Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Jag tog dem och stoppade dem tillbaka i börsen, men gaf honom ingenting i stället och började gå min väg nedför backen.
Nu följde han mig länge och begärde få de 10 fadda, men fick dem ej.
Drickspenningen skulle vara, sade han: min schani-l-fantasijeh (för lustbarhetens skull).
Jan. 13.
Gick senare på förmiddagen ut och spatserade i trädgårdarne, utan att träffa ihop med någon.
På eftermiddagen efter 'asr gick jag till Attarin, der sheikhen satt ensam i khulveh och läste eller gjorde sin bön, hvarföre jag väntade der utanföre inom moskén tills han slutat, då han kom ut och bad mig dit in.
Denna khulveh är i NO-hörnet af moskén, uppförd af små stenar, uppstaplade till väggar på tvenne sidor, sålunda att sjelfva moskéns väggar utgöra khulvehs väggar på de två öfriga sidorna.
Här plägar muezzin, såsom han berättade mig i går, sofva 6 nätter i veckan, tillbringande blott natten mellan fredagen och lördagen hemma i sitt hus.
Nu funnos här längs ena väggen uppstaplade gamla luntor och papper till stor mängd, hvilka, som det tycktes, ej voro af något särdeles värde.
Sheikhen skall nemligen, efter hvad
Mohammed berättade mig, sjelf pläga handla med böcker.
Vi suto här på en öfver golfvet utbredd matta, kallad hasir, och pratade allehanda.
Bland annat frågade han helt apropos, hvarföre jag ej bekände mig till Islam; hvarpå jag svarade, att jag ej uppenbarligen kunde det af fruktan för min konsul och mitt land, men att jag alla dagar läste min Koran och ofta höll mina böner på deras sätt.
Härvid tycktes han bli ganska nöjd och mente att allt var väl, då det var väl mellan Herren och mig.
Han bibehåller allt i mina ögon samma enkla patriarkaliska värdighet, och jag bär största aktning för honom.
Derefter spatserade jag i det härligaste, ljufvaste väder, en äkta sydlig eller östlig aftonstund, med blå himmel och milda lysande stjernor.
Jan. 14.
Satt hemma hela förmiddagen, då jag hade besök af Spitznagel, äfvensom långt in på eftermiddagen och väntade bref med den i dag ankomna posten, men förgäfves.
Orolig och modfälld deröfver gick jag ut, spatserade i trädgårdarne en stund, och gick sedan in i Attarin-moskén, der shekh Soleiman ej hade varit på hela dagen, i anseende till någon liten opasslighet.
Jag träffade hans son och muezzin, hvilka kokade kaffe åt mig inne i khulveh, der vi suto och gräfde i pappersluntorna.
Sedan kom en tredje till dit, då jag råkade läsa upp ett och annat för dem och säga: detta handlar om det och det.
Härvid talte de mycket sinsemellan, att jag borde bli moslim &c.
Nu kom folket till aftonbön, hvilken de äfven förrättade, sittande jag ensam inne i khulveh.
Efter slutad bön kom muezzin in till mig med pipan och började med det vanliga:
Inle ragil tajib och baka tohibb il moslemin &c. Jag gaf honom för hans kaffe och hans beröm tillsammans 20 fadda.
Sedan följde jag shekhens son Ahmad ett stycke på väg.
Han tyckes redan litet sänka sitt högmod och blir mig numera något drägligare.
Men också har jag varit lika högmodig mot honom tillbaka.
Sedan spatserade jag ännu litet och såg på den stjernklara himmelen; erfor mycken oro deröfver att jag ej fått något bref.
Jan. 15.
Var på förmiddagen hos Gomozow och lemnade åt honom det bref jag hade fått från Smyrna.
Han hade fordom varit militär, sedan ingått i institutet i Petersburg och varit i Orienten öfver 4 år, men ännu till en del bibehållit det muntra och burschikosa af sitt officerslif och förekom mig öfverhufvud ganska treflig.
Sedan kommo till honom en viss man, som sades vara engagerad vid Egyptiska museum i Kairo, och en dragoman vid Österrikiska konsulatet.
De hade båda det otäcka Europeiskt glåpiga och fadda i sig, och jag hade ej stor trefnad med dem.
På eftermiddagen gick jag bittida upp till Mohammed, der jag träffade det vanliga sällskapet.
Vi suto på vårt vanliga ställe på en öfver gräset utbredd hasir och kokade kaffe.
Sedermera följdes
Mohammed och jag åt, först i en trädgård och sedan till Attarin-moskén, der vi suto i khulveh med sheikh Soleimans son Achmad.
De började examinera mig i min tro, till hvilken sekt jag hörde, och kommo slutligen derhän att jag var en hanafi, till följe af det sätt hvarpå jag höll mina händer under bön.
När den gamle mueddin kom, berättade de för honom att jag var en hanafi och om de frågor angående rik'at i bönen, som de gjort mig och jag besvarat.
Han uttryckte sin stora fägnad deröfver och sade en stund efteråt åt mig: baka inte hanafi ja vali.
Jag visste intet att svara härpå, utan såg bort och bläddrade i de gamla luntorna.
Sedan följdes vi alla åt vidare och gingo hvar och en hem.
Vid hemkomsten underrättades jag om, att man sökt mig från Ryska konsulatet, der jag hade bref. Jag skyndade dit och riktigt var der bref från Borgström med mitt creditiv.
Derpå gick jag hem och drack thé.
Jan. 16.
Gick om morgonen upp till Mohammad, der jag blef sittande hela förmiddagen i det vanliga sällskapet, ökadt i dag med Ismails bror och Mohammads son, som tycktes vara någon effendi, uppsyningsman öfver något torg för handelsmän.
Jag hade i dag efter någras önskan tagit en handatlas med, som jag till deras stora nöje och förundran visade och förklarade för dem.
På eftermiddagen var jag hos Spitznagel och Rosetti, allt i anledning af creditiv-brefvet; men det passade bättre för den senare i morgon bittida.
Sedermera spatserade jag ensam omkring, var inne i en trädgård vid östra stadsporten och träffade ihop med en yngre man och en äldre från Sa'id.
Jag lät dem stoppa sina pipor från min tobakspung, blef mycket välvilligt och hjertligt emottagen af dem, samt ombedd att alla dagar komma igen för att spatsera.
I allmänhet förekomma mig alla från Sa'id, som jag här lärt känna, bättre och hyggligare eller egentligen hjertligare än Araberna härifrån.
Sedermera vandrade jag ännu omkring med min Engelsman och 2 Italienare, som voro i hans sällskap.
När vi blefvo allena, gingo vi in på café d'Europe och blefvo der sittande en stund, han drickande ett glas punsch, jag en kopp kaffe.
Hemkomne åto vi tillsammans, hvarvid vi reciterade och läste ur en bok, innehållande utdrag ur Shakespeare, hvilken han nedhemtade från sitt rum.
Han läste derifrån mycket med stor pathos, och det föll mig derunder in att han kanske varit aktör.
Jag var temmeligen trött af mitt myckna kringvandrande i dag.
Jan. 17.
Gick redan bittida ut till Rosetti för att lyfta mina pengar.
Väntade der fulla 3 timmar förrän allt blef färdigt, emedan de ej hade Sovereigns, utan måste skicka ut att söka sådana; det oaktadt fick jag ej Engelskt mynt, utan måste nöja mig med så kallade Egyptiska guinéer.
Kostnaderna förekommo mig särdeles dryga, bland annat 13 shilling sterling i postporto öfver Livorno.
Det var öfverhufvud högst tråkigt och jag blef slutligen alldeles utledsen och förargad.
Sedan slutligen allt var färdigt och jag lyftat mina pengar samt fört största delen deraf åt Spitznagel, för att remitteras till Bochti i Kairo, gick jag upp till Mohammad.
Hans son hade enligt öfverenskommelse skickat dit en gosse, som länge väntat på mig, men slutligen gått sin väg.
Vi suto i livan och drucko kaffe och pratade en stund, men som det var långt lidet, gick jag snart bort.
Under det jag hemma höll på att äta, kom Mohammads son med en koftan och gibbe och en 'antara, som alla behagade mig och jag derföre köpte, den första för 100, den andra för 150, den tredje för 60 piaster.
Sedan suto vi en lång stund hemma hos mig, rökte och drucko kaffe, väntande på hans far, som lofvat komma hit.
Men då han en timma efter 'asr ännu ej kommit, gingo vi på tu man hand ut och handlade: 3 alnar vackert och godt kläde till byxor för 135 piaster, vidare en tarbosh för 45 p. och silke för att öka tofsens vidd för omkring 7 p., ett par markob för 10 p., ett par mezd för 11 p. tillsammans 218 p.
Härunder såg jag huru förskräckligt de skulle ha dragit upp mig, om jag gått ensam för att handla.
Den jag hade med mig var en slags uppsyningsman öfver torget, kände priserna noga och var för öfrigt en högst treflig och präktig man, ungefär af min ålder.
Sedan kom han ännu upp till mig, satt här en stund och rökte en pipa, hvarpå han gick.
Jan. 18.
Nu begrofs Boghaz Bey med mycken ståt.
Först hölls en lång och tråkig gudstjenst i det lilla kapellet i hans trädgård.
Denna gudstjenst liknade nästan mera ett spektakel, än en helig ceremoni.
Armeniska språket klingar mig nära lika det Grekiska, med ljud påminnande äfven om Turkiskan.
Sedan var ännu en liten ceremoni vid grafven, äfvenledes i en särskild afstängd del af trädgården, der flera Armeniska grafvar finnas.
Militär var ute i stort antal, med musik, och gevärssalvor lossades i flera repriser.
Alltsammans räckte till inemot middagen.
På eftermiddagen kom Mohammads son till mig, vi gingo båda ut och handlade 2 skjortor af ett tyg, innehållande silke och linne tillsamman, för 32 p., 2 arakijeh för 5 p. tillsammans, en saureh för 100 p. och betalte arbetslön åt skräddaren 42 p.
Han satt länge hos mig och pratade.
Han är en särdeles treflig och präktig man och behagar mig utomordentligt, utan mycket fördomar, dock med allvare hållig vid sin religion.
Han berättade om allehanda under, hvilka tilldragit sig i Alexandria, såsom om en spegel, hvilken sänkte alla genom den sedda skepp i sjön, var uppställd här i Kal'alnaasareh, och slutligen blef krossad af en Fransman, som enkom derföre kommit hit.
Vidare om en cistern, hvilken funnits i 'Attarin-moskén och återgaf helsan åt hvar och en sjuk, eho det vara må, som tvättade sig deri, äfven förstörd af Fransoserna.
Dessutom om många andra under.
Detta allt berättade han såsom sanning och tycktes sjelf tro det med ren barnslig enfald, men hade dervid en högst rolig humoristisk min, och när jag liksom af förundran skrattade deråt, skrattade han med högst hjertligt.
Öfverhufvud förekommer mig denne Mahmod såsom en af de älskvärdaste personligheter jag anträffat.
Jan. 19.
Gick bittida upp till Mohammad, der jag i det vanliga sällskapet blef sittande till middagen.
I dag var här äfven gubbens yngste son, en gosse om 15 år, särdeles väl uppfostrad, artig och anständig; han heter Ahmad.
Vidare kom dit den samma häftige 'alim, som för några dagar sedan ansatt mig med frågor i grammatiken.
Nu började han strängt ansätta mig i frågan om deras religion och frågade mig till hvilken madshab jag hörde.
Dispyten blef något häftig, emedan han är en het man.
Men man kommer ej långt vid dispyter med dem, ty de säga alltid: så står det i Koran och det är Herrans oföränderliga ord.
Mannen är dock präktig och jag tycker om honom, öfverhufvud var jag i dag värre ansatt än förr.
Mohammad sjelf är den ende, som aldrig plågar mig med slika saker, ehuru han aldrig vägrar svara på frågor, dem jag gör honom i hvad ämne som helst.
Han blir mig ock alltid den käraste och mest aktade af mina bekanta här.
På eftermiddagen efter 'asr kom han upp till mig med sin son Ahmad, satt här en stund och drack kaffe &c.
Jan. 20.
Gick till konsulatet för att träffa Spitznagel; men oaktadt jag sprang der oupphörligen, var jag ej i stånd att råka honom på hela dagen.
Gick derföre af och an, var en stund i Attarin och drack kaffe med muezzin, som erbjöd sig att följa med till Kairo och hvart helst jag skulle resa och slutligen hem till mitt land.
På eftermiddagen gick jag upp till Mohammad, men träffade honom just ej lägligt, emedan de som varit här och gjort sin zijaret, ännu ej alla hunnit bort.
Bland dem var äfven gubbens egen hustru, som såg ganska anständig ut och var mycket hyggligare klädd än jemförelsevis hennes man.
Sedan följde jag med den unga sheikh 'Ali till Ibrahims skola, der gossarne dock nu just hade slutat.
Jag blef länge sittande der med några unga lärare och några qvarblifna gossar.
Skolrummet var högst miserabelt, ruskigt och smutsigt och råttorna sprungo af och an åt alla håll.
Sedan gick jag i bazaren, tog mina markob och satt en lång stund i boden väntande, innan han fick dem rätt i ordning.
Han arbetade flinkt och med nätthet samt var för öfrigt en högst treflig man.
Hemkommen uppgjorde jag räkningen med min värd, hvarvid vi kommo litet i dispyt och uppsköto slutliqviden tills jag skulle resa.
Jan. 21.
Gick bittida ut i Ibrahims skola, der nu alla gossar voro samlade, suto på golfvet och läste, runkande på sina kroppar och truppvis förhörda af Ibrahim, som äfven, ehuru med långsam och allvarligare takt, runkade mera på hufvudet än på kroppen.
De hade små taflor, loh, på hvilka den unge 'Ali och de 2 andra unga gossaktiga lärarena skrefvo små stycken af Koran, dem gossarne lärde sig utantills.
De voro på något sätt målade smått korniga och beskrefvos med kalam, som dock ej gick särdeles lätt derpå.
De visade mig äfven inrättningen för fotplaggning.
Den var en rak liten käpp af en palmqvist, med ett rep, hvars båda ändor voro fastbundna hvardera ungefär vid fjerdedelen af käppen.
På midten af käppen, således midt emellan repets båda ändor, sattes dens fötter som skulle bestraffas, hvarefter repet upplindades på käppen, så att fötterna ungefår vid fotknölarne fastknepos mellan det och käppen; men dennes båda ändor höllos vid executionen stadigt af 2 gossar.
Delinqventen rullas på ryggen och läraren baddar på de båda, tätt intill hvarandra hopknipna fotbladen med en mjuk palmqvist, gerid.
Fotklämman kallades, om jag rätt minnes, felakeh eller belakeh.
För öfrigt hade hvar och en af lärarena en sådan gerid i sin hand, hvilken han slog emot golfvet eller väggen, för att uppmana pojkarne att läsa, ej för att bjuda tystnad; ty här tyckes man, tvärt emot seden hos oss, vilja att pojkarne skola skrika dugtigt.
Också var sorlet af dessa omkring 30 till 40 barn, hvaribland äfven funnos några flickor, nästan lika starkt, som fordomdags i den nästan 200 gossar inrymmande Åbo skolan.
Till min stora förundran höllo sig barnen anständigt och stilla under den stund jag var här, ehuru de gapade dugtigt och med stora ögon på mig.
Jag stod hela tiden i trappan, ehuru man ofta bjöd mig att sätta mig bland barnen och lärarena; men jag hade i går, på den lilla stund jag satt der, blifvit så full af loppor att jag aktade mig i dag.
Var sedan uppe hos Spitznagel, som lofvade tills i morgon besörja mig mitt pass och min tazkereh.
Gick sedan till Mohammad, tog honom med mig och gick i badstuga, der vi togo ett på sätt och vis särskildt rum eller galleri.
Badet liknade mycket det Ryska, dock var här ej så stark hetta.
Väl bar jag mig något klumpigt åt vid bindningen af ihram och vid spatserandet på trädskorna; men det var första gången.
De badande skrattade något åt mig, men mot slutet gaf det sig.
För oss båda betalte jag 5 piaster.
Sedan hemtade jag mina byxor, som nu ändteligen efter löften från timma till timma blifvit färdiga, sedan jag ännu sutit här och väntat nära en timma.
I dag lät jag äfven hos en Grek-barberare klippa mitt hår helt kort och tog på mig tarboshen, den jag sedan beständigt höll på mig.
Spatserade på aftonen omkring, var i Attarin, men träffade ingen, ty Soleiman sjelf är sedan några dagar krasslig och går föga ut, hans moezzin åter satt inne i moskén med ett litet sällskap andra, dem jag ej ville störa, då jag såg dem inbegripna i samtal.
En liten bekant pojke från skolan, som nu såg mig med tarbosh, kände ej först igen mig; men blef sedan särdeles glad att se mig ha aflagt min svarta sammetsmössa, hvilken moslim tycka lika litet om, som våra hattar.
Jan. 22.
Då i går på eftermiddagen Mohammads son Mahmod kommit till mig, bad jag honom gå ner till Mahmodijeh för att hyra mig plats på en Arabisk bark till Kairo för i dag.
Han gjorde det äfven och hemtade upp till mig skepparen sjelf och hans styrman, med hvilka jag accorderade frakt för 100 piaster; dessutom fordrade de dock en bakhshish vid framkomsten.
I anledning häraf var jag hela denna dag sysselsatt med bestyr för min resa, som skulle anträdas omkring 'asr.
Var hos Spitznagel, köpte upp min reskost och andra för resan erforderliga saker, dels sjelf, dels genom min värd, som jag dugtigt trissade om och prutade med.
Till min stora sorg hade jag ej tid att rätt taga afsked af alla mina goda Arabiska vänner, men skickade hjertliga afskedshelsningar till dem genom min gamla Mohammad
Makki al gairi från 'Abd orrazak, som jemte sin gamle gode lomhörde vän Ragab kom till mig för att taga afsked.
Hans son Mahmod jemte hans präktiga lilla elev följde mig om bord, den förre med mig förut, den senare med mina saker uppbundna på tvenne åsnor.
Jag var nu klädd i min orientaliska kostym, men hade min stora kabot omsvept såväl om tarboshen som det öfriga.
Komne om bord satt jag en stund med Mahmod och hans lilla gosse, innan det lades ut.
Han lemnade mig sedan ensam i min mak'ad eller kajuta; efter en stund löste vi perten och seglade med en sakta aftonvind ned för Mahmodijeh.
Fartyget, markab, var ej ett bland de större Nilbåtarne, kallade 'akab, utan mindre, nästan fullkomligen likt våra speljagter; det hade en half manslängd hög uppbyggnad eller ruff, bestående längst mot aktern, som går ett stycke ut öfver styret, af ett litet rum med strykdörr.
På motsvarande väggen är äfven en strykdörr inåt det stora rummet mak'ad, som har 3 fönster på styrbord och babord och 2 på väggen emot fören, alla, liksom äfven de 2 i lilla rummet, försedda med skjutbara spjälluckor.
Från elmak'ad leder en dubbeldörr ut i en på alla sidor öppen förstuga, täckt af ett tak som uppbäres af trädpelare.
Hela denna ruffbyggnad är till än vidare skydd mot solen omhängd af segelduk, hvilken här liksom i Italien och Grekland är gjord af bomull.
Alla dessa 3 afdelningar utgöra hvar för sig en plats.
Den förstnämnda upptogs nu af frun till en Turkisk tjensteman i en landsort nära Fum elmahmodijeh; elmalc'ad af mig, förstugan af 4 Turkar och en kristen Armenier.
För öfrigt voro flere passagerare på och under det däck, som täcker den öfriga delen af fartyget.
Jag blef först länge sittande inne, men tyckte mig slutligen böra gå ut.
Då jag gick genom förstugan blef jag högst vänligt och som en gammal bekant helsad af Turkarne, hvilka alla voro militärer, och bjuden plats ibland dem.
Jag afböjde det dock, gående ut på fartyget och seende mig omkring.
Men då i anseende till det nedstigande mörkret, jag ej just kunde urskilja något af de i allmänhet fula stränderna af kanalen, gick jag åter in och tog plats bland Turkarne.
De begärde af mig min kopp till låns och då de fått den, togo de fram en flaska, fyllde den med anisbränvin och bjödo mig.
Men som jag, allt sedan jag kommit hit, ej smakar spiritus, afböjde jag koppen och lät den cirkulera bland de öfriga, hvilka, så moslim de voro, tömde dess innehåll med god smak och utan scrupler.
Jag satt en stund bland dem och rökte och hörde på deras sång.
En bland dem hade nemligen ett instrument med sig, liknande ungefär en mandolin, men med särdeles lång hals; det var bespändt på hvardera sidan med trenne strängar, hvilka 3 hvardera voro unisona, och midtemellan dessa 2 trior tvenne andra strängar, stämda i grundton och qvinten.
Han kallade instrumentet, tror jag, zur eller zuz eller något dylikt och spelade ganska flinkt på det.
Sången var mera recitativ än cantabil, med för- och efterspel på instrumentet i det vanliga Turkiska maneret, liknande mer det Ryska än det Arabiska.
Åhörarne voro ganska förtjusta, dock som det tycktes mera öfver ordens mening och innehåll än musiken, hvilket i allmänhet tyckes vara fallet i dessa trakter.
Jag gick efter en kort stund in i min kajuta, men kunde ej somna på lång tid, för Turkarnes stoj och sång.
Sedan jag släckt ut mitt stearinljus, hvaraf jag för resan medtagit tvenne, begärde Turkarne att få det för en half timme; men till min stora förargelse brann det mest hela natten, så att om morgonen blott ett litet stycke var qvar.
Vi färdades hela följande dagen ner för Mahmodijeh, hvars stränder erbjuda föga vackert.
Middagstiden kommo vi till
Fum elmahmodijeh och måste vänta der en stund, innan vi kunde komma igenom slussen.
Här var stor rörelse, så väl på stranden, som på vattnet, af Nilbåtar hvilka gingo och kommo.
Vi sluppo slutligen igenom och kommo ut på Nilen.
Det var med en egen högtidlig stämning och med verklig vördnad jag kom ut från min maka'ad och skådade utåt floden, hvilken genom så många årtusenden tyst och lugnt flutit förbi.
En högst rolig och alltid skrattande gosse från Said, som var bland passagerarne, tog en kuzeh och gaf mig vatten att dricka med orden: tajib elmajah di; jag drack, det smakade godt och jag kände en egen vördnadsfull kyla genom min kropp.
Han sade det vanliga hanijan och jag svarade hanna-l-laho 'alek, tyckande mig känna rätt djupt betydelsen af dessa ord.
På floden sväfvade nu många mindre fartyg och flera lågo vid stranden för en pert.
Äfven vi togo land, jag vet egentligen ej hvarföre, men såsom man sade väntades på papper.
Jag var högeligen förargad öfver detta dröjsmål och grälade deröfver, men det halp ej.
Vi blefvo liggande här hela natten och jag såg den vackraste solnedgång samt derefter en vacker, klar, stjernbeströdd himmel.
Följande dagen kommo folket och Turkarne, hvilka tillbragt största delen af natten uppe i den närliggande usla byn, om bord och vi gåfvo oss ut, passerade Fuah, Kafir zaid och några andra byar eller så kallade städer.
De bestå alla af låga usla kojor, uppförda af hårdnad Nil-lera, utan fönster och med öfverhufvud högst ömkligt utseende.
Af de fem Turkarne hade 2 lemnat oss och den tredje lemnade oss i Kafir zaid, för att bege sig till Tanta.
Han hade bössan med sig och sköt åtskilliga skott, men alla förgäfves.
De voro i allmänhet särdeles påhängsna, försökte på allt sätt att komma mig nära och smuggla åt sig kaffe eller thé eller någon matsmula, hvarmed de tycktes vara mindre väl försedda än med spiritus.
Jag gaf dem väl det ena och det andra, men lyckades dock hålla dem på afstånd.
Jan. 25.
Om aftonen kommo vi till Nagileh, gingo upp i byn och drucko kaffe i ett kaffehus.
Här blef fråga om ghavazi och att vi borde se några af dem.
I anledning deraf uppkom ett gräl mellan 'Ali och Armeniern.
Den förre blef alldeles rasande, då den senare en gång öknämnde honom: son af ett svin.
Han tog i den halfrusige Armeniern, skakade dugtigt om honom, skrek kafir &c. och var högeligen uppbragt.
Denne 'Ali var en Arab, som han sade skräddare i paschans tjenst, och ägde någon liten kunskap i Arabiska litteraturen och Ahadith.
Han hade, sedan den Turkiska matronan lemnat oss ett stycke bortom Fum, inqvarterat sig uti det lilla rummet hon hade upptagit och på det viset kommit mig nära.
Vi delade nu vår kost, drucko kaffe tillsammans och voro goda vänner.
Dock märkte jag hos honom, hvad jag ännu ej märkt hos någon Arab och ej trott dem om, att han smickrade och sade artigheter.
Vi suto tillsammans om dagarne och aftnarne på däcket af mak'ad och pratade med den rolige styrmannen Ahmad, som under resan passade upp mig, samt en särdeles rolig gubbe från Sa'id, som äfven varit rais på en Nilskuta, men nyligen haft olyckan att bli öfverseglad af ett Engelskt ångfartyg, som krossat hans fartyg.
Det var underligt att höra med hvilken ton af lugn hängifvenhet och liknöjdhet han berättade händelsen; när jag frågade hvad han nu skulle företaga sig och lefva af, svarade han det vanliga: rabbona karim.
Han var i allmänhet trög och svår att få ordet ur munnen; men hade en egen treflighet med sig, som gjorde att jag bäst trifdes bredvid honom och äfven tillbragte största tiden med honom.
Ingenting kan tänkas trefligare än att sitta en vacker natt, sådana vi alltid hade under resan, och höra detta folk prata.
Det är en egen godhjertad ton och accent i deras språk, liknande litet den man hör hos Finnen, och en okonstlad treflighet, som höll mig långt in på natten hos dem, ehuru jag ej rätt väl kunde förstå deras samtal, i anseende till den egna folkdialekten.
Jag fick naturligtvis lof att bestå tobaken nästan åt hela sällskapet om bord.
Vi blefvo natten öfver i Nagileh och äfven en del af följande dagen, då jag oaktadt allt mitt puttrande ej kunde få skepparen ut.
Han sade att vinden var emot, ehuru vi genom flodens krökningar skulle haft blott ett litet stycke att arbeta oss fram med elliban eller dragrepet, som här allmänt nyttjas.
Skutan drages nemligen af 4 till 6 karlar, som gå på stranden, hållande ett rep af palmfibrer (lif) kalladt liban, och fastbundet i kantareh, ett tåg svarande mot vår lävang, som akterut går öfver rufftaket.