Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Men den åtskillnad, gällande lag härutinnan gör, har emellertid sin vigtiga betydelse såsom grundad i de särskilda frider, som städse af Sveriges lagstiftare omgärdats; och under brott emot den allmänna landsfriden hänföres röfveri.
Denna frid — den allmänna säkerheten — har nemligen genom angrepp af ifrågaställde art eller de som ske under förhållanden, hvilka sätta de angripne i större behof af det allmän nas skydd och som derigenom innefatta ett större trots emot samhälls-ordningen, ett djupare förakt för den allmänna sedligheten, ansetts i högre grad våldförd, än som eger rum vid rånet, sådant det i 20 kap. 9 §.
Missgernings-Balken förekommer.
Det är ock derför som gällande lag äfven till brott emot den allmänna landsfriden hänför, bland annat, våldförande af den, som skeppsbrott lidit, utan ens afsigt att honom något afhända; och deri hafva Rikets Ständer funnit ett af de vigligaste hinder att, lika med Lagberedningen, betrakta nuvarande röfverier såsom svårare arter af rån och förthy desamma upptaga under samt behandla i sammanhang med rånsbrottet.
En dylik omflyttning af brotten eller förändring af deras karakterer kunde nemligen ej ske utan en mera omfattande revision af frids-lagarne, än nu antagna författning afselt.
Det är också ej derföre att gällande broltmåls-lagstiftning gör skillnad emellan röfveri och rån, som man i denna del klandrat densamma, utan för beskaffenheten af hvad den innehåller angående rån, med den betydelse samma brott nu har.
Man har nemligen anmärkt, att brottets egentliga kännemärken ej äro med erforderlig tydlighet uppgifna, samt att det utsatta straifet är alltför hårdt för brottets allmänna yttringar, och att lagen ej stadgar särskilda straff med afseende å dess mer eller mindre grofva beskaffenhet.
Hvad förra omständigheten angår, så, ehuru Bikets Ständer hysa den åsigt, att definitioner i lag äro vådliga, tro likväl Bikets Ständer desamma i vissa fall ej kunna undvikas.
Ett sådant fall inträffar nu; och säkraste beviset ligger deri, att 1734 års lagstiftare, som i allmänhet antagit brottens karakterer såsom kända, sökt angifva hvad med rån förstås.
»Bånar man och med fullt våld lager af annan hvad det helst vara kan», heter det nemligen i 9 §. af 20 kap. Missgernings-Balken.
Men om än härmed är förklarad!, att rån är ett tillgrepp eller bemäktigande af egendom, för hvars verkställighet våld å person utöfvas, har dock i lagskipningen tvifvelsmål uppstått, huruvida 550 Expeditions-Ulskottets Förslag till underd.
Skrifvelse, N:o 186. till detta våld äfven må hänföras sådant andligt våld, som hotet innebär.
Hotet kan emellertid mången gång vara lika mäktigt, uppenbara lika mycken brottslighet samt innefatta lika stort våld å personligheten, som den kroppsliga misshandlingen; och derför har Lagberedningen, likasom de fleste nyare lagstiftningar, antagit, att detsamma ock inlöper i karakteren af rån, dock endast sådant hot, hvarigenom den, som hotas, pålagligen blottställes för en större fara.
Rikets Ständers öfvertygelse är jemväl, att dylikt hot bör hänföras under det fulin våld, sorn omförmäles i 9 §. 20 kap.
Missgernings-Baiken; meri då olika meningar i lagskipningen härom förekommit, hafva Rikets Ständer ansett nödigt, att närmare och bestämdare angifva rånsbrottets karakter.
Efter sistberörda lagbud har rån ej egt rum förr än något verkligen blifvit med våld tillgripet; hvaremot Lagberedningen antagit rån vara fullbordadt, om någon öfverfaller annan med våld eller hot, i afsigt att bemäktiga sig egendom, om än tillgrepp ej sker.
Dermed öfverensstämma jemväl några utländska lagar; och då våldet eller det farliga hotet, efter Beredningens åsigt, utgjorde hufvudmomentet af brottets straffbarhet, har Beredningen ansett tillgreppet ej böra upptagas bland kännetecknen på brottet.
Men om än, å ena sidan, måste medgifvas, att detsammas större straffbarhet beror på det personliga våldet, kan deremot, å den andra, ej bestridas, det ju icke detta väld erhåller sin brottsligare karakter derigenom, att det göres till medel lör tillfredsställande af begäret efter vinning eller för verkställande af olofligt tillgrepp.
Detta är således brottets egentliga föremål och det som gör brottet till rån.
Men ehuru Rikets Ständer härutinnan ej funnit skäl att afvika från gällande lagstiftning, hafva likväl Rikets Ständer i så måtto instämt med Lagberedningen, sorn Rikets
Ständer ansett lagen böra upptaga straff för den, som, för att göra tillgrepp, öfverläder någon med våld eller farligt hot, ändå att tillgrepp ej sker, och som alltså gör försök till rån.
Beträffande derefter straffet, hvilket för fullbordadt rån nu är lifvets förlust i hvad form brottet förekommer, så anse Rikets Ständer ett så strängt straff alltmera af allmänna rättskänslan ogillas.
Då menniskolif icke spilles, kommer ej heller dödsstraffet numera i fråga; utan varder detsamma af K.
M:t städse i nådeväg utbytt emot annat straff, hvilket hufvudsakligen beslår i fästnings-arbete på längre eiler kortare tid; och det är med ledning häraf samt af hvad Lagberedningen föreslagit, som författningen i denna del blifvit upprättad och hvarigenom Rikets Ständer sökt afhjelpa ofvananmärkta brister i lagstiftningen om rån, eller att närmare i lagen bestämma kännetecknen på samma brott, samt att införa lämpliga och emot gerningens allmännaste yttringar svarande straff, äfvensom Rikets Ständer funnit några allmänna bestämmelser erforderliga i afseende å författningens tillämpning, hvilka alltså i slutet deraf blifvit införda.
Öfriga här nedan upptagne författningar, hvilka Rikets Ständer för sin del beslutat, angående spö- eller ris-straffets samt kyrkopliktens upphörande såsom påföljd för brott, hafva antagits under förutsättning, att berörde straffmedel kunna undvaras i följd af den skärpning utaf straffet för stöld, som Rikets Ständer, genom frihets-straffets utvidgade tillämpning, sökt åstadkomma.
Men om än kyrkoplikten ej är. ett lämpligt straffmedel och följaktligen ej heller såsom sådant bör bibehållas, hafva likväl Rikets Ständer funnit betänkligt att helt och hållet afskaffa denna akt, betraktad ur kyrklig synpunkt.
Den var, efter hvad anmärkt blifvit, till sin ursprungliga betydelse blott en försoning med församlingen, med kyrkan; och ehuru man skulle kunna invända att, enär den förbrytare, som undergått del straff, lagen å hans förbrytelse utsätter, dermed blifvit försonad med samhället, han jemväl bör anses försonad med kyrkan, får man dock icke förgäta att förbrytaren mot sin vilja måste underkasta sig samhäl - Eicpeditions-Utskotlets Förslag till underd.
551 lets straffmakt, hvaremot försoningen med kyrkan endast kan blifva en följd af ångern och således grundas på förbrytarens fria inre sinnesstämning.
Det är detta kristliga sinne, som den kristna kyrkan fordrar af sina medlemmar, derest de skola komma i fullt åtnjutande af kyrkans gemenskap; och då det undergångna verldsliga straffet in-
I galunda innebär bevis om ett sådant sinne, torde man ej kunna medgifva att förbrytaren genom straffet återvunnit den gemenskap med kyrkan och församlingen, han genom brottet förlorat.
På honom sjelf ankommer väl detta ytterst; men att väcka del kristliga sinnet och dermed söka med kyrkan tillvägabringa försoning, utgör föremål för kyrkotukten, för hvars upprätthållande kyrkoplikten, ehuru i modifierad form, således torde höra fortfara.
Dessa åsigter hafva legat till grund för nedan omförmälda, af Rikets
Ständer jemväl antagna författning angående kyrkotuktens upprätthållande, i hvilken författning Rikets Ständer alltså sökt alt återföra omförmälda akt till sin ursprungliga betydelse och följaktligen att derifrån skilja all egenskap af straff.
Med brottet står den likväl i det sammanhang, att förbrytaren, efter hvad nyss nämndt är, derigenom skiljes från församlingens gemenskap, hvadan Rikets Ständer ock ansett nödigt, att i författningen uppräkna de brott och förbrytelser, som till denna skillnad föranleda; och dervid hafva Rikets
Ständer bibehållit hvad nu i denna del stadgadt är, med tillägg af rån.
Detta brott är nemligen för närvarande belagdt med dödsstraff; men, på sätt Rikets Ständer ofvan anmärkt, har K.
M:t i allmänhet af nåd förskonat från samma straff.
Vid sådant förhållande hafva emellertid de benådade städse måst, enligt 1807 års förklaring, undergå kyrkoplikt, hvaraf följer, att brottet, der dödsstraff ej följt derå, varit ett bland dem, som ansetts skilja från kyrkans gemenskap; och som Rikets Ständer nu för rån, der ej lif spilles, antagit ett mindre straff än lifvets förlust, har omförmälda tillägg alltså funnits nödigt.
1 öfverensstämmelse med hvad sålunda blilvit i underdånighet anfördt, hafva Rikets Ständer för sin del beslutat: l:o) en så lydande Författning:
Med upphäfvande af hvad som stadgas i 9 §. 20 kapitlet Missgernings-Balken om rån, 40, 41, 42, 43, 46 och 47 kapitlen, 49 kap. 1 §. samt 50 kap. samma Balk, angående stöld och snatteri, jemte de särskilda sfadganden, som antingen ändra eller förklara lagens berörda rum eller dervid något tillägga, äfvensom af hvad särskilda lagar och författningar i omförmälda hänseende, utom i det fall här nedan sägs, innehålla, varder stadgadt, som följer.
Om stöld och snatteri. §. 1.
Hvar, som stjäl gods eller penningar öfver tio daler, dömes, för stöld, att böta tre gånger det stulnas värde, samt att hållas till straff-arbete från och med två till och med sex månader, der ej annorledes här nedan stadgadt är.
552 Expeditions-Utskottets Förslag till underd.
Skrifvelse, N:o 186. §• 2.
Går värdet ej öfver tio daler och är gerningen ej utmärkt med sådan omständighet, att den ändå för stöld anses skall, då kallas den snatteri; och vare straffet böter från och med fem till och med tjugo daler, utom i de fall, hvarom i 3 och 4 §§. sägs. §. 3.
Begår någon stöld eller snatteri af säd, skuren eller osluiren, hö eller halm, stackadt eller ostackadt, ute å mark; träd- eller jordfrukt ur trädgård eller på åker eller annat, som der planteradt eller sådt är; ollon eller nötter ute å mark; huggen ved, timrfier, gärdsel eller annat dylikt i skog eller eljest ute å mark eller å llottled; åker-, kör- eller trädgårds-redskap ute å mark; uteliggande malm vid grufva eller redskap, som till grufdrift hörer och ej instängd är; utestående bistock; lisk ur dammar, sumpar, nät, mjärdar, katsar elier annat fisketyg, eller ock sjelfva fisketyget, som ute ligger; foglar eller andra djur ur jagtrcdskap eller sjelfva redskapen ute å marken; ankare eller tåg från uteliggande fartyg eller ock saker, sonl till blekning eller torkning eller för annan sådan orsak utlagde eller utställde äro; dömes, för stölden, till böter efter §. 1, samt straff-arbete från och med tre månader till och med ett år, samt, för snatteriet, till böter från och med tio till och med femtio daler. §. 4.
Begår någon stöld eller snatteri i Konungens slolt eller af det, som veterligen^ tillhörer staten eller mild stiftelse eller inrättning till fattigas försörjning eller sjukas vård, straffes efter thy i 3 §. sägs.
Lag samma vare om stöld eller snatteri föröfvas af tjenstehjon, köpmansbetjent, gesäll, lärling eller annan enskild tjenare från husbonde, eller af handtverkare eller annan arbetare från den, hos hvilken han arbetar.
Såsom stöld eller snatteri skall anses om tjenstehjon, köpmansbetjent, gesäll, lärling eller annan enskild tjenare uppsåtligen förskingrar, eller, i uppsåt ali sig eller annan det tillegna, undandöljer något af husbondens egendom. §. 5.
Utan afseende å det tillgripnas värde skall såsom för stöld dömas i dessa fall: l:o) om skeppare, forman eller deras folk stjäl något af hvad dem förtrödt är att föra eller förvara; om gästgifvare, värdshusvärd eller annan, som herbergerar resande, eller för siri näring eller vinning emottager gäster i sitt hus, stjäl något frän resande elier gäst, eller om denne stjäl från värden; 2:o) om man svikligen tager något från barn, som ej fyllt tolf år, eller från afvita, eller stjäl från badande eller simmande, eller' från sofvande ute å marken, eller från den i svår sjukdom ligger, eller från död menniska; 3ro) om man stjäl något i likhus eller graf eller från annan under Gudstjenst inne i kyrka eller annorstädes der Gudstjenst hålles, eller ute å kyrkovall.
Och vare om straffet i dessa fall lag, som om stöld i 3 §. sägs. §. 6.
Expedilions-Vtskollets Förslag till underd.
Skrifvelse, N:o 186. 553 §■ 6.
Utan afseende å värdet; skall ock såsom för stöld domas i följande fall, nemligen: 1:o) om man stjäl medelst inbrott, som i 12 §. sägs, eller, för brottets föröfvande, bortförer och med våld eller list öppnar skåp, kista, skrin eller annan förvarings-persedel, som med lås, försegling eller annat dylikt stängsel tillsluten är; 2:o) om man stjäl ur försegladt bref, som ej åt allmänna posten förtrodt är, eller ur kläder, som någon bär på sig; 3:o) om man stjäl nattetid i hus, som bebodt är, och gerningsmannen olofligen, dock utan inbrott, dit inkommit eller der sig undangömt; t 4:o) om gerningsmannen för stöldens löröfvande sig med vapen inställt eller eljest användt ringare skräckmedel eller bot, än att gerningen till rån hänföras kan; eller 5:o) om han genom ansigtets färgning eller genom förklädning sökt göra sig okännbar; Och vare straffet böter, efter t hy i 1 §. skiljs, samt straff-arbete från och med sex månader lill och med två år. §• 7. Stjäl någon kreatur, som går i bete ute å mark, vare lag som i 6 §. skiljs.
Den som. olofligen mjölkar annans ko, får eller get, eller stjäl tagel ur mahn eller svans på häst, under etet kreaturet går i bete ute å mark, dömes, utan afseende å värde, för stöld, efter thy i 3 §. sägs. §• 8.
Hvar, som något stjäl af fartyg, som strandadt eller eljest förolyckadt är eller utan fojk i sjö drifver, eller, under bergning, hvad till sådant fartyg hörer eller derå fördt var; eller från den, som genom allmän farsot, eldsvåda, vattunöd, skeppsbrott, uppror, liendes åträngande, eller annan sådan nöd eller fara är satt ur stånd att sin egendom värja, skall, af hvad värde det tillgripna vara må, straffas, för stöld, med böter efter 1 §. samt straff-arbete från och med två till och med fyra år. §• 9.
Stjäl man något i kyrka, ehvad det kyrkan tillhörer eller af andra der i förvar satt är; varde, utan afseende å det tillgripnas värde, dömd, för stöld, till böter, efter thy i 1 §. sägs, samt straff-arbete från och med två till och med sex år.
Lag samma vare, om någon stjäl penningar, eller annat, som åt allmänna po sten förtrodt är, ehvad det sker i posthus eller under forslingen. §• 10.
Går, vid stöld, värdet af det tillgripna öfver tvåtusen daler, må tiden för straffarbetet ökas med högst två år utöfver hvad eljest ådömas skall.
Brot. 1868 & 1854. 10 Sami. 1 Afd. 70 554 Expeditions-Utskottets
Skrifvelse, N:o i86. §• 11.
Nu kunna, vid samma stöld, två eller flera af de i 3, 4, 5, 6, 7, 8 och 9 §§. sagde fall sammanträffa; då ökes tiden för straff-arbetet med två månader lill ett är utöfver det, hvartill han för det svåraste fallet pröfvas hafva gjort sig skyldig. §. 12.
Har någon, i uppsåt att stjäla, l:o) med våld ä mur, vägg, golf, tak, lucka, fönster, port, dörr, lås eller annat dylikt stängsel brutit sig in i gård, hus, rum eller fartyg; eller 2:o) medelst klättring öfver mur, vägg, port eller tak, eller, medelst inkrypande genom glugg, skorsten eller annan sådan ej till ingång ämnad öppning, eller ock genom bruk af dyrk eller falsk nyckel förskaffat sig ingång i gård, hus, rum eller fartyg; eller . 3:o) med våld eller list öppnat skåp, kista, skrin eller annan förvarings-persedel, som med lås, försegling eller annat dylikt stängsel tillsluten var, utan att den borttaga; dömes, der tillgrepp ej sker, för inbrott, till straff-arbete från och med två till och med sex månader.
Begår någon nattetid sådant inbrott i gård eller hus, rum eller fartyg, som nu sagdt är, och får sår eller varder dräpen, vare ogildt.
Sätter han sig till motvärn, ehvad det är natt eller dag; vare lag samma.
Gör han dem skada, som sitt värja vilja; ligge i tveböte och plikte dertill för hemfridsbrott. §. 13.
Begår någon snatteri andra gången, varde ansedd såsom hade han första resan stöld föröfvat.
Snatteri af den, som förut begått rån, försök dertill, stöld eller inbrott, skall ock såsom stöld anses. §. 14.
Begår någon andra gången stöld, skall tiden för det straff-arbete, hvartill han eljest för den gerning gjort sig skyldig, ökas från och med ett till och med tre år.
Begår någon tredje gången stöld, ökes tiden för straff-arbetet från och med tre till och med fem år utöfver hvad för den gerning första gången följa bör.
Kommer han åter fjerde gången, dömes till straff-arbete pä lifstid; och vare i detta fall bötes-straffet förfallet.
Inbrott utan tillgrepp skall lika med stöld anses i fråga om förhöjning af straff, efter thy nu sagdt är.
Samma lag vare om rån, eller försök dertill, der sådant förut begånget är af den, som för stöld straffas skall. §. 15.
Varder någon, under en lagföring, förvunnen att hafva å särskilda ställen eller tider föröfvat snatteri, skall han, der det tillgripnas sammanlagda värde öfverstiger tio daler, för stöld straffas. Expeditions-Utskottets Förslag lill underd.
555 Har någon å särskilda ställen eller tider begått stöld eller inbrott, som i 12 §. sägs, hvarför han på en gång lagföres, varde de särskilda förbrytelserna ansedda såsom inbegripna i samma gerning; och må det straff-arbete, som å den gerning följa bör, ökas med högst ett år.
Sammanträffa i den gerning sådana fall, hvarom i 10 och 11 §§. sägs, då skall ock iakttagas hvad der stadgadt är. §. 16.
Sälla sig två eller flera samman att stjäla, då skall hvardera straffas efter det tillgripnas värde; och den, sitt mist, njute det åter af honom, som har att gälda med. §. 17. Lockar eller bjuder någon den, som öfvermage ar, eller man sin hustru, fader eller moder sina barn, förmyndare den omyndige, förman den, som står under hans lydnad, husbonde eller matmoder sitt tjenstefolk eller inhyseshjon att begå stöld eller inbrott med sig, må, vid straffets bestämmande, tiden för straff-arbetet ej sättas under den, som, efter thy här ofvan sägs, å stölden eller inbrottet högst följa kan.
Sker endast snatteri, skall den, som lockat eller bjudit, dömas så, som bade han stöld föröfvat. §. 18.
Nu häfver någon eljest till stöld, snatteri eller inbrott med råd eller dåd hulpit; straffes så, som om han gerningen sjelf gjort hade.
Den, som, med vetskap om den olofliga åtkomsten, emottagit, dolt, köpt eller föryttrat något af hvad stulet är, eller besörjt omarbetning eller förändring deraf, skall, med afseende å värdet af det, hvarmed han dylik brottslig befattning tagit, stralfas för stöld eller snatteri efter 1 eller 2 §.
Samma lag vare, der någon med gods, som rånadt är, sådan brottslig befattning tagit.
Köper man något af den, som misstänkt är, bote, der godset var stulet eller rånadt, tio daler och gifve åter det han så köpt. §. 19.
Tager någon och brukar, utan lån eller lega, annars mans båt eller fartyg eller häst, och pröfvas han det hafva gjort utan ondt uppsåt, bote från och med tio till och med femtio daler och gälde skadan. §• 20.
Allt, det stulet är, bör gäldas åter, förr än böter uttagas.
Orkar den, som för stöld döfnd är, ej böta, skall han i stället hållas i fängelse vid vatten och bröd, dock ej under längre lid, än som motsvarar det stulnas värde.
Saknar den, som till böter för snatteri dömd är, tillgång, skall han undergå dylikt fängelse i mån af böternas belopp. , i 556 Expeditions-Utskottets Förslag till underd.
Skrifvelse, N:o 186. §• 21.
Stjäl öfvermage, som är under femton år, gifve det stulna åter så ofta det sker och varde näpst af föräldrar eller af målsman sin.
Om rån. §. 22.
Hvar, som, medelst våld å person, eller användande af hot, som innebär trängande fara, af annan tager gods eller penningar, dömes, för rån, till tjuguåtta dagars fängelse vid vatten och bröd samt straff-arbete från och med fjra till och med tio år, der ej annorledes stadgas.
Öfverfatler man annan, på sätt nu sagdt är, men gitter ej rånet genom tillgrepp fullborda, straffes, för försök till rån, med. likaledes tjuguåtta dagars fängelse vid vatten och bröd samt straff-arbete från och med två till och med sex år. §• 23. ■ Öfverfaller man annan i afsigt att rån föröfva och uppkommer deraf svår kroppsskada, eller halva pinliga medel blifvit använda för alt tvinga till egendoms upptäckande eller utlemnande, dömes, ehvad tillgrepp sker eller ej, till straff-arbete på lifstid. §. 24.
Varder någon i de fall, nu sagde äro, så våldförd, att han deraf ljuter döden, miste gerningsmannen lifvet. §. 25.
Hvar, som föröfvar rån, eller gör försök dertill, som i 22 §. sägs, andra gången eller sedan han blifvit för andra resan stöld straffad, dömes till straff-arbete pä lifstid; och vare i detta fall inbrott utan tillgrepp så ansedt, som i 14 §. här ofvan stadgadt är. §. 26.
Har någon å särskilda ställen eller tider begått rån eller försök dertill, hvarför straff-arbete pä viss tid följa bör, eller jemte sådant brott stöld elier inbrott; då må, der han på en gång för dessa brott lagföres, tiden för det straff-arbete, som å det svåraste brottet följa bör, ökas med högst två år.
Allmänna bestämmelser. §. 27.
Den, som till straff-arbete, efter denna förordning, dömd är, skall insättas i länseller kronohäkte eller å fästning eller annan allmän straff-inrättning; och varde hållen Ejcpeditions-Utskoltets Förslag till underd.
557 till det arbete, hvarpå tillgång i häktet eller vid inrättningen finnes.
Går tiden för straff-arbetet ej öfver sex månader, bör detsamma i läns- eller kronohäkte verkställas. §• 28.
Har någon, som till dylikt arbete förfallen är, derjemte, efter annan lag, gjort sig skyldig till arbete å fästning, skall hela arbets-stralfet ä fästning verkställas. §. 29.
Genom denna förordning sker ej någon förändring i hvad som stadgas uti krigslag i afseende på dem, som lill krigsmakten böra. §. 30.
Finnes eljest någon skyldig till brott, som i denna förordning ej upptaget blifvit, men hvarför, efter hvad särskildt stadgadt är, till straff såsom för tjufnad dömas skall, då bör straffet efter denna förordning utsättas; kommande, der straffet af dubbel tjufsrätt är bestämdt, 3 §. här ofvan att tillämpas.
2:o) En Förordning af följande innehåll:
Straff af spö eller ris må ej vidare någon ådömas; skolande i de fall, der ovilkorlig bestraffning af spö eller ris är stadgad, fängelse vid valten och bröd i stället åläggas, med iakttagande af de grunder för stralfmätning, som i hvarje fall stadgade äro. 3:o) Att genom en Förordning må stadgas:
Kyrkoplikt, vare sig offentlig eller enskild, skall ej hädanefter någon ådömas; blifvande förthy hvad lag och författningar i detta ämne innehålla till all kraft och verkan upphäfdt.
Samt 4:o) en Författning af denna lydelse:
rz68 Den 9 Julik. hwaraf twenne af wadeliga händelser omkommit; och detta under en tid, da betydliga Farsoter i flere Landsorter warit gängse, och äkwen wid Commen, dcringarne wisat sig; men bliswit, dels föeekomne, dels afhulpne, sa att wid Westmanlands Regemente, som pä 900 man hade till och med zoo man sjuke, icke mera an 7 aflidit.
Om nagra mindre åkommor och bräckligheler bland Arbets-Manskapet ägt ruin, sa aro de ej annat än wanliga händelser, uti Arbetarens allmänna lif, oundwikeligc.
Om Truppen småningom stall kunna härdas och wäniaS till .de wida större mödor och beswärliahetcr, af lika art, men i större grad, hwilka aro Soldatens säkra lott wid desi egenteliga yrke, och hwartill jag tror CanalArbetet mera egna sig än något annat Freds-vrke; der cn blandning af beswärligheter och ward, da alla uppfylla sina skyldigheter, småningom kan bereda den vsörfarne att uthärda med de förra, äfwen i saknad af den sednare, som ej sällan inträffar i krig.
Ett Tjenstgörings-Reglemente för Arbets Com, menderingar utfärdat under denna synpunkt, som ej endast utwisar sä Befälet som Manskapet stna styl, digbcter i och för Arbetet, utan ock det gifna sammanhang Arbets-Commenderingar hafwa med Militaire - lifwet i Fält, wagar jag tro af ^vidsträckt nytta i alla hänseenden.
Da Soldater, som wid dylika arbeten erhållit stador, förut blifwit af allmänna Casior försedde med motswarande underhall, torde Eders Kongl.
Maj-.t förordna att wid detta Werk, i den wägen sörfares såsom wid Trollhättan.