Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Och då fordna Skolordningar anmäla Gymnasii- och Skollärare efter sju eller åtta års väl vitsordad tjenstgöring till Kongl. Maj:ts synnerliga ynnest och uppmärksamhet vid bortgifvandet af regala pastorat och ansett, att ett år uti denna trägna och mödosamma befattning borde motsvara tvänne år uti andra tjenster (se 1724 års Skolordning m. fl.), synes billigt vara, att äfven något afseende nu borde göras på dem, som redan 10, 15 ä 20 år med skicklighet och nit tjenstgjort inom läroverket.
Om en sådan lärare befordras till Lektor, synes den enklaste rättvisa fordra, att någon förmån beviljas honom framför den, som kanske såsom nyss blifven Magister till dylik tjenst befordras, och att en lång tid redan använd i läroverkets tjenst till något värde uppskattas.
Ett ytterligare skäl till ett sådant stadgande är, att Statsverket derigenom skulle komma att göra icke obetydliga besparingar; ty om äldre Adjunkter härigenom uppmuntrades att söka lektorater, blefve deras tjenster åter besatte med yngre lärare, som började med yngsta adjunktslönen, då nu deremot de äldre Adjunkterna nödgas behålla sina platser, och de yngre beklädas med Lektorers platser och löner.
För den Adjunkt, som redan upphunnit eller snart upphinner fjerde lönegraden, är det nu nemligen en ekonomisk förlust att söka ett lektorat, såsom den enklaste beräkning lätt kan uppvisa, Ett par exempel må närmare upplysa detta förhållande:
Om en Adjunkt, som uppnått högsta lönegraden, befordras till Lektor och innehar lektorstjcnst i 10 år, blir förhållandet följande:
Den »till Lektor befordrade Adjunkten uppbär: i 5 år 2,500
Den i stället tillsatte Adjunkten: i 5 år 1,000 - 5,000: i 5 år 1,500
Såsom det nu är:
Adjunkten behåller sin lön: 2,500 i 10 år
En ny Lektor i stället : 12,500: 5 år å 2,000
Summa R:dr 47,500 R:mt.
Summa R:dr R:mt
Statsverkets viust skulle i detta fall blifva 7,500 R:dr R:mt.
Samma förhållande, fortsatt i ytterligare 5 år, visar följande resultat:
Den till Lektor befordrade Adjunkten! uppbär: i 5 år 2,500
Lektorn: 22,500: i 5 år 2,000
Summa R:dr R:mt 67,500:
Alltså Statens vinst äfven i detta fall 7,500 R:dr R:mt.
Summa R:dr R:mt 75,000:
N:o 38. 69
Då de fleste lärare tjenstgöra ett eller annat år såsom extra-ordinarier, torde väl i allmänhet 30 år få anses såsom den högsta tid någon lärare kan tjenstgöra.
Ytterligare ett exempel må anföras:
Om nemligen en Adjunkt efter 12 års tjenstgöring skulle befordras till Lektor och således såsom sådan kunna i 18 år tjenstgöra, blir förhållandet detta:
Den till Lektor befordrade Adjunkten! uppbär: i 3 år 2,000
Den nye Adjunkten: i 5 år 1,000 i 5 år 1,500 i 5 år 2,000 i 3 år 2,500 5,000 7.500 10,000 7.500 30,000:
Summa R:dr R:mt 81,000:
Adjunkten behåller sin lön: 2,000
R:dr i 3 år
Den nye Lektorn: 2.000 R:dr i 5 år
Summa R:dr R:mt 91,500:
Statens vinst således i detta fall: 10,500 R:dr R:mt.
Den invändning skulle härvid kunna göras, att genom antagandet af detta förslag pensionsväsendet för läroverken blifver i någon mån fördy rädt; men om man anser det vara af vigt att förekomma detta, kunde det stadgandet särskildt göras, att dessa Lektorer icke egde beräkna pensionsgrad annat än efter den lön, de skulle innehafva, om de från sin fullmagts datum räknat lönetur ifrån den lägsta lönegraden för Lektorer; så att Lektorn i ex. N:o 1, som efter 10 år afginge, erhöll endast 2,500 R:drs pension; Lektorn i ex N:o 2, 3,000 R:drs pension; och Lektorn i ex. N:o 3, 3,500 R:dr, hvilket de båda sistnämnda i alla läll enligt nuvarande stadganden erhålla.
Då således genom detta förslags antagande både läroverket och dess lärare skulle till en viss grad vinna, och en gifven besparing härigenom äfven skulle tillskyndas Statsverket, får jag föreslå: att de Adjunkter och Kolleger, som hädanefter blifva till Lektorer befordrade, må, om de redan uppnått den fjerde lönegraden för Adjunkter, få börja med den andra lönegraden för Lektorer, eller, om de uppnått den tredje lönegraden för Adjunkter, få öfvergå till den andra lönegraden för Lektorer det år, som de, om de qvarstannat såsom Adjunkter, skulle hafva tillträdt den högsta för dessa bestämda lönegraden.
Om 1’emiss till vederbörligt
Stockholm den 19 November 1862. P. E. Thyselius. 70 Motioner i Preste-Ståndet 1862.
IV:o 39.
TM‘0 39.
Af Doktor S. L.
Ljungdahl:
Om ytterligare statsanslag till låro verksbyggnaden i Fahlun.
Med anledning af den i Fahlun förut befintliga lärdomsskolans utvidgning till fullständigt högre elementar-läroverb, och då den gamla skol-lokalen, som för sitt bristfälliga skick längesedan blifvit utdömd, genom lärjungarnes ständiga tillvext i antal blifvit alldeles otillräcklig, väcktes vid sistförflutne riksdag i Preste-, Borgare- och Bonde-Stånden motioner om ett statsanslag till ny läroverksbyggnad derstädes, hvarvid, på grund af en på enskild väg uppgjord ritning med kostnadsförslag, 88,000 R:dr
II:mt antogos såsom det behöfliga beloppet.
Denna ritning remitterades till Kongl.
Öfver-Intendents-embetet, som lät upprätta ny ritning jemte kostnadsförslag slutande med i det närmaste enahanda summa, hvarpå StatsUtskottet, som vid pröfningen af detta ärende fann läroverket i Fahlun vara i stort behof af nytt lärohus, äfvensom att i öfrigt sådana omständigheter härvid förekomme, att Staten borde bekosta detta byggnadsföretag, tillstyrkte ett statsanslag af 88,000 R:dr R:mt.
Detta Utskotts-betänkande återremitterades dock af tvänne
Stånd för närmare utredning, huruvida Westerås stifts byggnadskassa vore i tillfälle att i någon mån till kostnaden bidraga.
Ståts-Utskottet infordrade då behörigt utdrag af hufvudredogörelsen öfver Westerås Konsistorii kassor och fonder för år 1859, och då tillgången i nämnde stifts byggnadskassa vid slutet af samma år befanns belöpa sig till något mer än 49,000 R:dr, trodde sig Utskottet kunna antaga, att af denna behållning åtminstone 44,000
R:dr vore för ändamålet påräkneliga, och hemställde derföre, att återstoden i det äskade beloppet, eller 44,000 R:dr, måtte såsom anslag för en gång af Rikets Ständer anvisas, en hemställan, hvilken ock af Rikets Ständer såsom deras beslut antogs.
Den fullständigare granskning, som ofvanbemälde Kongl. Öfver-Intendents-embetets ritning sedermera, vid remiss af densamma från Westerås Domkapitel till Fahlu stads innevånare och Läroverks-kollegium, underkastades, gaf emellertid vid handen, att, oafsedt det mindre lämpliga i byggnadens disposition, dess storlek ingalunda motsvarade läroverkets nuvarande behof, och att den således än mindre kunde anses blifva tillräcklig för läroverket i det omfång man med anledning af lärjungarnes hastigt tillvexande antal med all sannolikhet kan antaga, att detsamma inom en ganska nära liggande framtid kommer att erhålla, hvadan af Fahlu stads innevånare en Kommitté till frågans närmare utredning tillsattes.
En af denna Kommitté uppgjord ändamålsenligare planritning förelädes så väl stadens innevånare, som Domkapitlet i Westerås, och vann enstämmigt bifall; hvarefter de förre ingingo till Kongl. Maj:t med underdånig anhållan, det täcktes Kongl. Maj:t anbefalla Öfver-Intendents-embetet att efter denna plan uppgöra fullständig ny ritning med kostnadsförslag till läroverksbyggnad.
— En sådan ritning med kostnadsförslag har sedan af Kongl.
Öfver-Intendents-embetet blifvit uppgjord och vid remiss till Lärare-kollegiet och stadens innevånare blifvit antagen, äfvensom Kongl. Maj:ts nådiga fastställelse å densamma erhållits.
Detta kostnadsförslag utvisar dock Motioner i Preste-Ståndet 1862.
71 en slutsumma af icke mindre än 171,000 R:dr R:mt, deraf 153,000 R:dr äro beräknade för sjelfva läroverksbyggnaden samt 18,000 R:dr för nödiga ekonomibyggnader, uthus, innanredning m. m.
Till betäckande al dessa kostnader eger nu Fahlu stad 44,000 R:dr R:mt i statsanslag, beviljadt vid förra riksdagen, samt 44,000
R:dr samma mynt, hvilka Kongl. Maj:t genom nådigt utslag förständigat
Domkapitlet i Westerås att tillhandahålla ur stiftets byggnadskassa; derjemte har kommunen sjelf, under lifligt erkännande af sin pligt att för det uppvexande slägtets väl vidkännas alla de uppoffringar, hvaraf den är mägtig, af egna medel tillskjutit 42,000 R:dr; men för de ännu återstående 41,000 R:dr finnes för detta mindre bemedlade samhälle ingen annan utväg än att å nyo anlita Rikets Ständers mellankomst.
Och då Rikets Ständer vid förra riksdagen anslogo det behöfliga fyllnadsbeloppet i då tillgängliga medel för den ifrågavarande läroverksbyggnaden, vågar man deraf hemta den förhoppning, att Rikets Ständer skola finnas så mycket benägnare att bevilja, hvad nu ytterligare behöfves, sorn kommunen sjelf denna gång ikläder sig ett, med afseende på dess tillgångar, icke obetydligt tillskott för ändamålets vinnande.
Min vördsamma anhållan är fördenskull, att Rikets Ständer måtte till läroverksbyggnaden i Fahlun medgifva ett ytterligare anslag af 41,000 R:dr R:mt.
Den af Kongl. Maj:t i nåder fastställda byggnadsritningen skall, jemte kostnadsförslaget, blifva öfverlemnad till Höglofl. Stats-Utskottet, dit denna motion ynnestfullt torde blifva remitterad.
Stockholm den 19 November 1862. 8. L.
Ljungdahl.
Om anslag till nya lektor sbeställnin gar vid högre elementar-läroverket i Fahlun.
Under åberopande af Rikets Ständers i underdånig skrifvelse den 23 Februari 1858 uttalade grundsats, att ett normal-antal af 16 lärare må anses motsvara behofvct för 200 lärjungar, har högre elementar-läroverkets i Fahlun Lärare-kollegium genom dess Rektor hos Kongl. Maj:t i underdånighet anhållit, det täcktes Kongl. Maj:t till Rikets nu församlade Ständer aflåta nådig Proposition om löneanslag till ytterligare fyra Lektorer vid nämnde läroverk, der för närvarande endast fyra Lektorer och åtta Adjunkter äro på ordinarie stat anställde, oaktadt lärjungarnes antal uppgår till 222.
Maj:t har dock, på sätt af den nådiga Propositionen om Statsverkets tillstånd och behof, sid. 61, inhemtas, icke funnit för godt att i vidsträktare mån bifalla berörde anhållan, än att, i likhet med hvad för åtskilliga 72 Motioner i Preste-Ståndet 1862.
N:o 40. andra läroverk ansetts behöfligt, en ny lektorsbeställning äfven för läroverket i Fahlun blifvit föreslagen att å stat uppföras.
Det skäl, som bufvudsaligen föranledt detta nådiga beslut, synes, att döma af det i Bil.
N:o 7 sid. 23 inföi’da StatsRåds-protokoll, hafva varit en hos föredragande
Departements-chefen uppkommen farhåga, att om oinskränkt bifall lemnades till en så beskaffad anhållan, som den förutnämnda, deraf skulle framkallas lika berättigade anspråk från flera andra läroverk på enahanda fördel.
Men då det icke låter förneka sig, att den för elementar-läroverket i Fahlun begärda tillökning i Lektorernas antal, hvarigenom undervisningen i hvarje hufvudämne komme att bestridas af en hufvudlärare och en biträdande lärare, ovilkorligen är af behofvet påkallad, enär erfarenheten visat, att sammanhopandet af flere mer eller mindre för hvarandra främmande, hufvudämnen på en hand högst menligt inverkat på ungdomens utbildning i de särskilda ämnena, i det icke ens den mest nitiske lärare kunnat med samma omvårdnad och kärlek omfatta skilda vetenskapsgrenar, medan deremot just på det högsta stadiet af elementar-undervisningen hvarje hufvudämne för sig tager äfven den mest utmärkte lärares odelade krafter i anspråk; då dessutom undervisningen i de sålunda förenade ämnena i de högsta klasserna än ytterligare lider derigenom, att den en Lektor ålagda tjenstgöringstid är otillräcklig för fullständigt skötande af alla hans respektive ämnen, hvaraf följden blifver, att dessa till större eller mindre del måste öfverlemnas åt den biträdande läraren, ehuru denne icke genom aflagdt prof visat sig vara detta uppdrag vuxen, med hvilken anordning derjemte den olägenhet är förenad, att enheten i undervisningen blifver lidande, samt då slutligen det paliativ för brist på behöfliga ordinarie lärare, som hittills blifvit användt, att nemligen förordna extra lärare, visat sig i högsta måtto opålitligt, ja till och med skadligt, å ena sidan derföre, att desse extra lärare esomoftast måst, till mycket men för undervisningen, tcrminligen ombytas, och å andra sidan sällan för dessa platser kunnat anskaffas andra än helt unga studerande, som sjelfve nyss lemnat ett elementar-läroverk och för det vigtiga lärarekallet saknat erforderlig stadga och mognad, — så torde uti alla dessa omständigheter innefattas en fullgiltig grund för Rikets Ständer att, utan fruktan för likartade anspråk från andra håll, för det vigtiga ändamål, som nu är i fråga, bevilja, hvad beviljas bör, i den mån Statens tillgångar sådant medgifva.
Jag vågar derföre vördsamt föreslå, att Rikets Ständer, i betraktande af lärjungarnes vid Fahlu högre elementar-läroverk betydliga antal, som redan uppgår till 222 och synes vara i stark tillvext, måtte täckas åt nämnde läroverk anslå fyra nya lektorslöner att utgå med 8,000 R:dr R:mt årligen.
För den händelse åter, att de mångahanda andra statsbehofven, som finnas vara af beskaffenhet att icke kunna lemnäs oafhulpna, skulle anses utgöra hinder för bifall till detta förslag i hela dess utsträckning, anhåller jag, att, till afhjelpande af de kännbaraste svårigheterna för undervisningen vid merbesagde läroverk, åtminstone tv änne nya lektorsbeställningar derstädes måtte å stat uppföras med löner till hälften af nyssnämnda summa eller tillsammans 4,000 R:dr R:mt.
Stockholm den 19 November 1862. S. L.
N:o 41. 73 N:o 41.
Af Doktor C. II.
Rundgren:
Om tillägg till Kongl. Kungörelsen den 22 Maj 1852 § 3, att barn, .sorn icke inhemtat folk skolestadgans minimum, af kunskap, ej må i arbete antagas.
I en tid då uppmärksamheten i hög grad blifvit lästad på folkskolan, torde det vara icke utan vigt att tillse det ungdomen må hafva icke blott rätt och pligt att besöka skolan, utan äfven skyldighet att der inhemta åtminstone det mått af kunskaper, hvilket folkskolestadgan angifver såsom det för hvar och en oundgängligen nödvändiga.
I detta hänseende föreskrifver visserligen bemälde stadga § 7, att barnen “böra, då de lemna skolan, åtminstone hafva inhemtat nödig kunskap i följande ämnen: a) ren och flytande innanläsning b) Religionskunskap och biblisk historia c) kyrkosång d) skrifva och e) de fyra räknesätton i hela tal“.
Men å andra sidan lärer oss erfarenheten, att särdeles i städerna ett mycket stort antal barn utgå ur skolan till handtverk och fabriker, utan att hafva inhemtat detta minimum.
Försöken ifrån skolstyrelsernas sida, att hämma detta missbruk, skola icke leda till något resultat, så länge Fabriks- och Handtverks-ordningen saknar den bestämmelsen, att vilkoret för inträde i arbete vid handtverk och fabriker utgör icke blott, såsom redan finnes föreskrifvet, ett åldersmått af tolf år, utan jemväl ett kunskapsmått af ofvan angifna innehåll.
Främmande länders lagstiftning innehåller nödiga föreskrifter i detta hänseende.
I Preussen får ingen anställas i arbete med mindre han kan läsa och skrifva eller under tre år besökt en skola, så framt icke etablissementet sjelf t håller skola och sörjer för undervisningen.
I Frankrike måste intyg lemnäs, att barnet besöker en skola.
Må vi, som i så mycket annat följa utlandets exempel, icke dröja att tillegna oss hvad som otvifvelaktigt innebär fröet till rik välsignelse för det uppvexande slägtets framtid.
Man skall visserligen erinra, att Fabriks- och Handtverks-ordningen af den 22 December 1846 ålägger arbetsgivare tillse, det de hos honom antagne arbetare, om de ej begått Herrans heliga Nattvard samt kunna skrifva läsligt och räkna qvator species i enkla tal, erhålla nödig undervisning; men klart är, dels att kontrollen häröfver i de flesta fall är alldeles omöjlig att verkställa, dels att barnet, sedan det väl inkommit i arbetet, icke kan godtgöra hvad som blifvit försummadt, om försummelsen sträckt sig ända derhän, att sjelfva elementerna icke blifvit förut i skolan inhemtade.
Bristen i lagstiftningen ligger just deruti, att skolstadgans föreskrift om ett visst kunskapsmått för utträde ur skolan icke understödjes af en likartad föreskrift i Fabriks- och Handtveks-ordningen för inträde i arbetet.
Är det en sanning att våra kunskaper samlas icke för skolan utan för lif vet; då är ock en grof försummelse af Staten, att låta skolstadgan gifva en bestämmelse om kunskaper, som icke i det praktiska lifvet vinner sin tillämpning.
För vårdslösa föräldrar Bih. till B.
Fröt 1862 Sf 1863. 11 Sami. 2 A/d. 10 74 Motioner i Preste-Ståndet 1862.
N:o 42. och sorglösa barn, som förakta kunskapen och endast afvakta de fyllda tolf åren gifves icke något bättre korrektiv än det, som skulle ligga i en föreskrift om oberättigande till arbete, så snart skolstadgans föreskrift icke blifvit iakttagen.
När Staten och kommunerna göra betydliga uppoffringar för ungdomens uppfostran, då måste man ock tillse att dessa uppoffringar icke blitva fruktlösa.
När man både offentligt och enskildt sträfvar till det stora målet, att vår folkuppfostran må blifva en verklighet, då höfves det oss icke att tveka om uttagandet af ett steg, hvarigenom man bereder möjligheten för realiserandet af denna stora idé.
Och uti hvad jag nu vill hafva äran föreslå ligger icke något stort steg, det är fastheldre ett mycket litet, nemligen: elementerna för alla.
På sådana grunder får jag vördsamt föreslå, att Rikets Ständer uti underdånig skrifvelse anhålla, det täcktes Kongl. Maj:t genom utfärdande förordning, såsom tillägg till Kongl. Kungörelsen af den 22 Maj 1852 § 3, föreskrifva, att vid samma ansvarspåföljd, som för den hvilken i arbete antager barn under tolf års ålder, fabrikseller handtverksidkare må förbjudas i arbete använda barn jemväl utöfver tolf års ålder, hvilket icke kan förete intyg från skolstyrelse eller privatlärare, att det inhemta! det i Folkskole-stadgans 7 § föreskrifna minsta mått af kunskaper.
Om remiss till Yällofliga Besvärs- och Ekonomi-Utskottet anhålles.
Stockholm den 19 November 1862. C. H. Rundgren.
Vo 43.
Af Kyrkoherden i\. G. Wennerström:
Om ändring af 58 § i Kongl. Förordningen den 21 Mars 1862 om kommunal-styrelse på landet.
Ehuru det må synas väl tidigt att begära ändring i en lag, som ännu knappast hunnit tillämpas, så kan dock lagbudet. vara af den beskaffenhet att dess upphäfvande ju förr desto heldre är icke blott önskvärdt, utan rent af nödvändigt.
Och sådant synes mig förhållandet vara med 58 § i Kongl.
Maj:ts nådiga Förordning om kommunalstyrelse på landet af den 21 Mars detta år, hvilken § bestämmer de grunder, efter hvilka kommunal-utskvlderua böfa utgöras.
I 1 mom. af denna § stadgas, att hvarje helt mantal skall utan hänseende till dess taxeringsvärde, påföras 100 skattefyrkar, och mindre hemmansdelar i förhållande derefter.
Det orättvisa i detta stadgande inses lätt af hvar och en, som vet att hemmantalet ingalunda utgör någon måttstock för en egendoms godhet och storlek.
Emellertid Motioner i Preste-Ståndet 186'2.
75 må det tillåtas mig att genom ett exempel hemtadt från den församling, der jag tjenstgör, ytterligare illustrera den obillighet i boskattningsväg, hvartill ifrågavarande lag leder.
Vid sist hållna taxering uppskattades nemligen 1 mantal, Riksten, till 120,000 R:dr, och 1 mantal, Brunna, till 7,000 R:dr.
På den förra egendomen finnes en personal al öfver 200 menniskor, på den sednare 11.
Ifrån den förstnämnda gården hafva alltid flera personer samtidigt haft fattigunderstöd af församlingen; ifrån den sistnämnda har aldrig i mannaminne någon fallit församlingens fattigvård till last.
Icke destomindre skola, i fall de nya beskattningsgrunderna förblifva gällande, kommunal-utskylderna från båda dessa egendomar utgå till lika belopp.
För bedömandet åter af rättvisan, i hvad 2:dra momentet af ofvannämnde 58 g stadgar rörande kommunalutskylders utgörande för andra beskattningsföremål än den i mantal satta jorden, torde vara nog att anföra det Förvaltaren af Tumba bruk, på grund af detta moment, kommer att hädanefter betala fyra gånger så mycket som egaren af den förut nämnda, till 120,000 R:dr uppskattade egendomen Riksten, — att läkaren vid Tumba, som icke har något tjenstehjon och således icke kan komma att, föranleda någon utgift för kommunen i fattigvårdahänseende, får betala dubbelt så mycket, äfvensom att i Ornö kapellförsamling, egaren af hufvudgården på ön, säteriet Sundby 3 mantal, i kommunalskatt kommer att erlägga .endast dubbla beloppet af hvad Inspektoren på stället får betala.
Efter releverandet af dessa fakta, om hvilkas verklighet hvar och en kan öfvertyga sig, enär Häradsskrifvaren inom Södertörn är här i hnfvudstaden bosatt, inskränker jag mig till en vördsam anhållan, att Rikets Höglofliga Ständer måtte hos Kongl. Majit i underdånighet anhålla om ändring af 58 § i Förordningen om kommunalstyrelse på landet af den 21 Mars 1862 i enlighet med de grunder för kommunalutskyldernas utgörande, hvilka det Utskott, till hvars handläggning denna motion öfverlemnas, kan komma att föreslå och sorn Rikets Ständer finna antagliga, såsom varande med rättvisa och billighet öfverensstämmande.
För den händelse att Höglofliga Utskottet skulle undandraga sig, att, i enlighet med min i motionen uttryckta önskan, uppgöra nya grunder för kommunalutskyldernas utgörande, vågar jag, på det att motionen icke må af denna anledning lemnäs utan afseende, härmed vördsamt föreslå: l:o att i afseende på fastighet taxeringsvärdet lägges till grund för kommunal-beskattningen på så sätt att sex procent deraf anses såsom behållen inkomst; 2:o att, sedan hvarje skattskyldigs inkomst, vare sig af jord eller annat beskattningsföremål, sålunda blifvit med ledning af taxeringslängderna funnen, hvar och en i förhållande dertill skall i sin mån bidraga till bestridande af kommunens gemensamma utgifter.
Billigheten af hvad jag sålunda haft äran föreslå torde icke förnekas af den som besinnar, att taxeringsvärdet, sådant det numera blifvit bestämdt, är den enda någorlunda säkra mätaren af en egendoms värde och sålunda af dess förmåga att bära utskylder, — att fattigafgifterna äro de, som i allmänhet mest tynga på kommunernas utgiftsstat och att denna fattigvårdstunga på landet hufvudsakligen 76 Motioner i Preste-Ståndet 1862.
N:o 48. härleder sig från den med jordbruket och vid fabrikerna sysselsatta befolkningen och endast i ringa mån från tjenstemäns och kapitalisters husfolk.
N. Q. Wennerström. il o 43.
Af Kyrkoherden N. G.
Wennerström:
Om anslag till er sättning för bortmistad kronotionde ät Pastor i Botkyrka och Salem.
Redan år 1737 anmälde dåvarande Pastor i Botkyrka och Salem, att han icke till fullo bekom den vederlags-spanmål af 21 tunnor hal/rågadt mål, som alltifrån Konung Gustal I:s tid utgått och enligt Kongl. Reduktions-kommissionens härkos i transsumt bifogade resolution af den 29 Mars 1702 fortfarande borde till bemälde Pastor utgå.
Besvären gillades af Konungens Befallningshafvande i Stockholms län och anmäldes till vinnande af behörig rättelse hos Kongl. Kammar-kollegium, i hvars arkiv de dock ännu efter 125 års förlopp hvila bland obesvarade handlingar.
Saken föll i glömska; men sedan förhållandet helt nyligen blifvit genom en tillfällighet kändt, anhängiggjordes den ånyo hos Konungens Befallningshafvande, som genom utslag af den 12 September 1860, hvilket likaledes finnes kärlios bilagdt, förklarade Pastor i Botkyrka och Salems församlingar, hvilken för närvarande uppbär årligen endast 21 tunnor 6g£ kappar kronotionde, berättigad att icke allenast för framtiden utan äfven för de 3 nästföregående åren, erhålla skilnaden mellan sistnämnda summa och det belopp, som rätteligen borde utgå, utgörande denna skilnad, då halfva rågan rätt beräknad afdrages från de 24 tunnorna, vid pass 1 tunna och 15 kappar fast mål.
Såsom ett underställningsmål hvilar saken i detta skick ännu oalgjord hos Kongl.
Kammar-kollegium, men lärer redan vara till föredragning färdig.
Då emellertid, — äfven om rättvisan af de väckta anspråken, såsom sannolikt är, af Kongl. Kollegium erkännes, — rättelse i det anmärkta förhållandet icke lärer kunna vinnas med mindre Rikets Höglofliga Ständer anvisa dertill erforderliga medel, så får jag, under förbindelse att, så snart Kongl.
Kammar-kollegii utslag fallit, genast deraf meddela vidimerad afskrift, härmed vördsamt anhålla, att Rikets Höglofliga Ständer måtte för framtiden bevilja åt Pastor i Botkyrka och Salem ett årligt anslag till ersättning för bortmistad kronotionde af 1 tunna och 15 kappar jemte särskild ersättning för det bristande beloppet ifrån och med 1857 intill början af nästa statsregleringsperiod.