Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Utskottet, som redan förut framhållit vigten deraf, att ur lagstiftningen (den positiva rätten) utesluta allt, som tillhör doktrinen eller rättsvetenskapen, har i enlighet dermed funnit första momentet af 66 § höra utgå.
Sjelfva ordställningen eller språket i detta moment hän tyder redan derpå, som skulle den deri uttryckta sats vara uttalad, icke af lagstiftaren, utan af rättsläraren.
Satsen är ock redan antagen i lagskipningen och således här öfverflödig.
Men den är öfverflödig äfven derföre, att det af Utskottet bibehållna sista momentet af §:n för den uppmärksamma granskaren indirekt tillkännagifver, hvad genom det första velat uttryckas.
— Redaktionen af de sista orden i denna § är af Utskottet något jemkad för harmoni med följande §.
Herr Brakels förutnämnda motion är redan af Utskottet, besvarad.
Beträffande Johan Lönns yrkande om upphäfvande af 27 kap.
Missgerningsbalken, får Utskottet hänvisa till ingressen i förevarande förslag, hvarigenom nämnde kapitels upphäfvande äfven är af Kongl.
Maj:t föreslaget.
Utskottet understödjer ock detta så mycket heldre, som den åsigt, hvilken föranledde lagstiftaren att, der dråpare ej inom natt och år kunde upptäckas, ålägga Häradet böter för det sålunda timade, med namnet dulgadråp betecknade brott, redan längesedan förlorat sin ursprungliga betydelse. 32 Lag-Utskottets Betänkande N:o 20.
På grund af hvad Utskottet- sålunda anfört, får Utskottet vördsamt tillstyrka, det wälle Rikets Ständer, med förklarande att Kongl. Maj:ts ifrågavarande Proposition ej kan oförändrad bifallas, får sin de! besluta en författning angående word, dräp och annan misshandel, så lydande:
"Med upphä/vande af ej mindre 12 Kap.; 14 Kap. 1 och 2 §§; 15 Kap. 1, 2, 5 och b' §§; 16 och 17 Kap; 18 Kap. 1, 3, 5, 6 och 7 §§; 20 Kap. 1, 2, 3, 4, 5, 8 och 10 §§; 21 Kap. 3 och 6 §§; 22 Kap. 7 §; 24, 25, 26 och 27 Kap.; 28 Kap. 1, 2, 3, 4 och 5 §§; 29, 30, 32, 33, 34, 35, 36, 37, 38 och 39 Kap. Missgernings-Balkcn; 4 Kap. 3 § Straff - balken och Kongl.
Maj:ts förbud angående dueller och slagsmål den 22 Augusti 1682, än äfven, med nedan nämnda undantag, alla öfriga stadganden, som ändra eller förklara berörde lagrum och författning eller dervid något tillägga eller innefatta bestämmelse om straffbarheten af brott och handlingar, som i denna Förordning omförmälas, varder stadgadt, som följer:
Om mord och dröp. § !•
Den som, i uppsåt att döda, med berådt mod beröfvar någon lifvet, miste, för mord, lif sitt.
Ar brottet under synnerligen mildrande omständigheter föröfvadl; då må till straffarbete på lifstid kunna dömas. § 2.
Biar någon gjort försök till mord, och blef endast genom omständigheter, som voro af g er ning smannens vilja oberoende, brottets fullbordan förhindrad; varde han dömd till straffarbete på lifstid eller, der mildrande omständigheter förekomma, till sådant arbete från och med sex till och med tio år.
Kom af gerningen ringa eller ingen skada; då må tiden för straffarbetet kunna till två år nedsättas. § 3.
Hvar som, i uppsåt att döda, men af hastigt mod, beröfvar annan lifvet, dömes, för dråp, till straffarbete på lifstid.
Var gerningsmanncn, utan egen skuld, genom svår förolämpning eller synnerlig misshandel, af den dräpne till vrede retad, eller är o omständigheterna eljest synnerligen mildrande; då Lag-Utskottets Betänkande N:o 20.
33 då må straffarbetet kunna inskränkas till viss tid från och med sex till och med tio är. § 4.
Ilar någon, gemm uppsåtlig misshandel, dödat annan, och skedde den misshandel 'med berådt mod, men utan afsigt att dräpa; dömes g er ning smannen till straffarbete på lifstid eller från och med åtta till och med tio år.
Var misshandeln af den beskaffenhet, att döden, såsom sannolik verkan deraf, ej väntas kunde, eller äro omständigheterna eljest synnerligen mildrande; då må straffet kunna nedsättas till straffarbete i fyra år. § 5.
Varder någon dräpen, såsom i 4 § sägs, men skedde misshandeln af hastigt mod; dömes dråparen till straffarbete från och med fyra till och med åtta år.
Förekomma sådana mildrande omständigheter, sorn i 3 eller 4 § omförmälas; då ma straffet kunna nedsättas till straffarbete i två år. § 6.
Begår lifstidsfånge dråp som i 3 eller 4 § sägs, utan de mildrande omständigheter, sorn för hvartdera fallet äro nämnda, håfve han förverkat lif vet. § 7. Hafva flere deltagit i misshandel, hvaraf någon ljutit döden; då skall en hvar, som tillfogat den döde lif sfarlig skada, och, der ej viss skada var i sig sjelf lif sfarlig, en hvar, som tillfogat den döde någon af de skador, hvilka i förening orsakat döden, dömas till det straff, hvartill han, om den af honom åstadkomna skadan ensam varit dödande, gjort sig förfallen.
Den, som å den döde gjort ringare misshandel, straffes efter 61 Kap. 2 § Missgernings-balken, der han ej varit i samma vilja med banemannen eller gerningen ej eljest är med högre straff belagd. § 8.
Kan ej utrönas hvilken eller hvilka tillfogat den döde skador, som i och f ör sig eller i förening varit lifsfarliga; vare straffet för den, som i uppsåt att döda gjort våld å den dräpne, straffarbete i högst sex år; för den, som med berådt mod, Bih. till B.
7 Sami. 1 Afd. 8 Häft. 5 Lag-Utskottets Betänkande N:o 20. men utan sådant uppsåt, som sagdt är, deltagit i misshandeln, straffarbete i högst fyra år; och för den, som af hastigt mod och utan uppsåt att dödai varit i gerning en delaktig, straffarbete i högst två år. § 9.
Ar någon ouppsåtligen, genom vårdslöshet, oförsigtighet eller försummelse, vållande till annans död; dömes till böter från och med femtio till och med femhundra liiksdaler eller fängelse från och med två till och med sex månader.
Var vållandet synnerligen groft; då må till straffarbete från och med sex månader till och med två år dömas. § 10.
För dråp, som pröfvas hafva timot mera af våda, än af vållande, skall ej någon till straff dömas.
Om såramål och ringare misshandel. § 11-
Har någon misshandlat annan så, att han deraf mistat talförmåga, syn eller hörsel, eller fått svårt lyte eller annat svårt kroppsfel eller stadigvarande svårt men å sin helsa, eller råkat i lif sfarlig sjukdom, och var sådan skada åsyftad; dömes, om gerningen skedde med berådt mod, till straffarbete från och med sex till och med tio år, och, om den skedde af hastigt mod, till straffarbete från och med två till och med sex år. § 12- Har någon misshandlat annan, såsom i 11 § sägs, utan uppsåt att åstadkomma sådan skada, som i samma, § nämnd är; då skall gerning smannen dömas, om misshandeln skedde med berådt mod, till straffarbete från och med två till och med sex år, och, om den skedde af hastigt mod, till straffarbete från och med två månader till och med två år. § 13.
Gör någon uppsåtligen sådan misshandel å annan, att deraf kommer mindre lyte eller kroppsfel eller lindrigare sjukdom, än i 11 § sägs; dömes till straffarbete från och med två månader till och med två år eller böter från och med tio till och med femhundra Riksdaler.
Lag-TJtskottets Betänkande N:o 20. 35 § 14- För uppsåtlig misshandel, hvarå ringare eller ingen skada följt, vare straffet böter från och med fem till och med tvåhundra riksdaler eller fängelse från och med två till och med sex månader. § 15- Hafva flera deltagit i misshandel, hvaraf kommit skada, som i 11 eller 13 § sägs; då skola, vid straffets bestämmande, de grunder, sorn i 7 § äro stadgade, tillämpas.
Kan ej utrönas af hvilken eller af hvilka skadan blifvit gjord; då skall en hvar, som i misshandeln deltagit, dömas, om skadan var af beskaffenhet, som i 11 § sägs, till straffarbete i högst två år eller fängelse i högst sex månader, och, om skadan ringare var, till böter från och med fern till och med ett hundra Riksdaler. § 16.
Den sorn, i uppsåt att göra skada, eller eljest i vredesmod, emot annan drager knif eller svärd, spänner bössa, eller reser annat lifsfärligt vapen, straffes, der ingen skada sker, med böter från och med tio till och- med femtio Riksdaler.
Kommer skada; må straffarbete från och med två till och med sex månader ådömas, der eljest blott till fängelse eller böter dömas skulle. § 17- Nu kan sä hända, att någon, under utöfning af laga rättighet att aga den, som under hans lydnad står, tillfogar honom skada, och är den så ringa, som i 14 § sägs, derför må han ej till straff fällas. § IB Ar någon ouppsåtligen, genom vårdslöshet, oförsigtighet eller försummelse, vållande till sådan kroppsskada, som i 11 § nämnd är; straffes med böter från och med tio till och med två hundra Riksdaler eller fängelse från och med två till och med sex månader.
För vållande till skada, som i 13 § sägs, vare straffet böter från och med fem till och med femtio Riksdaler. § 19.
Lag-Utskottets Betänkande N:o 20.
Ilar någon gifvit annan gift eller dylikt för att honom skada, och dör han deraf-, straffes g er ning smannen efter 1 § såsom för mord.
Följer af gerningen ringare eller ingen skada, eller stannar brottet vid försök; då skall till straffarbete från och med fyra till och med åtta år dömas.
Har någon, i uppsåt att annan till lif eller helsa skada, tillredt gift eller dylikt, men gitter ej att till fxdlbordandet af sitt uppsåt göra försök; varde han till straffarbete från och med två månader till och med två år dömd, der han ej af egen drift och förr, än brottet blef upptäckt, giftet förstört. § 21.
Förgiftar någon, i uppsåt att skada andra till lif eller helsa, varor, som till salu hållas, eller hvad annat som helst, så att allmän fara för menniskors lif eller helsa deraf kommer; dömes till strafarbete från och med sex till och med tio år.
Fätnågon af den förgiftning död eller svår kroppsskada; vare lag, som i 20 § skils-. § 22.
Har någon, utan uppsåt, orsakat förgiftning, som i 21 § sägs, och söker ej, ändå att. han det varse blifvit, att faran deraf, så vidt ske kan, genast afvärja; vare förfallen till straffarbete från och med sex månader till och med två år.
Får någon af förgiftningen svår kroppsskada; då skall till straffarbete från och med två till och med sex år dömas.
Ljuter någon deraf döden; dömes till straffarbete från och med sex till och med tio år.
Den, som genom försäljning, eller utlemnande af veterligen förfalskade lifs- eller läkemedel ouppsåtligen vållar sjukdom, kroppsskada eller död, straffes på sätt särskildt stadgadt är. § 23.
Bryter den, som till försäljning af gift berättigad är, mot föreskrift, som till förekommande af missbruk eller skada deraf blifvit gifven, eller säljer eller utlemnar den gift, som dertill obe - Lag-Utskottets Betänkande N:o 20. 37 rättigad är, och får någon af giftet döden; dörnes till fängelse från och med två till och med sex månader eller straffarbete från och med sex månader till och med två år.
Om barnamord och fosters fördrifvande, så ock om idsättande af barn eller annan, som värnlös är. § 24.
Har qvinna med uppsåt dödat sitt oäkta barn, vare sig genom handaverkan, eller underlåtenhet af det, som till barnets bibehållande vid lif nödigt var, och skedde den handaverkan eller underlåtenhet vid födseln eller snart derefter; dömes, för barnamord, till straffarbete från och med fyra till och med tio år. § 25.
Har qvinna uppsåtligen och med berådt mod, vid födseln eller snart derefter, gjort försök att döda sitt oäkta barn, och blef endast genom omständigheter, som voro af hennes vilja oberoende, brottets fidlbordan förhindrad, eller har hon, vid födseln eller snart derefter, utsatt sitt oäkta barn eller det uppsåtligen från sig skilt och i hjelplöst tillstånd försatt, och fanns barnet vid lif igen; varde hon dömd till straffarbete från och med sex månader till och med två år.
Fick barnet svår kroppsskada, må tiden för straffarbetet förhöjas till högst fyra år.
Sättes barnet ut å sådant ställe eller under sådana omständigheter, som i 34 § sägas; vare lag, sorn der stadgas. § 26.
Har qvinnan sökt enslighet vid födseln, och varder barnets död, utan hennes uppsåt, orsakad af det hjelplösa tillstånd, hvari hon sig försatt; dömes till straffarbete från och med sex månader till och med två år. § 27. Har qvinna, som af oloflig beblandelse hafvande varit, födt i enslighet och fostret förstört eller å lön lagt; dömes, om Lag-Utskottats Betänkande N:o 20. hon den enslighet sökt, till straffarbete från och med tvä till och med fyra år, och, om hon den ej sökt, till straffarbete frän och med sex månader till och med tvä år, der ej i något af dessa fall utrönes, att fostret omkommit utan modrens vållande, eller att det varit dödfödt eller så ofullgånget att det ej med lif framfödas kunnat. § 28.
Qvinna, sorn i uppsåt att döda eller fördrifva sitt foster nyttjar invärtes eller utvärtes medel, som sådan verkan hafva kan; varde dömd, om fostret kommer utan lif eller ofullgånget fram, till straffarbete fran och med två till och med sex år, och i annat fall till sådant arbete eller fängelse från och med två till och med sex månader. § 29.
Ben som, med qvinnans vilja, söker döda eller fördrifva hennes foster, på sätt i 28 f sägs, straffes såsom i samma § stadgadt är. § 30.
Fick qvinnan af gerningen svår kroppsskada; dömes till straffarbete på lifstid: fick lion deraf döden; miste germngsmannen lif vet; dock må, der brottet år med synnerligen mildrande omständigheter förenadt, kunna dömas i förra fallet till straffarbete på tio år och i det sednare till sådant arbete på lifstid. § 31.
Föröfvar någon å qvinna, den han vet hafvande vara, sådan misshandel, att fostret förgås eller kommer ofullgånget fram, och hade han ej uppsåt att fostret skada; dömes, om misshandeln skedde med berådt mod, till straffarbete från och med två till oeh med fyra år, och, om den skedde af hastigt mod, till straffarbete från och med sex månader till och med två år; dock må, der brottet är med synnerligen mildrande omständigheter förenadt, straffet kunna nedsättas, i förra fallet till straffarbete i sex månader, och i sednare fallet till fängelse i två månader. § 32.
Ilar någon i annat fall, än i 25 § sägs, uppsåtligen satt ut barn, det han pligtig var att värda och sorn sig sjelf ej hjelpa kunde, eller det eljest uppsåtligen från sig skilt och såmedelst i hjelplöst tillstånd försatt, och skedde det å sådant ställe eller under sådana om - Lag-Utskottets Betänkande N:o 20.
39 ständigheter, att gerning smannen ej med sannolikhet kunde vänta barnets räddning; domes till straffarbete från och med två till och med sex år.
Fick barnet svår kroppsskada; domes till straff arbete från och med sex till och med tio år: ljöt det döden; dömes till straffarbete på lifstid. § 33.
Blef barnet utsatt å sådant ställe eller under sådana omständigheter, att fara för dess lif eller helsa väl var för handen, men gerning smannen dock med sannolikhet kunde vänta dess räddning; då skall till straffarbete frän och med två månader till och med tvä ar dömas.
Fick barnet svår kroppsskada; dömes till straffarbete från och med två till och med sex år: ljöt det döden; vare g er ning smannen förfallen till straffarbete från och med sex till och med tio år. § 34.
Fick barnet svår kroppsskada; dömes till straffarbete från och med sex månader till och med två år: ljöt det döden; dömes till straffarbete från och mod två till och med fyra år, § 35.
Har någon, på sätt i 32 § sägs, utsatt eller från sig skilt sjuklig, bräcklig eller eljest hjelplös person, den han pligtig var att vårda, och skedde det å ställe eller under omständigheter, som i 32, 33 eller 34 § sägas; vare lag, som der för hvarje fall stadgadt är. § 36.
Sätter någon ut eller öfvergifver den han sig åtagit eller eljest pligtig är att fortskaffa eller ledsaga, och sker det å sådant ställe eller under sådana omständigheter, som i 32, 33 eller 34 § sägas: vare ock lag, som der för hvarje fall stadgas.
Om misshandel å föräldrar, maka eller förmän. § 37.
Begår någon mord å skyldeman i rätt uppstigande led; miste lifvet.
GÖr man dråp, som i 3 eller 4 § sägs, å sådan skyldeman: håfve ock förverkat lifvet: är dråpet sådant, som i 5 § sägs; dömes La g-Utekottets Betänkande N:o 20. till straffarbete pä lifstid; dock må, der omständigheterna är o synnerligen mildrande, straffet kanna nedsättas i förra fallet till straffarbete pä lifstid och i sednare fallet till sådant arbete från och med åtta till och med tio år.
Sker dråp å maka, stjuf eller svärföräldrar, fosterföräldrar, förmyndare, husbonde eller annan, under hvars lydnad man står; varde den omständighet såsom synnerligen försvårande ansedd. § 38.
Gör någon uppsåtligen annan misshandel å skyldeman i rätt uppstigande led; då må straffet ej sättas lägre än två månaders straffarbete: åro omständigheterna försvårande; då må straffarbetet förhöjas till sådant arbete pä lifstid, om högsta strafftiden är i allmänhet bestämd till tio år, och i annat fall till två ar utöfver den i allmänhet bestämda högsta strafftiden.
Sker sådan misshandel å annan af de personer, som i 37 § äro nämnda, varde den omständighet såsom synnerlig en försvårande ansedd, och må ej till lindrigare straff än fängelse dömas. § 39.
Förbryter man sig, såsom i 16 § sägs, mot någon af de persotter, sorn i 37 § äro nämnda; varde, der ing ett skada sker, ändock straffad med fängelse från och med två till och med sex månader.
Om våld å annan i eller för honom anförtrodt offentligt värf; så och om våld, hvarigenom fridsbrott sker. § 40.
Gör någon våld eller annan misshandel å embetsman, i embetsärende, eller för att honom till någon embetsåtgärd tvinga eller derifrån hindra, eller att å honom för sådan åtgärd hämnas; dötnes till straffarbete från och med två till och med sex år.
Med embetsman förstås här den, som med Konungens fullmakt ä emletet försedd är, eller embete af lika värdighet innehafver, eller i sådan embetsmans ställe lagligen satt är; så ock domare, ändå att han ej blifvit af Konungen förordnad. § 41.
Hvad i 40 § om sådant brott, som der sägs, stadgadt är, gälle ock för det fall, då Ledamot i Taxerings- eller
Pr öfning s-kommitté eller i Styrelse öfver allmänt Verk eller allmän Inrättning, eller den, som i Nämnd eller Jury sitter, varder i eller för utöfningen af sådan befattning Lag-Utskottets Betänkande N:o 20.
41 befattning våldförd; dock må, der omständigheterna i dessa fall är o synnerligen mildrande, tiden för straffarbetet kunna till sex mannder nedsättas. § 42.
Förbryter sig någon, såsom i 40 § sägs, emot tjensteman eller amian, den der icke innehafver embete eller sådant uppdrag, som i samma § omtalas, men är förordnad eller vald att offentligt tjensteärende förrätta eller annan allmän befattning utöfva, eller kallad att vid offentlig förrättning tillhandagå; dömes till straffarbete från och med två månader till och med två år, eller fängelse från och med två till och med sex månader. § 43.
Gör man våldsgerning å den, som bivistar Gudstjenst; dömes till straffarbete frän och med sex månader till och med två år.
Var väldet ringa, och kom ej deraf synnerlig förargelse; då må till fängelse från och med två till och med sex månader eller böter frän och med femtio till och med femhundra Riksdaler dömas. § 44.
Gör man våldsgerning å annan inom Konungens slott i hufvudstaden eller annorstädes i slott, hus eller gård, der Konungen vistas, eller å rum, der Rikets Ständer eller deras Afdelning ar eller Utskott församlade äro, eller inför sittande Rätt, Konungens Befallningshafvande eller annat allmänt Embetsverk; vare lag, som i 43 § sägs. § 45.
Ben som, i uppsåt att skada göra, eller eljest i vredesmod, emot annan drager knif eller svärd, eller spänner bössa, eller reser annat lifsfarligt vapen vid sådant tillfälle eller å sådant ställe, som i 43 eller 44 § sägs; varde, der ingen skada sker, ändock straffad med böter från och med femtio till och med femhundra Riksdaler. § 46.
Gör man våldsgerning å annan för det han i sak inför Rätta, hos Konungens Befallningshafvande eller vid annat Embetsverk, sin eller annans talan fört, eller vittnesmål aflagt, eller för att honom från sa kens utförande eller vittnesmålets aflägg ande hindra; dömes till straffarbete från och med två månader till och med två ar. B. St.
Prot. 1859 & 1860. 7 Sami. 1 Afd. 8 Häft. 6 Lag-Utskottets Betänkande N:o 20. § 47.
Pinar man annan för att tvinga honom till bekännelse i någon sak; vare lag, som i 46 § skils. ylr brottet med synnerligen försvårande omständigheter förenadt; då må till straffarbete från och med två till och med fyra år dömas. § 48.
Ilar man, i uppsåt att våldföra annan, brutit någons hemfrid, ity att man med väld eller eljest mot någons vilja inträngt i hans hemvist, vare sig gård, hus eller fartyg, eller ock dit sig insmugit, eller der gömt sig undan; dömes, ändå att uppsåtet ej varder fullbordadt, till fängelse från och med två till och med sex månader eller till straffarbete från och med två månader till och med två år. § 49.
Ilar man, utan sådatit hemfridsbrott, sorn i 48 § sägs, gjort våld å annan i hus eller gård, der han sitt hemvist hade, eller dit han i fara sin tillflykt tog, eller å fartyg, ehvad han till besättningen hörde, eller eljest hade lof eller lega för sig, eller ute å mark, då han sitt arbete förrättade; varde den omständighet, vid straffets mätande för våldet, såsom försvårande ansedd. § 50.
Gör man våldsgerning å annan vid valförrättning, uppbördseller sockenstämma, läsförhör, landtmäteri-förrättning eller annan sådan offentlig sammankomst, eller då allmänt ärende eljest förehafves; då skall ock den omständighet, vid straffets mätande för våldet, såsom försvårande anses.
Lag samma vare, der någon våldför annan å allmän väg, gata eller torgplats, eller der allmän marknad hålles.
Om envig. § 51.
Safva tvenne, ejter aftal, inlåtit sig i envig med hvarandra, och varder någon deri dödad; dömes banemannen till straffarbete från och med sex till och med tio år.
Får någon i envig svår kroppsskada; vare gemingsmannen förfallen till straffarbete från och med två till och med sex år: skedde ringare eller ingen skada; dömes till fängelse från och med två månader till och med två år.
Lag- Utskottets Betänkande N:o 20. 43 § 52.
Förfar någon vid envig svikligen och får den andra deraf död; vare lag, som om mord i 1 § sägs.
Blef genom den enas svikliga förfarande svår kroppsskada den andra tillfogad; dömes gerning smannen till straffarbete från och med sex till och med tio år.
Kom deraf ringare skada; dömes till straffarbete från och med två till och med sex år. § 53.
Ben, som utmanar annan till envig, eller slik utmaning antager, skall, ändå att enviget ej kommer till verkställighet, straffas med fängelse från och med tvä till och med sex månader.
Samma lag vare, der någon låter bruka sig till biträde vid uppgörande af aftal om envig eller till vittne vid sådan strid. § 54.
Hafva tvenne träffat aftal om envig, men afstå de frivilligt derifrån, så att det ej till verkställighet kommer; vare för straff frie; och ege i ty fall ansvar ej heller rum för dem, sorn vid aftalets uppgörande biträdt.
Varder man af annan öfverfallen med våld eller hot, som innebär trängande fara; då ege man rätt till nödvärn, och vare saklös för den skada, som man till farans afvärjande gör. § 56.
Rätt till nödvärn ege ock rum, då någon begår inbrott eller eljest tränger sig olojligen in i annans rum, hus, gärd eller fartyg nattetid, eller sätter sig till motvärn, ehvad det är natt eller dag, emot den, som sitt värja eller å bär gerning återtaga vill. § 57.
Rymmer fånge eller häktad person, eller sätter han sig till motvärn emot fångvaktare eller annan, som honom från rymning hindra vill, eller emot föreståndare eller uppsyningsman vid straffinrättning eller häkte, då denne honom till ordning inom inrättningen eller häktet hålla skall, eller sätter sig någon, som häktas skall, till motvärn emot den, som eger häktningen verkställa eller dervid biträder; då må Lng-Utskottets Betänkande N:o 20. ock det våld brukas, som till rymningens förekommande, ordningens bibehållande eller häktningens verkställande nödigt är.
Lag samma vare, der annan, än fänge, häktad person eller den, som häktas skall, sätter sig med våld eller hot emot den, som rymningen hindra, ordningen bibehålla eller häktningen verkställa vill. § 58.
Finnes någon i fall, som i 55, 56 eller 5 7 § sagdt är, hafva gjort större våld, än nöden kraf de; pröfve
Var så trängande nöd eller fara för handen, att han sig ej besinna kunde; då må han från straff frias. § 59.