Regemente tillhörige Rusthållet Malma i Lilla Malma Socken och Willåttinge Härad, '7 mil från Nyköping och 3 mil från Eskilstuna.
Denna köping, hvarest drifves någoft handel samt handtverkeri, lyder under Landsrätt i Justitiae-mål och till Polisen under Landshöfdingen, Krono-Betjeningen samt en i sednare tider tillkommen Ordningsman, som invånarne sjelfva löna.
Der är ock samma Regementes mötesplats.
För tomter der erläggas till Regementet tomtören.
För öfrigt eger köpingen föga inflytelse på landsorten, ty både handel och afsättning äro der ringa.
Nyköping i Lands-Canzliet den 14 December 1839. G. E. FRÖLICH. G.
ENGESTRÖM. A. WENNERSTRÖM. " - ■ , ÉÉ ' - * B - as ■ É . V. i •• \i . ,V f - -•
. , .* , i*- !' ' • " V. ' i, . ■ '■ i.
\ *4 ■' * M/ l-'-; i • . T i j"., |i \ - i' i - i: BEFALLNINGSHAF VANDES UTI Ostergötlands Län TILL KONGL. MAJIT i underdånighet afgifne FEMÅRS-BERÄTTELSE för Åren 1832, 1833, 1834, 1835 och 1836. 4 STOCKHOLM, 1K40. TRYCKT HOS P. A. NORSTEDT & SÖNER, Kongl. Boktryckare. » - . • . ;.. i uz / Underdånig Berättelse om tillståndet inom Östergötland med Wadstena Län, i Ekonomiskt och Statistiskt afseende. 1:0
Östergötland, af nära 100 qvadratmils vidd och med vid pass 200,000 Invånare, är gynnadt genom fördelaktigt läge, fruktbar jordmån och mycken omvexling uti naturens alster.
En blick kastad på dessa ursprungliga förhållanden, hvilka från början gifvit folkets verksamhet sin rigtning, och som under tidernas lopp mäktigt inverkat på dess bildning, seder och välstånd, torde böra föregå framställningen af denna Landsorts närvarande belägenhet.
Först derigenom kan uppfattningen af hvad som nu är, blifva klar, och klarare inses hvad som kan vara att förvänta af den gryende framtiden.
Hufvudsakligaste delen af Östergötland, den mest fruktbärande, den mest befolkade, och den sträckning hvaruti alla Städerne äro belägne, är den medlcrsta.
Den är till största delen ett slättland, en från vester åt öster lutande dal emellan Wettern och Östersjön, flolägrigt danad vid norra sluttningarne utaf Smålands höjder.
Invid Wettern har slättbygden utöfver 4 mils bredd, som mot öster mera och mera aftager, till dess den slutligen blott genom en smal ådal går ned till Slätbaken.
Det öfriga af medlersta Östergötland är ett på små berg rikt kustland, samt det utmed Blåviken belägna båga slättlandet.
4 Södra delen utgöres af sluttningarne Från Smålands höjder, brutna uti otaliga oregelbundna berg, backar, och smådalar, småningom sänkande sig, samt framskjutande långsträckta och låga åsar, utåt slättbygden, der de slutligen dels försvinna, dels här och der förete sig i fortsatt sträckning åt norr.
Grennä-bergens förlängning följer Wetterns strand, och deruppå är Omberg beläget.
Mot öster blir landet af mindre bestämd beskaffenhet, i det att platta dälder omvexla med klippiga, ofta skogbeväxta och vidsträckta, fastän mindre betydliga höjder.
Blott sydostligaste kusten har någon mera regelbunden, djupt från hafvet ingående, smal dalgång, likasom en fortsättning jff utanför varande hafsvik.
Norra delen af landet skiljes från den medlersta genom Motala-ån, som, alltifrån Wettern intill Roxen, utgör gräns emellan slättens bördiga lerjord, och skogsbygdens magrare, högländta trakter.
En höjdsträckning af urgammal daning följer, norr om, Motala-åns lopp från Wettern till östra ändan af sjön Roxen, der den af vattnet är genombruten.
Derefter sträcker sig denna ås, ehuru lägre, vidare i samma rigtning åt öster, allt intill Östersjön, utmed Slätbaken brant åt södra sidan, men åt den norra långsluttande, med enstaka, afrundade klippor, kring hvilka det kullrika, bördiga Wikbolandet blifvit tilldanadt, genom hafvets och strömvattnets gemensamt lillvägabragta uppslamning.
Wikbolandet har således ursprungligen tillhört landets nordligare del, men räknas likväl nu till den medlersta, enär Motala-åns lopp genom sjön Glan, och derifrån foten af de skogbeväxta höjdsträckningarne åt öster, nu utgöra begränsningen för den norra.
Norra delen af landet består hufvudsakligast af en skogbeväxt och ojemn större trakt, hvars medelpunkt är Hällestad, der vattnen förena sig till utlopp nedåt sjön Glan.
Det öfriga är en högre skogsmark, hvars vatten aflöper, dels söderut, genom två trånga dalgångar, dels norr ut, åt sjön Tisnaren samt vidare åt Nyköping, och som, åt öster bruten uti den eländigaste mark, bildar Bråvikens norra strand, under namn af Kolmoren.
Vid foten af Kolmoren, emellan Glan och Blåviken, utmed den ström som afleder snart sagdt alla Östergötlands vattendrag, är ett uppslarnmadt fruktbart näs, som utgör nordligaste stycket af landets medlersta och lägre del.
Här är, vid den djupt inskurna Bråvikens ända, och vid utloppet af de uti sjön Glan samlade vattendragen, staden Norrköping belägen, Östergötlands naturliga exporthamn.
Sjön Roxens södra vik är Östergötlands medelpunkt.
De stora vattendragen Stång-ån och Svart-ån sammanflyta der med Motala-ån, och de oväg - 5 Lara, skogbeväxta och mindre beby gela höjdsträckningar, sorn från Småland framskjuta och gifva Stång-an sin rigtning, närma sig der nog mycket Roxens låga strand, för att på denna punkt förena landets alla betydligare landsvägar från öster, söder och vester.
Den stora landsvägen från Norrköping åt landets norra del, samt kustvägen, äro härifrån undantag.
Uti denna medelpunkt är staden Linköping belägen, af urgammalt en samlingsplats för denna landsorts invånare, ställe för den högre lagskipningen, säte för Biskop.
Af de tre stora vattendrag, hvilka sammanflyta uti sjön Poxen, är det största och vattenrikaste Motala-ån, utloppet för Wetter», som emellan Wettem och Roxen blott upptager ett par obetydliga åar, och genom sin utvidgning bildar Boren och Norrby-sjön.
Dernäst störst är Svart-ån, sorn, från Sommens norra ända alltintili Roxen, genomlöper en vacker och fruktbar trakt, upptagande en mängd större och mindre åar, hvaraf Skena-ån är den ansenligaste.
Vid vår vatten flöde t förer Svart-ån största vattenmassan af de tre.
Stång- eller Stångs-ån, är det minst vattenrika af de tre, ehuru dess lopp är det längsta.
Den har sin upprinnelse uti de höga skogstrakterna ofvanför och söder om sjön Sommen, går derifrån sydost genom någon del af Calmar Län, och vander söder om Wimmerby sitt lopp rätt åt norr, bildande derefter åtskilliga långa, smala, blott genom låga och till dels sanka sträckor åtskilda, eller genom sund förenade, sjöar, hvaraf Åsunden och Jernlunden äro de största; den har sitt sista fall vid Linköping.
Fordom benämdes Östergötlands östra hälft Östan-Stångs, och den vestra Vestan-Stångs.
Från Roxen bar den samlade vattenmassan sitt förenade utlopp åt sjön Glan, der vattnena från norra delen sammanflyta med de öfriga; och från Glan hafva de, under namn af Motala-ström, samfält lopp utföre Norrköpingsfallen åt Blåviken.
Uti en långt aflägsen forntid, synes sjön Roxens utlopp hafva varit rakt öster ut åt Slätbaken, och har sjöns vattenyta då stått långt högre än nu.
En genomskärning' af sandåsen vid Norsholm har «ifvit vattnet annan O O O rigtning, sänkt Roxens yta, och prisgifvit flera tusende tunnland ypperlig jord åt odlarens plog.
Denna landets belägenhet har redan från äldre tider medfört ansenligt åkerbruk och tämlig sjöfart.
Genom Göta-Kanals fullbordande har sjöfarten fatt en ny anledning till förkofran och utvidgande, i det den kan idkas så väl från Länets medelpunkt och från dess vestra trakter, som från de utmed Östersjön belägne östra.
Man kan numera anse Länets största delar äga förmånerna af ett kustland, jemte de förut ägande af dels bördigt slättland, dels skogrikt och vattenrikt uppland.
Kusten, som ägde segelfart på Saltsjön, kunde förr räknas till 19 mil; nu är den ökad med 26 mil.
Södra delen har i mindre mån närmat sig segellederna, men den har likväl genom desamma vunnit 4 mils närmare väg till en exporthamn, hvilken, för att vara konstgjord, likväl ej bör i ringare mån bidraga till lättad afsättning af ortens produkter, än om den vore danad ensamt af naturen.
Man har förut trott sig finna klimatets förbättring till långvarigare höstar och tidigare vårar, men sednaste årens erfarenhet lemnar snarare anledning till en motsatt slutsats, då slädföre i October och slädföre i Maj vitna om ett förhållande, sorn ej är mildare än det fordna.
De små förändringar, som kunna föregå på jordytan af detta Län, äro alltför ringa för att i märklig mån inverka på klimatet i det hela, och det enda som dervid med någon visshet kan förmodas, är att vinterföret nu mera hastigare upphör i de Lrakler, der skogarne blifvit afliuggne.
Uti den år 1828 om detta Läns tillstånd afgifne Berättelse, är Dagsmossens utdikning omnämd, såsom ett företag af vigt, hvilket till största delen var fullgjord t.
Vidare odling deraf har emedlertid ej ägt rum, emedan bästa marken af enskilde frånvunnits denna Krono-Iägenhet, samt det återstående består hufvudsakligen af brun mossjord, hvars fruktbargörande för det närvarande skulle medföra större kostnad, än som motsvarar deraf förväntande afkastning.
Deremot är förslag uppgjord t att tillvinna Länet en tillökning af 4,000
Tunnland fruktbärande jord, samt att derjemte förbättra och göra torr en ej obetydlig sankare jordrymd, genom sjön Tåkerns sänkning.
Denna är lätt, ehuru med ansenlig kostnad, verkställbar, genom öppnande af en tillräcklig alloppsgraf norr ut, der Mölna-ån alfor sjöns vatten åt Wettern, och der marken är dels sank, dels jemn utan höjder, och sänkande sig tillräckligt inom ett afstånd af i mil vid pass.
— Det ankommer nu på strandägare, att besluta sig Lill företaget, hvilket synes vara ganska lönande örn det verkstälies med drift och ihärdighet. 7 2:0 Invånare.
Folkmängden utgjorde vid 1837 års slut, enligt då förrättade mantalssk rifa ingar, 177,383 personer på landet, och 20,742 i städerna, eller tillsammans 198,125.
Af desse tillhörde 94,451 mankönet och 103,674 qvinkönet.
Den visar sig således, sedan 1832 års slut, ökad med nära 6 procent af dåvarande folkmängd, eller 10,702 personer, vid pass hälften af hvardera könet.
När man tillägger det antal, som ej uti mantalslängderna antecknats, torde folkmängden vid 1837 års slut kunna anses uppgå till nära 200,000 personer.
Under dessa 5 åren har ej någon allmän farsot varit öfver hela Länet gängse, ehuru vissa mindre trakter deraf kunnat vara hemsökte.
Cholera niorbus, som med besättningen på en båt, 1834 om sommaren, fördes från Jönköping till Wadstena, bortryckte derstädes 215 personer, eller helt nära 1 af stadens hela folkmängd.
Smittan flyttades äfven till någre få orter inom Länet, men utbredde sig ej med någon betydenhet, och medtog derföre ej så många lif som andra smittosamma sjukdomar, t. ex. rödsot och nerffeber, understundom göra.
Förutom de i Wadstena, alledo 90 personer inom Länet af Choleran.
Godt helsotillstånd i allmänhet, fred och lugn och tillräckliga skördar, hafva samfäldt bidragit tili förökande af folkmängden, hvilken nu, vid 1838 års slut, kan antagas med visshet uppgå till mera än 200,000.
En allmän iakttagelse i detta Län, är, att q vinnornas antal betydligt öfverstiger männernes.
Detta förhållande, som i hela
Riket lärer äga rum i proportion af 107 till 100, visar sig här så, att för 100 uti mantalslängderne antecknade af mankön, finnas der 110 af qvinkön.
För landsbygden allena är förhållandet såsom 100 till 108, för städerne allena såsom 100 till 125; och för Wadstena stad allena såsom 100 till 145.
Orsaken härtill är ej utredd, men då den icke är att finna uti skilnaden emellan antalet födde af man- och af qvinkön, ty af personer under 15 år är förhållandet blott såsom 1,000 till 1,005 — så måste den vara att söka dels uti de äfventyrligare och för helsan skadligare arbeten, hvarmed männerne sysselsätta sig, dels ock uti det oordentliga lefnadssätt, som hos mannen ofta blir en vana, hvilken alltid undergräfver helsan och stundom leder till brott, som slutligen skilja bonom från samhället.
Bland i mantal varande befinnes, att för 100 af mankön på landet är det 101 af qvinkön, och i städerne för 100af man - 8 kön, 125 af qvinkön.
Bland de såsom öfverårige eller annars utur mantal uteslutne, befinnes, att på landet är för 100 af mankön, 164 af qvinkön; och i städerna för 100 af mankön 282 af qvinkön.
Antalet af äldre qvinnor är synnerligen öfvervägande.
Folkets bildning måste jag anse vara i framskridande, ehuru jemförelsepunkter alltför mycket saknas, för att deröfver kunna fälla ett obestridligt omdöme, Den ytligare bildningen, förmågan att läsa, skrifva och tala, är uppenbarligen mera utbredd bland massan än förut, men huruvida den grundligare, själens moraliska utbildning till upplysta och rigtiga begrepp om menniskans bestämmelser och pligter mot sig sjelf och mot samhället, för närvarande står på en högre ståndpunkt än förr, derom vågar jag ej yttra någon afgjord öfvertygelse.
Det är blott i pröfningens stund som detta med visshet kan gifva sig tillkänna; och lyckliga, fredliga och lugna år, hafva under nu ifrågavarande period icke medfört andra profningar, än de individuella, hvaraf de speciella dragen ej äro nog samlade för att gifva nödigt ljus åt detta ämne.
Hvad som emedlertid visar sig ovedersägligt, är, att Folkets välkända O O O * "
• i » laglydnad fortfar på ett hedrande sätt, ådagalagd så väl genom passiv lydnad, som genom verksamt biträde för lagarnes och ordningens upprätthållande, Härmed förstås likväl egentligen de lagars, hvilka äro inskrifne uti folkets bröst, såsom oföräiiderliga grundsatser uti ett hyfsadt samhälle; men icke så deras, hvilka äro conventionella, och en tid göra till brott sådant, som en annan tid är tillåtet och föremål för vinstgifvande täflan, I öfrigt kan ännu sägas, hvad uti Berättelsen af år 1828 så träffande anfores: ”Folket är laglydigt men sjelfständigt, känner sina skyldigheter och uppfyller dem villigt; men äfven sina rättigheter, och fördrager ej att de trädas för nära."
Sedligheten är ej, efter hvad de offentliga handlingarne vid handen gifva, nu bättre, än den tid förra Fem-Ars-Berättelsen afgafs, med undantag af fyllerilasten, hvilken uti mångå delar af Länet betydligt minskats.
Om än vissa trakter fortfarande utmärka sig genom mindre nykterhet, så finnas likväl socknar, hvarest det allmänneligen bland allmogen räknas för en skam att vara öfverlastad, och vid marknadstillfällen ser man nu de hemresande uti en långt skickligare författning, än hvad som förr var öfligt och vanligt.
9 Allt hopp är för liand, alt dessa föredömen af nykterhet skola vinna efterföljd hos allmogen i allmänhet, samt öfvertygelsen, bruket och vanan sluta en beståndande förening till dess befrämjande.
Andra Nykterhetsföreningar äro här ej uti någon offentlig verksamhet.
Stölder och andra större och mindre brott hafva, under de år som utgöra föremål för närvarande Berättelse, icke tillväxt i samma förhållande sorn folkmängden.
Brottslingarnes antal har, i medeltal, för hvardera af dessa år, uppgått till 1 på 600 af liela folkmängden, samt 1 på 319 af de manlalskrifne; med undantag dock af förhållanderne irom Norrköpings stad, hvarest de uppgått till 1 för hundradefemtio af folkmängden, politie-brott inberäknade.
Folkets konst och näringsflit har ännu ej uppbringat slöjdskickligheten till den ståndpunkt, som kail förvissa om samma snabba fortgående i tidens riktning, som vissa andra främmande länders bättre provinser hunnit.
Elementer dertill finnas likväl både uti vissa enskilda anstalter, der undervisning meddelas, som ock förnämligast uti den naturliga fallenhet, hvilken outvecklad hvilar bos så stort antal raenniskor, fastän deras förmåga och verksamhet ej blifva förde på den väg, som leder till industriens stora mål.
Befordrandet af de hvilande förmögenheternas utveckling till gagneligaste verksamhet, är en sak, hvilken högeligen är värd statsmannens alfvarligaste uppmärksamhet.
Välmågan inom detta Län är ganska allmän hos alla sjelfägande, och hvilka äfven utgöra största mängden.
Arrendatorer och brukare, torpare och backstuguhjon, hafva sin utkomst allt efter de villkor, hvarpå de mottagit det ställe de bebo, och efter hvars och ens, af dem, förmåga att göra sin verksamhet fruktbringande.
Inhemtade upplysningar och inkomne uppgifter sammanstämma deruti, att den tillökning uti antalet personen som fordra fattigvård, hvilken de större och tillväxande städerne få vidkännas, ingalunda sträcker sig öfver hela Länet.
Socknar finnas, der deras antal minskats mot förr, och uti | af landsbygden är det ej ökadt, oaktadt folkökningen så hufvudsakligt skett bland den mindre förmögna klassen.
Uti en del af socknarne på landet åter, har de fattiges antal tillväxt, helst der, hvarest lokala omständigheter föranledt och befordrat uppkomsten af backstugor på ofruktbar mark elier alltför inskränkt område, samt der, hvar Femärs-Ber ät telse för Östergötlands Län. ' 2 10 est ett öfvergående tillfälle till arbetsförtjenst, eller illa beräknade förhoppningar deruppå, samlat ett större antal hushåll, än det som traktens vanliga rörelse kan fördelaktigt sysselsätta.
Äfvenväl uppgifves det af åtskillige landthushållare vidtagne stat-torparesystemet, att vara en källa till ökande af fattigpersonalen; och nekas kan ej, att ringaste missbruk härvid dertill föranleder, enär stat-torparen sällan äger hopp att se sin flit och omtanka bereda honom bättre villkor på äldre dagar, hvaremot den förutseende husbondens jordtorpare äga en visshet derom, som hvarje godt år bekräftar.
Hopplöshet gör slutligen modlöshet, hvilken oftast alstrar benägenhet att dränka bekymren i glaset.
Deraf härleder sig sedan fattigdomen, om den ej förut af andra orsaker hunnit medföras.
Presterskapet har äfven funnit, att ungdomen tilltager uti sedeslöshet, och att detta ansenligt bidrager till ökande af antalet fattige, enär deraf härledas endera harn utom äktenskapet af unga, oförsörjda mödrar, eller ock förtidiga, obetänkta giftermål, utan andra tillgångar och medel att underhålla hustru och harn, än friska lemmar.
Denna egendom är visserligen för dess ägare den lyckligaste, men ej ensam tillfyllestgörande, då beräkning och arbetshåg alltför ofta saknas.
Arbetsförtjenst fattas gemenligen ej för någon som vill och kan arbeta.
Priserna på dagsverken vid jordbruket äro allmännast oförändrade under dessa 5 åren; 16 å 211 sk.
Banco, alltefter tiden på året, för drängedagsverke, och för qvins 8 å 12 sk.
B:co, utan kost.
Det ligger likväl i sakens natur, att backstuguhjonens bergning är i högsta måtto osäker, med mindre de idka något lönande handtverk eller husslöjd.
På konstfliten och konstfärdigheten heror således större eller mindre välmåga hos denna klass, uti hvilken folkökningen hastigast äger rum.
Häruti ligger ett ytterligare skäl att befordra slöjd-skicklighetens allmännare utveckling genom upplysning, undervisning och gynnande författningar.
Allmänna välmågan har de sednare åren ökat sig derigenom, att jordegendomarnes värde stigit, och inkomsten af jord äfvenväl blifvit större, dels genom varuvärdets stegring, dels genom lättare afsättning.
Göta-Kanal och ångfartygen hafva härtill bidragit, hvarom mera längre fram. 3:0 Näringar.
De hufvudsakligaste näringarne uti en ort äro alltid de, hvilka uti ortens naturliga beskaffenhet äga sitt ursprung.
— Sålunda har jordbruket 11 frän uråldriga lider varit Östergötlands hufvudnäring, uti södra delen förenadt med betydligare boskapsskötsel; äfvensom norra delen, samt några trakter af den östligare, tillgodogöra sina skogs- och malmtillgångar genom vattenfallens begagnande för Bruksrörelse.
Särskilde naturförmåner och särskilda tidsförhållanden hafva derjemte alstrat åtskillige Binäringar, likasom granskapet af haf och segelled alstrat handel och sjöfart.
Jordbruketj hvarmed här förstås åkerbruk och boskapsskötsel förenade, har uti de fruktbaraste trakterna på sednare åren begynt sin öfvergång från gamla bruket, med halfva åkerjorden i träde, till det mera productiva vexelbruket, med en ringare del af åkern hvilande för hvarje år.
Erfarenheten har här redan stadgat öfvertygelsen om vexelbrukets nytta, äfvensom om nödvändigheten af åkerjordens trädande tidtals.
Allmogen har begynt odla klöfver och föda mera boskap, ehuru mängden ännu qvarhålles vid gamla vanor, dels af försigtighet och tvehågsenhet, dels af tröghet och fördom.
Af sädesslag odlas mest råg, korn och blandsäd, dernäst hvete, hafra och ärter, allt utöfver ortens egna behof, så att uti vanliga år 100,000 tunnor troligen försålts till andre
Län, förutan det bränvin som dit utförts.
Uti södra orterna af Länet, Ydre härad och Kind, har spanraålsproduktionen varit stigande i högre förhållande än folkmängdens ökning, emedan derifrån nu ofta säljes spanmål, då desse härader förr i vanliga år köpte.
Potäter odlas numera betydligt utöfver hvad Länets invånare till sin föda hafva af nöden.
Öfverskottet, hvaraf äfven något år utskeppning kan äga rum, användes mestadels till bränvinsbränning, samt, i ringare mån, till kreaturens utfodring.
Troligen skall potates-odlingen ännu vidare utvidgas.
Andre rotväxter odlas merendels blott till vanliga hushållsbehof, ehuru någre få större jordägare begynt odla kålrötter i stort på åkerfälten, och gjort det med framgång.
Hvitbetan har hittills, blott till försök på ett och annat ställe i smått, blifvit odlad.
Närvarande erfarenheten häraf synes visa, att, i denna landsort, hvitbetan icke gifver högre afkastning, än som bort kunna påräknas af kålroten, potäterne och hvetet, samt, att så länge colonial-sockrets pris kan hållas så lågt som det de sednare åren varit, skall hvitbetan ej komma att i denna ort odlas till någon betydligare mängd.
Då emedlertid mycken jord i vissa trakter här finnes, som är ganska tjenlig för denna rotfrukt, så torde 12 i en framlid, då goda sädesskördar nedsätta priserna på spanmål och potä ter, samt då klimalvandt frö kan erhållas från Skåne, någon betydligare hvitbetsodling nog blifva möjlig, helst om sockerberedningen deraf kan förenklas till ett hushålls-bestvr. «/ Af oljeväxter odlas räpsat på ett och-annat ställe; men klimatet är i allmänhet nog hårdt för denna i goda år lönande växt.
En otjenlig vinter ödelägger rapsatfältet, och som den derjemte fordrar stor gödseltillgång, men icke bidrager till ökande af foderförråderne, så är den i allmänhet ej tjenlig att ännu, på troligen mycket lång lid, ingå uti vårt vexelbruks-systetn för ett sjelfständigt jordbruk.
Odlingen af papaver eller vallmo fortgår ej vidare, emedan den i längd ej visat sig lönande i stort.
Svårigheterna torde förnämligast ankomma derpå, att man saknat de redskap för såning, rensning m. m., som denna oljeväxts odling erfordrar om den skall bära sig väl.
Hampan odlas obetydligt, och linet endast i sydligaste delen af Länet till någon afsalu.
Humla odlas alltför litet, och till afsalu blott uti en socken, Skedevi, den nordligaste inom Länet, och hvarifrån måhända 1000 LU. årligen öfverhufvud försäljas.
Trädgårdsväxter och frukter odlas knappt utöfver husbehof, annorstädes än i granskapet af sådane städer der afsättning för dem finnes, nemligen Norrköping och Linköping; och der är tillförseln stark.
Någon liten skeppning kan häraf äga rum på Stockholm.
Af foderväxter odlas; på åker hufvudsakligast klöfver, äfven vicker; på ängar hufvudsakligast thimotej.
Sednare åren fortgå likväl försök äfven med andre grässlag.
Sankare ängar och de med löfskog be växta äro merendels lemnade åt naturens ensamma verksamhet; på få ställen äro konstgjorda valtnings-anslalter.
Det är framtiden förbehållet att härutinnan tillvägabringa ändamålsenliga förbättringar, när dagsverkspriserne och höpriserne blifva uti motsatt förhållande till hvarandra, än hvad de nu vanligen äro, samt då insigterna uti mekaniska lijelpmedlens användande blifva allmännare.