Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Särskildt märktes äfven fru Christiemsson, och man kan tack skall hon hafva för sin behärskning i den ej annat än förundra sig öfver att en så god till öfverdrifter så lätt frestande vansinnighets- skådespelartalang, som den fru C. är i besittning scenen.
Fröken Janson skall dublera i denna af, ej finner användning vid någon af våra sce- roll.
för hvilken äfven hon torde äga goda för- ner.
Bland de öfriga uppträdande må nämnas fröken Bäckström samt hrr Bæckstrom, Hedlund, utsättningar.
Verkligt dråplig var hr Personnes Polonius.
Envall och Eklund.
Det hela gick med lif och För öfrigt fingo flere af birollerna ett förträffligt I lust.
K. m i d v i n t e r s k i s s omgående.
M o d e r n a s t S o l i d a s t!
IDUN 388 dumma oss en gång.
Nu ä ni inte längre ensamma om den äran.
För resten, » af- slutade hon kärft, » ä Eut och j a g så ut- scbasade i kväll, att det vore förlåtligt, o m vi gjorde oss skyldiga till ändå större miss- tag.
» » H v a d ha ni då haft för er? » Gösta, som under Disas harang lyckats bekämpa sin skrattlust, såg ogement intresserad ut.
» Det ska vi be att få behålla för oss själfva, » svarade Disa snäft.
» Slammertackorna — » började Rut spet- sigt, men afbröts af Sven, som m e d ett vekt uttryck i sina små godmodiga ögon yttrade till henne: » Jaså, liten Rut är trött i kväll? » » Liten, » utropade Rut stridslystet, » hvar- för ska du alltid påminna mig om min litenhet?
» » Därför att j a g tyeker så rysligt mycket om småsaker. » Hans blick gled smekande öfver hennes lilla person.
» Små händer.
små fötter.
små öron — » » Ögon och alla lemmar, förnuft och alla sinnen, » bjäbbade Rut, under det hon med halfslutna ögon gäckande betraktade sin storväxte beundrare.
» För att nu inte tala om små strömming, små sparris, små kräf- tor, små — piller och annat smått och godt. » » Nej, n u få herrarna ursäkta, men n u går jag verkligen och lägger mig, » sade Disa m e d kall höflighet, i det hon vek ihop sitt arbete.
» Mamma kommer strax in och håller er sällskap.
Se ' n kunna ni dricka te m e d henne, för pappa ä inte hemma i kväll, » upplyste Rut, ostentativt gäspande.
6 Biäray mottagas med tacksamhet.
Jag är så lärd, att jag gärna skän- ker En smula vett åt hvem helst som vill.
Om därför du mitt förslag betänker, Så var välkommen och lycka tilll » Vi ha fått viktigare att tänka på än att flyga och fara som yra höns. » » Det lämna vi åt er och era gelikar.
Godnatt! » Pösande af själfkänsla och förnumstighet, försvunno flickorna ur de förbluffade her- rarnas åsyn.
(Sint i nästa n:r.)
* Iduns julnummer är nu, efter månadslånga förarbeten, snart nog klart att fallfärdigt lämna p-essarne.
Alla våra prenumeranter erhålla del, som bekant, utan någon extra afgift och kommer det att tillställas dem som n.r 50 i den lö- pande årgången under veckan 14 — 20 december.
För den öf riga allmänheten till- handahålles det i bokmarknaden till det — i förhållande till dess omfång, konstnärliga ut- styrsel och litterära innehåll — synnerligen billiga priset af 1 krona.
C a r o l a B o k l u n d; af Gurli Linder.
— (Med porträtt).
— F r i h e t o c h b o j o r; n å g r a t a n k a r i k v i n n o f r å g a n af Fanny Chrysander — G ö r e d r a j u l i n k ö p i t i d!
A f Mathilda Boos.
— Gossar och sbjnlvapen: H v a d fäderna säga.
(T v å in- l ä g g) — E n s t r e j k b r y t e r s k a; n u t i d s s k i l d r i n g a f Emit Un- ders.
— D o k t o r H a g d a h l; af Johan Nordling.
— F r å n Iduns läsekrets: E t t m o d e r n t h e m.
Till moster E m m a.
— O t t e f å g l a r; e n m i d v i n t e r s k i s s f ö r I d u n a f Torkel Berg.
och lästa sålunda: 2, 25, 10 — 3, 26, i G ö m d a k v i n n o - o c h m a n s - namn.
11 — 4, 27.
28, 29, 12 — 5, 30, 31, 32, 13 — 6, 33, 34.
35, 36, 37, 14 — 7, 38, 39, 40, 41, 42, 15 — 8, Nu är tid att gå till skolan.
43, 44, 45, 46, 47, 48, 49, 16 hvar Är det bestämdt ännu, hvarest ert Nu har mig själf jag här dissikerat.
för sig innehålla ett begripligt ord, hus skall stå?
samt slutligen raden 1, 25, 26, 28, Kan du ej gissa, då är du dum.
Han klagade bittert öfver att det Jag fruktar du då min gunst man- 31, 35, 40, 46, 21 likaledes ett be- gick honom illa.
gripligt sådant.
kerat, Alla dina vänner äro ju kvar.
Han hade förlorat största delen För dummerjönsar jag ej har rum.
Orden beteckna: af sin förmögenhet.
Om någon dylik på dörren knackar, 1 raden (2 — 10) Del af en tekanna.
Min lilla stare, hvar är du?
Det händer nog, att han slipper in, 2 Han sällade sig till andra starar.
&gt; ' (3 — 11) Järnvägsstation i Men inom kort han sig själf be- Lita ej allt för mycket på vänner Norrland.
tackar och grannar.
(4 — 12) Flod i England.
Och griper åter till renseln sin.
Ett dyrbart ur förlorades.
4 » (5 — 13) Hvad stygnen i en Isse.
vacker handfåll ej få.
5 » (6 — 14) För järnvägen.
6 &gt; (7 — 15) Stånd.
Dubbel tiargåta.
7 t (8 — 16) Kvinnonamn.
LÖRDAGEN N:R 6 (5 8 1).
PRENUMERATIONSPRIS P R Å R: UTGIFNINGSDAGAR: IDUN - -- KR.
» 5: — IDUNS MODETIDN, UTAN PL.
&gt; 3: — BARNGARDEROBEN &gt; 2:25 12:TE ÅRG.
D E N 21 JANUARI 1899.
R E D A K T Ö R O C H UTGIFVARE: HVARJE ONSDAG OCH LÖRDAG.
F R I T H I O F LOSNUMMERPRIS: S ORE.
REDAKTIONSSEKR.- H E L L B E R G TRÄFFAS SÄKRAST KL. 2 — 3.
KOMMISSIONARER ANTAGAS ÖFVEB HELA LANDET PÅ ALL- KLARA S.
BYRÅ O C H E X P E D I T I O N:: MARIKA STJERNSTEDT.
(» MARK STERN ».)
Alf T: Dahlgren foto.
ET V A R EN K V Ä L L på » Taddis » senhösten 1894.
— Taddis var j u en gång vintertiden hvad Flustret ännu är o m vårarna: studenternas tillhåll par préférance.
— Prästämnen, som drömma om pastorat där borta i hemtrakten, filosofer, som grubbla öfver när deras storverk skall se dagen, jurister som undra hvar de skola få sitta ting — alla äro de där, vitsande viggande och kallpratande, medan sockret smäl- ter i toddyglasen och gråhvit aska kryper fram ur cigarrerna.
Man behöfde inte vara mycket hemma i studentvärlden för att inte märka, att något alldeles särskildt denna afton var å bane, ty samma fråga diskuterades tydligen öfverallt.
Så kommer en kamrat fram till vårt bord och lämnar m i g en liten volym, på hvars titelblad står: Sven Vingedal, berättelse af Mark Stern.
» Nå, än sedan då? » » A n sedan.
» » Ja, j a g förstår inte hvad du egentligen vill m e d den här boken. » JOHAN NORDLING.
RIKS 1 6 4 6 » Men ser du då inte, hvem som författat den?
» » Jo, här står j u Mark Stern.
H v e m är då Mark Stern? » » Det är fröken Marika Stjernstedt, vet j a g!
» Jag får verkligen tillstå, att jag ställde mig så där tämligen skeptisk gent emot detta på- stående, o c h mina tvifvel skingrades inte sär- deles, då j a g sedermera genomläst arbetet.
T y den säkerhet i språkbehandlingen, den oräddhet i framträdandet, som så konsekvent genomlöper denna studie öfver en själs ut- veckling, tydde j u inte mycket på nitton- åringen, ur hvars penna den påstods hafva flutit.
Det bjärtast framträdande kompositions- felet består enligt mitt ringa förmenande där- uti, att tilldragelserna ofta komma så att säga som på beställning, att de flesta viktigare händelserna inträffa just då de borde göra det, utan att författarinnan tagit allt för stor hän- syn till sannolikheten.
Till Mark Stems båt- nad m å dock anmärkas, att hon delar denna lilla svaghet i kompositionen m e d ingen min- dre än seklets främsta romanförfattarinna George Elliot, något som äfven Daniel Deron- das diktarinna gjordes uppmärksam på af en knappast mindre märklig kvinna — Sonja Kovalevski.
själf för första gången tager ordet, som Sven Vingedal kommit till.
Det är äfven ur denna synpunkt den främst bör bedömas.
Man hal- kar då.
så lätt förbi dess formella brister, de här och hvar förekommande felteckningarna af de uppträdande individerna, för att fixera sitt intresse på det verkligt sanna och ärliga den skänker oss.
Marika Stjernstedt föddes i Stockholm den 12 januari 1875.
Hennes föräldrar äro general- majoren o c h chefen för kongl.
Uplands rege- mente friherre Vilhelm Stjernstedt och hans maka född Ciechanowiecka, af polsk börd.
En del af sin uppfostran har hon erhållit i Frankrike, där hon tillbragt åratal; jämväl på kontinenten i öfrigt är hon vida berest.
Redan tidigt började hon tota till diverse barnbe- rättelser o m små snälla gossar och flickor.
Lusten för litterära sysselsättningar tilltog med åren samt utvecklades tack vare trägna o c h samvetsgranna studier.
Bland sina favorit- författare räknar Mark Stern Rysslands mo- derna diktare, o c h hon studerar ifrigt deras vackra, svårlärda tungomål.
Så blef då, som sagdt, Sven Vingedal skrif- ven.
Själf sätter inte fröken Stjernstedt detta I de flesta människors lif kommer väl den sitt debutarbete högt o c h 1896 efterföljdes det af » Fyra berättelser », ett arbete, som seder- stund, då man längtar att ovillkorligen få säga ut allt hvad man tänkt och drömt och upp- mera blifvit öfversatt till tyska.
O m denna samling yttrar Jac.
Ahrenberg, den bekante lefvat, allt hvad man gått och fröjdats eller finsk-svenske författaren, bland annat följande: harmats öfver, sedan man först fick ögonen » Det är m i g ett nöje att anmäla Mark Sterns öppnade.
Då är man inte så noga med, huru bok, emedan den, tyckes det mig, ger många allt detta sker, hufvudsaken är j u att det blif- och goda löften o m en vacker framtid.
Först ver sagdt, att alla uppväxttidens mer eller och främst är författarinnans stil ytterst för- mindre svaga förnimmelser få taga gestalt.
tjänstfull.
O m också ej i högre mening origi- Det är o m denna uppväxttid det så träffande nell, är den dock ett uttryck af en personlig, heter i Sven Vingedal: » När vuxna människor bestämd smakriktning.
D e n är belefvad, fri tänka tillbaka på sin barndom, minnas de från reminiscenser och märkvärdigt jämn, ja, sällan klart den tiden, mellan de åttonde, den är mer än så; på sina ställen är den nionde och de trettonde, fjortonde åren.
Det genomträngd af värme för de personer o c h är som o m den vore en tid af lugn, hvilken förhållanden författarinnan skildrar.
Mark icke brytes af några inre stormar.
Man min- Sterns uppfattning af lifvet är, sådan den nes händelser från tiden där förut, o c h de framgår af dessa fyra berättelser och af hvad lämna ofta intryck för hela lifvet, o m de också vi förut sett af hennes hand, varmhjärtad och till det yttre varit helt obetydliga.
Sedan nobel.
A t t hos en så ung förf., Mark Stern minnes man tiden efter de fjorton åren, då är knappast tjuguårig, finna denna ton af man börjat vakna till människa och anlagen resignation — en ton som därtill klingar fullt i ens inre börja jäsa och utveckla sig.
Det äkta, är förvånande.
Den är, tyckes det oss, är kanske under den tiden liksom under den ett arf från ett annat land; författarinnan hör första barndomen, som människan är känsli- på mödernet till den sydslaviska folkstammen.
gast för yttre påverkningar.
Under mellan- Detta förklarar äfven, att hon i sina polsk- tiden är det mera ett passivt tillstånd, ett ryska berättelser, Jankoski o c h En jude, be- samlande af kroppsliga krafter o c h bokliga handlar de slaviska motiven m e d både kunskap lärdomar, men icke ännu, åtminstone icke i och värme.
O m vi slutligen tillägga, att de någon betydlig mån, af lärdomar ur och för ämnen, som boken behandlar, i o c h för sig lifvet. » äro " väl valda, så tyckes det mig, att Mark Det är i en sådan stund, då man liksom
IDUN — 2 — 1899.
Stern hör till icke blott de kallade, utan äfven de utvalda.
Hvad som främst brister för- fattarinnan är lefnadserfarenheter, den djupare blick och den lidelsens intensitet, som natur- ligt nog hör de mognare åren till. » I samma publikation, där denna anmälan stod införd, Finsk Tidskrift, finner man äfven en af Mark Stems smärre skisser, benämnd En skvallerhistoria, hvilken förf.
med rätta räknar såsom ett af sina bäst lyckade litterära alster.
Det är en tragedi, gripen ur lefvande lifvet och återgifven på några få sidor mot en fond af de professionella badorternas fadda hvardagsstämning.
Det hela är tecknadt med en beundransvärd, medveten nonchalans, parad med en-sympati för ämnet, som ovillkorligen måste draga läsaren med sig.
På senare tider har jämväl denna tidnings spalter riktats med ett eller annat bidrag af den unga författarinnan.
Mark Sterns sista arbete, Elise, utkom till julen 1897.
Uppränningen till denna berät- telse är densamma som i så många andra: tvänne älskande som skiljas för att återföre- nas.
Det synes mig, som hade hon genom denna bok tagit ett dristigt steg framåt.
Kom- positionen är särdeles lyckad; karaktärsteck- ningen har vunnit i djup och intensitet.
I synnerhet är Gerard, den glänsande salongs- fjärilen, tecknad con amore.
De här och hvar förekommande brefven äro sannskyldiga små pärlor, återgifna med en sällspord förmåga att abstrahera från den egna personen för att ute- slutande blifva den korres ponderand es och att således helt sätta sig in i dennes andliga miljö.
Ett särskildt företräde synes Mark Stern oss äga däruti, att hon aldrig skattar åt det miss- riktade originalitetsjäktande, hvarmed en del skribenter af det modernaste slaget söker för- våna och besticka.
Firmorna Marlitt, Echstruth et consortes plus författarinnorna till de brittiska miss- romanerna hafva så oförlåtligt länge för en stor del af den läsande allmänheten ställt den svenska litteraturen i skujrgan, att vi verk- ligen borde känna oss tacksamma mot dem, hvilka förhjälpa oss till att leda den allt stri- dare strömmen af öfversättningslitteratur till de fack af våra bokhyllor, som äro belägna närmast taket.
T y att denna utländska inva- sion kommer att ytterligare stegras, torde vara stäldt utom allt tvifvel.
Låtom oss hoppas, att Mark Stern i bredd med Sveriges unga diktarefalang småningom skall mäkta dämma denna kosmopolitiska syndaflod.
sina fantasiers urkälla ogrumlad af nyfikna blickar. » » Hvad jag för närvarande arbetar p å?
» sade hon en annan gång, » åh, ett par, tre saker.
Jag har aldrig i mitt lif arbetat regel- bundet och har svårt att vara planmässig då jag inte är tvungen.
Så jag vet ej heller, när nästa arbete kan komma ut Af hvad jag hittills skrifvit har minst tre fjärdedelar kas- serats och öfvergifvits — hvilket jag dock alls ej anser vara förspildt arbete.
Allt arbete är nog i sin mån utvecklande. » Bland dessa under förberedelse varande böcker finnes en med slaviskt motiv, till hvil- ken förf.
otvifvelaktigt skall veta skaffa sig erforderligt stoff under den resa i österled hon till nästa sommar möjligen ärnar företaga.
Hvad detta arbete skall benämnas liksom tid- punkten för dess offentliggörande är allt, som sagdt, ännu hemligheter.
MARI MIHI.
vallarlåt och visor gensvar gifva.
Sakta draga fram de veka tankar, som » i lifvets vår » betaga hågen.
Uti hamnen seglarn kastar ankar, kärlekssagan klingar öfver vågen.
Liten Snöhvit, sagornas prinsessa, ler och drömmer om sin unga lycka, hafsfruns tärnor kransa lockig hjässa, slumrerskan i hvitt och rosor smvcka.
Gamla, kära böcker!
I ha ' n ialat mäktigt till min unga andes trängtan, under hvardagsmödan mig hugsvalat MIN - M ADI.
SKRIFBORDSHYLLA.
OT MIG SKIMRA, från min skrifbordshylla stolta, ljusa namn förutan like.
De med dikt och glädje hågen fylla, öppna för mig drömmars skönhetsrike.
Hur de gamla, slitna böcker blifvit outsägligt kära för mitt sinne!
De ha sol och värme åt mig gifvit, de ha tändt en glöd i hjärtat inne.
Främst jag skymtar vördnadsvärd Homeros, Ithaka där skönjs i rosig hägring — - — Ur Ovidii dikter vingad Eros ler i ungdomsfrisk och vårlig fägring.
Boken där i grått?
Ack, Tröja, Tröja, om ditt fall jEneas gripen talar!
Tyst jag lyss — De lösas, band och boja, jag ser in mot vida pelarsalar — — Solbeglänst i forna Hippokrenen, svala vindar krusa silfverbölja.
skrider — ve och skuggor honom » Käre frågvis, » sade hon, » det finnes män- niskor, som önska, att ingen sysselsätter sig med deras innersta tankar och önskningar.
Ehuru till - ytan de uppriktigaste människor, äro de dock ängsligt angelägna om, att få Från » de Ii0je Fjaelde » röster kalla, till er står allt fort min långa längtan.
Drömmarprinsen Hamlet öfver scenen Fröken Stjernstedt yttrar sig blott förbehåll- samt, nästan ogärna om sig själf och talar; sällan själfmant om sin författareverksamhet.
Hon anser, att om hennes böcker tillhöra offentligheten, så gör hennes person det icke — och det har hon då så innerligt rätt uti.
Men publiken har nu blifvit bortskämd och nöjer sig icke endast med fakta och årtal, utan vill ovillkorligen hafva reda på respektive celebriteters funderingar och medi- tationer öfver lifvet och döden och tsarens fredsmanifest och Dreyfusaffären eller, i brist på bättre, på färgen af deras brefpapper, nam- net på deras favoritparfym och numret på deras handskar.
Allt detta sökte jag ock härom dagen klargöra för Mark Stern, och hon sva- rade mig genom att citera de ord, som Gerard en gång riktade till Elise, denna Gerard, hvil- keu är en af de personligheter i hennes dikt- ning, som hon håller mest af.
Mystiskt dunkel höljer Singoalla.
Trollska » runor » rå och huldra skrifva.
följa.
Orleanska jungfrun — doft af lagrar — herdeflickan ilar främst i striden — Iphigenia — — I gyllne dagrar skymtar hög den siste Homeriden.
Nordens furor hviska Frithiofs Saga.
Mon berättar tyst om kolargossen.
Gamle Fänrik Stål hörs ordet taga, när i pörtet lustigt flamma blossen.
Vintergatan mellan unga hjärtan bygger strålig bro i tro och längtan.
Sinnet trår från villorna och smärtan, Sarons liljor dofta himmelsk trängtan.
Ljust Lycksalighetens ö där skimrar, hvita lysa drömmens kära ställen.
Och oändlig kärlek härligt timrar Svenska bilders sagoslott i kvällen UTSADE.
FÖR IDUN AF HELMY RINDERS.
D EN M A T T A VINTERSOLEN kastade någ- ra sneda strålar in i grosshandlare Win- thers magnifikt inredda matsal.
Tunga mörk- gröna plyschgardiner för fönstren gjorde dock, att en viss skymning härskade därinne.
Allt gaf intryck af något dämpadt, som rådde blott ett lif till hälften därinne.
Stegen blefvo ljud- lösa i den tjocka smyrnamattan, — skjutdör- rarna gledo omärkligt i sär — allt fanns till hands, ehuru ingen tjänsteande syntes; så hade husets herre befallt.
Största möjliga komfort, minsta möjliga spår af de nödvändiga bihangen till denna komfort.
Tystnad rådde, endast afbruten någon gång af gaffelns eller knifvens beröring med porsli- net eller af prasslet från en tidning, då den vändes.
Grosshandlare Winther skar på måfå i sin läckra chateaubriand, medan hans ögon gledo utefter börsnoteringarna, stigande och fallande kurser, m. m.
Det var hans älsklingssed vid frukostbordet; han hade ännu ej lärt sig inse det mindre hygieniska i ett dylikt handlings- sätt.
Skulle någon helt mildt förehållit honom detta, skulle han med bestämdhet påstått motsatsen, » ty, » förklarade han då, » aromen från väl lyckade anrättningar — och några andra få aldrig förekomma hos mig — för- taga verkningarna af en hel del förargliga underrättelser och upphjälpa sålunda matsmält- ningen. » Godt och väl; någon annan syn- punkt — såsom t. ex. familjens trefnad — begagnade han ej.
Midt emot honom vid frukostbordet satt fru Elma Winther, högrest och fyllig, och på ömse sidor om henne de bägge små flickorna, tysta och stillsamma, prydliga som små dockor och — • för tillfället — ungefär lika automatiska.
När pappa läste, vågade ingen af dem tala högt; det hade händt ett par gånger för länge sedan, men det aktade de sig noga för att upprepa.
Fru Winther hade redan slutat sin måltid och hjälpte lugnt och tyst sina små till rätta.
Gång efter annan lät hon blicken glida hän till mannen, läpparna rördes, som ville hon formulera en fråga, men slötos ånyo, då hon såg honom alltjämt fördjupad i sin läsning.
Hur gammal kunde hon vara, Elma Win- ther?
Nyss då du betraktade henne litet på
— 3 — afstånd, tycktes det dig, att hon redan trädt in i medelåldern — nn, när du böjer dig fram mot henne och hon med ett leende ser upp i ditt ansikte, vidgas de skiftande, djupa ögonen, och du förvånas öfver ditt förra om- d ö m e: hon är j u i sin fulla ungdom ännu, trettio år på sin höjd.
Mjukt böjer hon sig fram och häller det rykande kaffet i sin mans stora frukostkopp af sachsiskt porslin.
Ändtligen lägges tidnin- gen åsido, och han kastar en blick tvärs öfver bordet till de sina.
» Nåå, pullorna, ä ' ni inte i skolan ä n?
» Det är den stående frågan hvarje morgon, och alltid ljuder det samma svar från två små väluppfostrade, sedesamma flickor: » O m en halftimme ska ' vi gå, snälla pappa, » hvarpå de af honom m e d en nådig nick er- hålla tillåtelse att läsa från bordet och för- svinna in i barnkammaren.
Där taga de ska- dan igen, där pratas och skrattas det af hjär- tans lust.
» Har du tid att höra på mig en stund, Viktor? » Frågan kom lugnt och stilla, ehuru den länge legat på läpparna.
» Tid, det har jag aldrig, som du vet, men är det något viktigt, så — — » » Ja, det är o m vår stora bjudning — » » Nå, då, — » grosshandlaren skrattade högt.
— » och jag, som frågar om det är något viktigt!
Något viktigare finns väl knappast för fruntimmer! » Elma bet sig i läppen.
» I det här fallet tror jag intresset är större å din sida än å min, » genmälde hon behär- skadt.
» Jag ville just fråga dig, om vi ej i år kunde inhibera vår stora fest, — hvarför skall jag säga dig sedan. » » Inhibera? » tog hennes man häftigt vid.
» För att människor skola börja prata och tro att affärerna gå dåligt, utsprida rykten om att vi ej längre ha råd att se våra vänner hos oss o. s. v.
» Ett leende gled öfver Elmas läppar.
» En sådan dom skulle kanske såra dig mer än om tungorna förtaide, att vi lefde öfver våra tillgångar, » svarade hon med sin klara blick fäst på hans ansikte. "
» Ja, du kan inte förstå, du, hur nödvändigt det är för en affärsman, att — — » » Jo, det förstår jag ganska godt, och där- för vill jag ej på minsta vis, att du skall af- stå från att bjuda dina affärsvänner, hur ofta du önskar, liksom jag ej heller tänker säga farväl till mina goda vänner och själsfränder.
— Men, Viktor, » — här reste hon sig, flytta- de en stol och satte sig bredvid honom, me- dan hon bevekande lade handen på hans arm och såg in i hans ögon, — • » låt oss slippa det stora notvarpet, alla dessa kreti och pleti från östan och västan, om hvilka hvarken du eller jag bekymrar oss det minsta, och hvilka i sin ordning kanske äro rätt tackspmma öfver den besparade utgiften för toaletter, ekipage, m. m. samt öfver utsikten till att en enda kväll under säsongen vara hemma hos sig i lugn och fred, slippa nattvak en enda gång på månader.
Ja, skratta .du, men jag vet, att jag talar sant — så har jag tyckt mången gång och säkert flere med mig. » ».
Ja, - men det går inte an — » » Ja, se just där ha vi det.
Men vet du hvad som i dess ställe » går a n », hvad som händer och sker dagligen om- kring oss, och hvilket anses som något helt naturligt?
Här skall du få höra. » Hon flyt- tade sig än närmare honom, den lugna mått- fullhet, som annars hvilade öfver henne, gaf vika för en värme och ifver, som kom hennes man att förvånad betrakta henne: hon var verkligen vacker, det klädde henne att vara röd och varm, — han klappade henne litet beskyddande på hufvudet.
» Nå, hvad har nu kläckts ut i din lilla fruntimmershjärna? » utlät han sig i den grandseigneur-ton han gärna använde, då han ville vara älskvärd.
Det oaktadt kunde han ej undgå sin gamla vana att oupphörligt be- trakta klockan och nervöst fingra på klockked- jan.
» Jo, hör nu på.
I går kom vår doktor hit in helt oväntadt, och då jag undrade härpå, svarade han, att han haft ett sjukbesök här i huset och då ville titta in till oss med det- samma.
Och kan du tänka dig, Viktor, hvad han talade o m?
Här inne på gården bor en fattig änka med fyra små barn i ett enda li- tet, fuktigt rum och två af barnen ha — som han tror — begynnande tuberkulos.
Ä r det ej förfärligt?
Och tänk, det har jag j u ej haft en aning o m!
Jag kunde j u ha skickat dit ned mat och ved åtminstone, om jag vetat — » » Ja, kära du, finge du hållas, så skulle du helt säkert vilja kläda och föda hela Stock- holms stad och dess inbyggare, men ser du, min vän, det låter sig inte göra.