Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Hon ägde intet af det med- glidande, opålitliga, halfsanna och fega, hvil- ket så ofta gör samarbete och samlif kvin- nor ' emellan så svårt.
Hon var tvärtom den förkroppsligade pålitligheten.
Man fann hen- ne alltid där man lämnade henne.
Hon omgjorde aldrig tidigare förhållanden efter sin ändrade stämning eller sin tidigare stäm- ning efter ändrade förhållanden.
Lika blixtsnabbt, som hon genomskå- dade hvarje praktisk fråga, om än så in- vecklad, fann hon den rätta handlingen, det värdiga sättet att lösa en personlig konflikt, att behandla en ömtålig situation.
Man skulle, äfven med förbundna ögon, kunnat säga att den väg, mot hvilken Ellen Anckarsvärd pekade, var den storsinta, den ädla, den ridderliga handlingens väg.
Intri- gen och bakslugheten voro henne lika främ- mande, som den lilla personliga fåfängan.
Därför kunde hon alltid handla öppet, generöst; därför ägde hon rätt att lyda sin ingifvelse och mod att stå för sin handling och åsikt; därför förmådde hon att se stort på andras handlingar och me- ningar och sökte ej bakom dem små mo- tiv; därför hyste hon en obetingad respekt för andras integritet, för andras åtgöran- den, äfven när dessa förde till vägar, skilda från hennes egna.
Hon ägde förmåga att fullt lojalt underordna sig de lagar, hon själf stiftade, och att — ehuru alla voro villi- ga att vika för henne, ge henne en stor plats — aldrig taga mer än som tillkom henne, aldrig framhålla sin egen person, endast saken.
Hade alla kvinnosakens förkämpar liknat Ellen Anckarsvärd — då hade aldrig några reaktioner behöfts mot kvinnofrågan.
Hon var frisinnad nog att kunna lyssna till de djärfvaste tankar, utan att förfasas, utan att misstyda dem och — framför allt — utan att misskänna deras bärare.
Hennes bild- ning var allsidig, och intet för mänsklighe- ten betydelsefullt område var henne främ- mande.
Genom läsning och resor stod hon på en europeisk kulturnivå, för hvilken alla vinkelsynpunkter voro främmande.
Denna frimodighet att se nya tankar och nya tider i ögonen, gjorde att hon lika litet förhasta- de sig i att fördöma som i att förhärliga.
Kritisk och aristokratisk till sitt skaplynne var hon personligen mycket reserverad.
Hon sysselsatte ej människor med sin egen person, hon af visade alla försök att » göra något af » henne.
Man måste bli förtrolig med henne för att förstå, att hennes hjär- telag var guldrent som hennes karaktär och stålsatt som hennes vilja; för att inse af hvilken verksam medkänsla, hvilken fri vän- känsla hon var mäktig.
De utomstående togo hennes behärskade väsen för kyla och högdragenhet.
Och det är nog troligt, att hon i ungdomen genom sin slagfärdighet, sin skarpa uppfattning och snabba tunga var sträng i sina omdömen.
Med med åren blef hon också i detta fall allt mer hänsynsfull och mild.
Om Ellen Anckarsvärd själf fått bestäm- ma sin död, hade hon helt visst valt den just så, som den stora afgörelsen nu k o m: snabb, stilla och höljd i den ensamhet, i IDUN hvilken hon alltid, i innersta mening, hade lefvat.
H o n blef sparad det långsamma aftagandet, hvilket för henne skulle blif- vit ytterligt plågsamt.
Hon flck nu sluta sin starka tillvaro, innan hon förlorat något af sin kraft.
Ä n n u ett par timmar före sin död lyssnade hon med oförminskad klarhet till ett förslag rörande ordnandet af fattigvårdsväsendet.
Sedan mottog hon be- sök af släktingar, hvilka medförde biljett till premieren af Tirfing, åt hvilken hon mycket gladde sig.
Fru Boberg var hennes systerdotter, Vilhelm Stenhammar hennes släkting och båda för henne kära medlem- mar i den ungdomsskara, hvilken ej sällan samlats till musikaftnar i hennes hem, där hon var den mest älskvärda värdinna, som njöt af att bereda sina gäster all slags trefnad af utsökt slag.
Framför allt njöt hon af att se ungdom omkring sig och hennes sons vänner, liksom hela den stora skaran af begåfvade syskonbarn, trifdes där- för väl i hennes vackra hem.
395 drag, aldrig sett en handling, hvilken jag önskar varit ogjord.
I hvarje skede af hennes lif, i hvarje situation var hon den fullkomligt förnäma personligheten.
Och i detta underliga lif — där det att förlora vår tro på mäuniskors adel är vår bittraste erfarenhet — blir detta att — med full sanning, utan förbehåll — om en människa kunna säga, hvad jag här nyss sagt, något så stort, att den tacksamhet man däröfver känner blir outsäglig.
offciv entstanllaT.
iden höst!
Mörka tankar i kvalfylldt bröst; Ingen röst Skänker mitt sinne hopp och tröst- Dyster tid!
Trägen, brådskande, rastlös id; Ingen frid Hennes släktingar lämnade detta, ett par timmar innan Ellen Anckarsvärd där sluta- de sitt lif genom hjärtslag — en död, hvil- ken alla, som älskat henne, måste unna henne såsom det sköna, enkla slutet på ett i klara linier tecknadt lif.
Under mitt varas hårda strid- Gator grå Hjälpa ej till att jämnmod få.
Himlens blå Ser jag blott skymta då och då.
Mitt första intryck af Ellen Anckarsvärd var från en pingstdag 1869 under en ut- färd till Gripsholm, då jag ej nöjde mig med att göra en tur genom slottet, utan också gick andra gången med vid förevis- ningen.
Då jag återkom till min far, som samtalade med fru Anckarsvärd under de stora träden, tyckte jag mig hos henne mär- ka ett satiriskt leende och väntade några ord om en allt för landtlig och ungdomlig entusiasm.
Men när jag rodnade under hennes blick, tändes i de pröfvande stålgrå ögonen en glimt af välvilja, och de ord som konimo voro så vänliga, att den fina stockholmsdamen strax tog det landtliga flickhjärtat.
Mitt sista intryck af Ellen Anckarsvärd var vid detta års novembersamkväm på Nya Idun.
Under vårt samtal — o m för mig plågsamma ting — såg hon troligen på mitt ansikte ett uttryck, som gjorde henne ondt.
T y med en moderligt öm rörelse smekte hon plötsligt min kind.
En smek- ning af Ellen Anckarsvärd var något så ovanligt och just då så rörande, att ett par tårar föllo på den lilla handen, när jag kysste den.
Mellan detta mitt första och mitt sista minne af Ellen Anckarsvärd ligga nu snart trettio år.
De innefatta en period af mång- årigt, nära samarbete — ända tills jag läm- nade den, i min mening, för litet demo- kratiskt verksamma Föreningen för gift kvinnas äganderätt.
Dessa trettio år innefatta också en annan period, då våra vägar utåt skiljdes.
Öppet sade hon mig, hvad hon ogillade; trofast förblef hon det oaktadt min vän och aldrig gjorde hon det min- sta försök att vända mig från min egen väg.
Hon förstod alltid, att jag aldrig var en motståndare till hennes mål eller sträf- van, ehuru jag lade hufvudvikten på andra synpunkter och medel än hon.
Men det var icke endast i mitt personliga förhållande till Ellen Anckarsvärd, som inga misstämnin- gar någonsin blandades.
Jag kan säga att jag, under alla dessa trettio år, aldrig hos henne i något fall funnit ett oädelt Adventstid, Peka fram emot ljus och frid!
Stjärna blid, Visa dig efter jäktfull tid!
Stjärna klar, Signadt tecken för mig nu var, Att du bar Bud, som för jorden frälsning var!
Jesusbarn, Lös mig snart utur nuets gam!
Världens skarn Lär mig att se som idel flarn.
Adventstid, Hjälp mig genom min kamp och strid!
Mulen tid, Lär mig att vänta evig frid!
* K Den 20 december.
* on hade bakat hela dagen.
Blecklådor och burkar stodo fulla med färskt små- bröd.
Det guldgula hvetebrödet doftade, och nu, sent på kvällen, hade hon endast vörtbrödet kvar.
Det fick ej rum mer än fyra limpor i sänder i ugnen, och hvar om- gång behöfde stå där tre kvarts timme, alltså gick det långsamt att få dem gräd- dade.
Barnen, fria från läxor och skoltvång, hade surrat omkring henne hela dagen, men sofvo nu godt.
Mannen hade tittat i köksdörren ett par gånger, mumlande något om otrefnad, och slutligen gått till hvila.
Egentligen behöfde ej mer än en sitta uppe, och jungfrun gjorde ingen invändning, när hon fick lof att krypa in i sitt lilla bås.
Så var husmodern ensam, ändtligen!
Hon drog en djup suck af lättnad, nu kunde hon få tänka i ro och hennes drag få bli fullkomligt slappa.
De trötta ögonen kunde hur dystert som hälst få blicka omkring sig.
Det kunde ej fortfara som hittills, hon måste » förtjäna » något, ej blott indi- * Som bekant datum för Svenska akademiens årliga högtidsdag, vid hvilken de vittra prisen utdelas.
IDUN 396 1898 rekt genom arbete och sparsamhet i hem- met, det förslog ej längre, barnen växte upp, deras behof ökades och mannens in- komster voro lika små, som när de gifte sig.
på sig och smög sig ut ur sängkammaren.
Hon måste tillkämpa sig resignation.
Det var, som om hon velat skrika högt, men de tunga suckarna fingo ej af någon höras.
Nej, det måste vara en direkt penning- förtjänst!
Hur hon grubblade och funderade, så återstod endast en utväg!
Mannen hade föreslagit, att de skulle taga emot spisgäster, hon hade en särskild talang att laga g o d och billig mat, så att det borde bli bra förtjänst.
Några af hans kamrater hade till och med gjort förfrågning, om de ej kunde få komma, men hon hade uppskjutit åtgörandet tills vidare.
Det var henne så motbjudande med dessa främlingar.
Deras lilla lugna, lyckliga hem, där barnens läx- läsning, lek och skratt omväxlade med de förtroliga kvällstimmarne, när hennes man läste högt ur en bok eller tidning.
Allt skulle sopas bort, eller helt och hållet mista sin karaktär; hon skulle bli upptagen vid spiseln nästan hela dagen och måste tänka på mat och åter mat.
Då familjen möttes vid frukostbordet, an- märkte pappa, att mamma såg så blek och trött ut, men hon skämtade öfver barnens strykande aptit och frågade, om de ämnade äta upp allt julbrödet före jul.
Och när pappa gick till sitt arbete, följde hon honom ut i den mörka tamburen och sade liksom i förbigående: » Vet du, jag har tänkt pä det där för- slaget med spisgäster, det är nog inte så dumt.
V i kunna ju försöka från och med den första januari. » » Min kära lilla hustru! » han tryckte ömt hennes hand, » tror du bara att du orkar med allt? » Hon smålog tappert och sade: » Laga du bara att vi få många spisgäster, jag skall nog sköta om dem. » Fanns det då ingen annan utväg?
Jo en, men den vågade hon knappast tänka sig.
Det var j u ingen möjlighet, att hennes ungdomsdröm skulle kunna uppfyllas, och ändå!
Att få behålla sitt hem för sig själf, utan störande ingrepp, att få använda en del af den tid, som nu plottrades bort på småsaker, för att vid skrifbordet gifva form och lif åt det, som rörde sig djupast inom henne.
Det vore att lefva helt och fullt.
Ett konstnärsjubileum.
&gt;-:: — TT —; — ••• " ".
•: ••• ' " - " - f Hon hade alltid skrifvit, men alltid i smyg, stjälande några minuter från syma- skin och kök, men nu skulle det visa sig, om hon hade rättighet att fritt taga denna tid, o m den kunde ge henne reel valuta, eller o m den fortfarande endast skulle ut- göra hennes privata säkerhetsventil.
Går- dagen hade afgjort det, men var det möj- ligt att Svenska akademien bland ett hälft hundradetal täflande just tillerkänt hennes diktsamling priset?
Hon visste att hennes make ej tänkte på någon högre belöning än ett mention hono- rable, ett hedersomnämnande, men för henne var det för litet.
Konkurrensen var stor, det gällde allt eller intet.
Nattens timmar skredo, den * ena o m - gången efter den andra af mörkbruna, glän- sande vörtbröd radades upp på köksbordet, och klockan tre gick hon slutligen och lade sig så trött, att hon genast somnade.
Då hon ' vaknade, höll mannen på att kläda sig.
» Jag får lof att skynda mig ut efter ' Postgumman ', » sade han, i det han muntert nickade åt henne.
Det dröjde fem minuter, det dröjde tio, det dröjde en hel kvart, så hör hon honom komma med stormsteg uppför trapporna.
barn, barn!
K o m hit!
Mamma har fått hedersomnämnande af Svenska akademien.
Hör bara, » och med rösten skälfvande af rörelse läste han: » Bland öfriga täflingsskrifter har akademien velat med hedersomnämnande utmärka i främsta rummet n:r 10, en samling dikter utan gemensam titel m e d afseende å det okonst- lade behag, den känslans uppriktighet och skärhet, hvilka röja sig i dessa sånger från hemlifvets stilla krets, särskildt sådana som ' Min skatt ', ' Julstämning ', och ' Uppfostran '. » Det var som om hon invärtes krympt ihop.
Så var det då slut med alla för- hoppningar.
Det var en lång arbetsdag, som aldrig tycktes vilja taga slut, men när alla sofvo, k o m natten med tystnad och ensamhet.
Hon steg ljudlöst upp, klädde mm C a r o l i n e Östberg.
P en konstnärinna, hvars bild synes här ofvan, kan, när hon nu i dagarna firar sitt kvartsekelsjubileum som sånger- ska och som scenisk artist, blicka tillbaka på en bana, mer skiftande och framgångs- rik än de flestas.
O m någon vid hen- nes debut hade förutsagt, att den unga sångerskan med den nätta och välljudande, men långt ifrån betydande stämman, som så käckt försökte sig som den muntra Anna i Webers Friskytten, skulle, efter att länge ha glänst som en af stjärnorna på operet- tens himmel, sedermera i ett dussin år med utmärkelse sjunga den stora operans alla mest röstkräfvande partier samt ännu ef- ter tjugufem år äga röst nog i behåll att kunna segerrikt utföra en ansträngande prima-donna-repertoar, så hade ingen trott en så djärf spådom.
Fru Östberg har emel- lertid förstått att göra det skenbart omöj- liga möjligt.
A f från början obetydliga röstmedel har hon genom ihärdigt arbete så att säga skapat den härliga, glansfulla och dock på smältande nyanser så rika stämma, som så länge varit hela vår mu- sikaliska publiks förtjusning.
Det är hen- nes lätta tongifning och fullkomliga herra- välde öfver respirationen i förening m e d en särskildt de senare åren framträdande vis hushållning med stämman, som satt henne i stånd att bibehålla den så frisk och ung ännu in i en ålder, då de flesta af henne jämnåriga sångerskor få nöja sig med, hvad man artigt brukar kalla » les beaux restes », och samtidigt har hon i sin konst nått en musikalisk och vokal förfi- ning, som ställt henne på tinnarna af temp- let.
O m man nu för tiden hör vidt och bredt talas om sångkonstens förfall, hvar- till det nog ofta gifves anledning, så kan man tryggt framhålla fru Östberg såsom ett exempel på, att dock ännu verkliga sångartister finnas, hvilka icke blott förstå att blända genom ett briljant, men ytligt tonfyrverkeri, utan äfven att fängsla genom föredragets gedigenhet, klarhet och musika- liska nobless.
Det berättas, att i början af 1870-talet världsberömda sångerskor som Kristina Nilsson icke tordes hit af fruktan att fördunklas af den utom vårt lands grän- ser föga kända Louise Michaeli.
Likaledes ha icke ens de mest ryktbara sångerskor, som vi här de senare åren haft tillfälle att höra, kunnat öfverglänsa fru Östberg, ehuru hon icke vunnit världsrykte; någon egentlig rival torde hon bland dem knappt ha ägt annat än i Marcella Sembrich, som hon för öfrigt i åtskilligt liknar, i det att de bägge främst äro, hvad man skulle kun- na kalla klassiska bravursångerskor.
Bland de sceniska gestalter, fru Östberg under sin långa teaterbana framställt, in- tagas hedersplatserna af de roller, hon ut- fört inom buffa-operan, för hvilken hon äger den afgjordaste begåfning.
Jag tänker då mindre på hennes operett-tid och på de gestalter, hon då skapade, icke heller på hennes första tid vid kungl.
teatern, utan jag afser närmast de gestalter, som hon under sitt sista skede framställt.
Hennes populäraste roll inom buffa operan är fru Ström i Nicolais » Muntra fruar », en roll, som hon för första gången utförde redan för 22 år sedan, alltså under sina första teaterår, men som hon sedan dess utar- betat till en fullt individuell figur, en frisk och saftig buffa-typ, på samma gång som hon naturligen sjunger partiet med den ele- gantaste koloratur, det mest briljanta före- drag.
Utmärkt är hon äfven som Marie i » Re- gementets dotter », och som Martha, två bland hennes mest lyckade framställningar, där hon äfven har väl begagnat tillfället att visa hela glansen af sin sångkonst.
Ett litet mästerstycke i sin art — låt vara, att denna icke står högt på konstens rang- skala — var äfven hennes roliga, automat- mässiga docka i » Hoffmans sagor »; Icke lika obetingadt har fru Östberg all- tid lyckats inom den seriösa operan, där hon understundom brustit i förmågan att individualisera, hvilken som bekant blott alltför sällan stå opera-artister till buds.
Särskildt i att uttrycka starkare känslor och lidelser lyckas hon emellertid i allmänhet väl, och äfven för det veka, rörande, ' ömma, resignerade har hon de senare åren lyckats finna uttryck.
Framför allt i operan » Me- fistofeles » förmådde hon att i fängelsesce- nen som Margaretha inlägga både drama- tisk kraft och ett rörande uttryck, en gri-
1898 IDUN alltid står all konstfärdigheten hos en bra- vursångerska p å så solid musikalisk grund som hos fru Östberg.
Därför har hennes sång också alltid verkat uppfriskande och välgörande.
pande sanning, som gjorde att hon i detta parti med framgång kunde täfla med en dramatisk artist sådan som Gina Oselio, hvilken hon för öfrigt öfverträffade genom sin smältande, ljufva sång; fru Östbergs mezza-voce är j u nästan absolut enastående i fulländning.
Af öfriga italienska partier, som fru Ost- berg utfört, nämner jag främst Aida, en af hennes populäraste uppgifter, där hennes sång alltid varit beundransvärdt fulländad, Norma, Gioconda, Elvira i Ernani o c h Leonora i Trubaduren.
Bland rena kolora- turpartier, som sångerskan utfört, bör man minnas hennes Margot i Hugenotterna, där hon sjöng med ett raffinement och en pärlande teknik, som gjorde hennes utfö- rande af detta parti till ett verkligt unicum.
Fru Östbergs största betydelse för vår operascen ligger emellertid i det stöd, hon varit för den klassiska repertoaren.
I Mo- zarts operor, där så mycken sångkonst kräfves, för att de olika partierna skola komma till sin rätt, och där örat i de öm- tåliga cantilenorna önskar liksom väga hvar ton på tonskönhetens och tonrenhetens guld- våg, där kommer först fru Östbergs stora konst till full utveckling.
Hennes grefvinna i » Figaros bröllop », Nattens drottning och Elvira i » Don Juan » äro nära nog verkliga musikaliska idealprestationer.
Till dessa är äfven att räkna Fidelio, där hon sjunger med sådan konst och säkerhet, att åhörarne icke ana de oerhörda svårigheter, som här öfver- vinnas, utan endast glädjas åt den ädla skönhet i ton som föredrag, som kväller fram ur hennes återgifvande af den store mästarens härliga verk.
Man kan nog få se detta parti mer dramatiskt återgifvet, men knappast höra det sjungas med en skönare hängifvenhet eller med mer suveränt mästerskap.
P å detta skall jag blott anföra ett exempel.
Fidelios utrop på höga b: » tödt erst sein Weib » (på svenska: » döda först hans maka ») är ett allmänt fruktadt ställe, isynnerhet här hos oss, då den sven- ska öfversättningen nödvändiggör, att den höga tonen attackeras t v å gånger efter hvarann '.
Just p å denna för de flesta sån- gerskor alldeles osångbara fras finner fru Östberg några af sina skönaste toner.
F ö r ett sådant mästerskap måste äfven den kin- kigaste buga sig.
Värdigt vid sidan af dessa partier stå hennes Agatha i » Fri- skytten » och Rezia i » Oberon », en af hen- nes bästa uppgifter, där särskildt Ocean- arian alltid sjöngs med elektriserande glans, samt hennes Jessonda, där hon visade sitt mästerskap i arian, ett verkligt Spohrskt violinadagio, som icke Wilhelmina Neruda hade utfört i mer klassisk stil eller med mer fulländadt legato på sin Stradivarius än fru Östberg p å sitt ädla instrument.
Magnus Josephson.
* Sfduns julnummer Fria Östberg s o m Eezia i " Oberon ".
äfven som sånglärarinna utöfvar hon en verksamhet, som borde kunna få den största betydelse.
För vår Opera är hon dess utan gensägelse förnämsta konstnärliga pryd- nad.
Icke ofta träffar man hos en artist en så omutlig samvetsgrannhet, en sådan grundärlighet och gedigenhet i hvar tum och en sådan afsky för all flärd och hum- bug som hos fru Östberg.
Allt briljerande i otid med rösten till förfång för karaktä- ristiken eller det konstnärliga intrycket är henne främmande, och hon har alltid vetat att absolut underordna sig det konstverk, hon har att tolka, något som är mycket ovanligt bland sångartister, hvilka hälst vilja på både möjliga och omöjliga ställen göra långa fermater, — för att visa rösten!
— och fråssa i alla slags urmodiga opera- manér, eller också, o m de vilja följa med sin tid och inlägga verkligt dramatiskt ut- tryck i sin sång, brista i korrektheten och precisionen.
Fru Östbergs fina musikaliska gehör och utvecklade sinne för rytm ha gjort hennes sång så korrekt, så musika- liskt sund, men denna korrekthet lifvas äf- ven af det af situationen och karaktären betingade uttrycket.
Dessa, som man tyc- ker elementära egenskaper, äro icke så all- männa, som man skulle kunna tro, och icke utsändes i början af nästa vecka Ull samt- liga våra prenumeranter, och hoppas vi, att det skall bära glädje och julstämning till tusentals svenska hem!
I julnumret kommer ock att meddelas fullständig plan för de viktiga utvidgnin- gar och förbättringar, som Idun till ny- året vidtager, och om hvilka vi i n:r 45 lämnade ett förberedande meddelande.
Vi erinra redan nu alla våra gamla vänner om vikten att i god tid för sin egen räk- ning förnya prenumerationen — helst före jul och de många helgdagarne — samt bedja dem att hos vänner och bekanta, hvilka ännu ej hafva Idun, för det kom- mande året på det bästa rekommendera » de svenska hemmens egen tidning », som nu rustat sig att med friskare och mång- sidigare krafter än någonsin tillförene söka fylla sitt betydelsefulla program.
* Jul och ungdomsglädje, I ulen är j u framför allt barnens, ung- domens fest och den glädje, som då, rikare kanhända än vid någon annan tid- punkt på året, lyser in äfven i gamla hjär- tan, är främst en återspegling af festens glans i unga ögon.
Hvarje moder och fader, hvarje ungdomens vän sträfvar nu ock att bereda de unga dessa angenäma små öf ver- raskningar i julklappsväg, som p å helgens strålande afton utgöra glädjens höjdpunkt.
Bland de mer eller mindre rika skänkerna i er ungdoms julklappskorg skulle vi då också vilja rekommendera en, för hvilken penningutgiften icke är stor, men som helt visst för de unga mottagarna skulle med- föra en varaktigare och innehållsrikare till- fredsställelse än mången annan snart för- brukad eller glömd gåfva.
Det vore ett prenumerationskvitto för det kommande året på en verkligt god ungdomstidning.
En sådan äga vi nu ock i tidningen » Kamraten », hvilken sedan sex år utgifves från hufvudstaden och redigeras af Frithiof Hellberg och Johan Nordling under med- verkan af många bland vårt lands bästa ungdomsförfattare och konstnärer.
Vi våga påstå, att Kamraten i en alldeles enastående grad förvärfvat vår ungdoms sympatier.
Den har gjort det genom att ställa sina mål högt, genom att städse söka besjäla de unga för en brinnande fosterlandskärlek, en glad pliktuppfyllelse, ett äkta kamratsinne.
Men den undviker därvid allt torrt pedan- teri, så främmande för unga, friska sinnen, och den sätter en sund ungdomsglädje främst på sitt program.
Som Wagnersångerska har fru Östberg äfven visat glänsande egenskaper.
O m ock- så hennes dramatiska teknik icke här all- tid fullt räckt till, så har hon dock musi- kaliskt låtit både Elsas, Elisabeths och Seg- lindes partier komma till sin fulla rätt, och icke blott det, utan både i fråga o m före- dragets stiifullhet och rent vokal tonskön- het sjungit så, att hon just i dessa verk vunnit några af sina vackraste konstnärliga segrar, hvartill äfven den efterdömligt klara diktionen i sin mån bidragit.
I konsertsalongen har hvart och ett af fru Östbergs uppträdanden endast tjänat till att om möjligt ytterligare befästa hennes anseende som vår främsta sångerska, och 397 Fru Östberg: s o m Aida.
Kamratens redaktionsbord dignar af de bref, som dag från dag ingå från dess unga läsare, och i hvilka de i ungdomligt öfver- svallande, ofta naivt intagande ordalag ge uttryck åt sin förtjusning öfver sin » egen tid- ning ».
V i skulle kunna citera spaltvis ur
(DUN 398 dessa skrifvelser, men vi föredraga att be- hålla dem för oss själfva som ett kärt vitt- nesmål, att våra uppriktiga sträfvanden för de unga af dem själfva äro öfver all för- väntan uppskattade.
Men äfven från föräldrar och målsmän och från den offentliga kritiken ha vi mot- tagit talrika erkännanden.
Ett enda af dessa bedja vi här att få anföra, då det i sig på ett ypperligt sätt innesluter det väsentliga af Kamratens program och kommer från ett håll, som vi högt akta.