Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Denna, enligt kommitterades uppfattning, nog oväntade slutsats skulle finna sin förklaring uti den nyss förut gjorda anmärkningen, att då man jemförde räntan å det erforderliga, till nyssnämde belopp beräknade högre byggnadskapitalet, omkring 12,000 R:dr årligen, med underhålls- och driftkostnaden för R mil jernväg, omkring 30,000 R:dr årligen* hade jernvägen öfver Upsala i rent ekonomiskt afseende ett afgjordt företräde.
Om denna anmärkning må anses förklara det afgjorda företrädet ur den ekonomiska synpunkten, så lemnar hon dock, i betraktande af hvad undersökningskommittéen förut yttrat, icke någon ledning för bedömmandet af hvaruti den östra liniens företräde i tekniskt hänseende ligger.
Men kommitterade kunna icke heller för sin del godkänna den afgifna förklaringen i fråga om den större ekonomiska vinsten.
Kommitterade föreställa sig nämligen, att en längre jern - väg, der den har skäl för sig, eller, med andra ord, der den betingas af för handen varande, i allmänhet gynnsamma förhållanden, skall genom att upphämta en större trafik också lemna en större afkastning än den kortare vägen, äfven om densamma hade lika goda skäl för sig, hvilket kommitterade anse sig hafva visat, i de fall om hvilka fråga nu är, icke vara förhållandet; och, för att icke tala om andra länders erfarenhet i det afseendet, torde det äfven vara öfverflödigt att med exempel ur Sverges egen jernvägsbyggnadshistoria ådagalägga, att den kortar^ jernbanan icke alltid blifvit föredragen den längre, och detta just af det uppgifna skälet, att man på den längre kunde uppsamla en större både personoch godstrafik, samt äfven hade att förvänta en i mån deraf ökad inkomst.
Kommitterade öfvergå nu till andra hufvuddelen af sitt betänkande, eller frågan om Jernvägen frän Sala till Korsnäs.
Det är i det föregående anmärkt, hurusom Chefen för statens jernvägsbvggnader, i fråga om jernvägens fortsättning från Upsala förmält sig anse en vestlig böjning öfver Sala och derifrån öfver Dalelfven mot midten af GefleDala-banan bättre uppfylla rörelsen^ fordringar, än den af den äldre jernvägskomniittéen föreslagna raka linien från Upsala till Gefle, och vidare att ändpunkten för'den förra linien, ehuru icke uttryckligen nämd, infölle, på sätt den bemälde chefs betänkande bifogade karta utvisade, vid Storviks station å GefleDala-banan, äfvensom att undersöknings-kommittéen med tystnad förbigått detta förslag och i stället förordat stationen Robertsholm, å nyssnämde bana, såsom den lämpligaste föreningspunkt derstädes för en från Sala i nordlig rigtuing gående jernväg.
Undersöknings-kommittéen anför i afseende härå, att den låtit utstaka och undersöka en linie från Sala till Brovallen nära Dalelfven, 2 mil 23950 fot lång, från hvilken punkt tvenne alternativ blifvit undersökta: det ena öfver Sonbo med öfvergång af Dalelfven vid Brunnbäck, samt vidare öfver Grytnäs och Garpenberg, öster om sjön Grycken, till Robertsholm; det andra, som följde Dalelfvens högra strand öfver Avesta och Hedemora, öfverginge samma eif vid Uppbo och fortsatte utmed östra stranden af sjön Runn till Korsnäs.
Den förra linien, eller den mellan Sala och Robertsholm, utgjorde i längd 8 mil 22450 fot, och den senare, eller den mellan Sala och Korsnäs, 9 mil 1080 fot, samt vore således 14630 fot längre.
Då de trakter, dessa båda linier genomginge, till stor det läge inom Gefle stads naturliga område, emedan Gefle vöre närmaste hamn vid Östersjön, borde kortaste förbindelsen med denna stad också företrädesvis afses.
När en omväg af något mer än 2j mil uppkomme mellan Brovallen och Gefle öfver Korsnäs, samt denna linie derjemte på omkring 2 mils längd ginge i parabel rigtning med, och på endast 2\ mils afstånd 64 Orternas önsknin gar. från Strömsholms kanal, ansåge kommittéen Robertsholm såsom fördelaktigare anslutningspunkt på Gefle-Dala jernväg, än Korsnäs.
Norra stambanan komme sålunda att vinkelrätt infalla på nyssnämde jernväg, som man träffade midt emellan båda ändpunkterne, om man nämligen tänkte sig denna jernväg utsträckt 1 mil 23760 fot vesterut från Falun till Forsshufvud vid Dalelfven.
Afståndet från båda ändpunkterna, Gefle stad och Forsshufvud, blefve då lika stort från den punkt, der den norra trafiken toge en gemensam rigtning söderut mot det nedra landet.
Korsnäs-linien berörde visserligen både Avesta och Hedemora samt genomginge i allmänhet en folkrikare trakt utmed
Dalelfven; men denna befolkning kunde med lätthet träffa både Gefle-Dala jernväg och norra stambanan, hvilka på två sidor omslöte detta område, och vunne derigenom en motsvarande förminskning i väglängd till Gefle.
Linien till Robertsholm berörde O O O deremot flere jernbruk, som med stor fördel kunde begagna jernvägstransport, såväl för sina råämnen som för det för det förädlade jernet, till Gefle.
Tillverkningen vid dessa bruk och masugnar i Grytnäs, Garpenbergs, Husby och Torsåkers socknar utgjorde omkring 140000 centner tackjern och 70000 centner stångjern årligen.
— Vid norra stambanans anslutande till Gefle-Dala jernväg borde dock hufvudsakligaste afseende! fästas på den från Norrland kommande betydliga trafik, som sökte sig väg till hufvudstaden och vestra orterna, och som stambanan borde i möjligaste måtto underlätta.
Denna trafik ginge till större delen öfver Falun eller Gefle samt på vintervägar från norr till söder emellan dessa städer nedåt Sala, Upsala och Stockholm, men skulle till betydlig del på genare väg kunna inträffa vid Robertsholm och derifrån begagna den kortaste jernvägen till hufvudstaden och andra för densamma afsevärda orter.
Kommitterade anse sig böra äfven i denna del af ämnet anföra, huru frågan om en jernväg från Sala i nordlig rigtning blifvit uppfattad inom de provinser, hvilkas intresse måste af sådan anläggning vara närmast beroende.
De källor, kommitterade i afseende härå haft att tillgå, äro desamma, som blifvit omförmälda i förra afdelningen af detta underdåniga utlåtande.
O O Uti Westerås län har hushållningssällskapet, på sätt här ofvan redan är anfördt, föreslagit jernvägens rigtning från Sala åt trakten af Hedemora och vidare norrut, för upptagande af den öfverlägsna trafiken mellan Dalarne och Mälare-hamnen vid Westerås.
Detta förslag öfverensstämmer också med det, som länets vid det redan omnämda, inför länsstyrelsen den 10 Juni 1S58 hållna sammanträde närvarande invånare afgåfvo.
Länsstyrelsen har också förordat samma förslag i sammanhang med det äfven af hushållningssällskapet väckta, rörande en bibana emellan Norbergs bergslag och Dalelfven.
Uti Stora Kopparbergs län förekommo, vid det inför länsstyrelsen och undersöknings-kommittéens delegerade den 3 Februari 1859 hållna sammanträde, trenne olika meningar.
Enligt en borde, med afseende på vigten för landet att genom lättade kommunikationer bereda tillfällen till en utvidgad bergsbruks - 65 rörelse, Norbergs outtömliga och godartade malmtillgångar sättas i förbindelse med öfre Dalarnes rikare och ännu obegagnade skogar; och då i öfrigt spannmålstransport, forsling af rudimaterier för industriens behof samt afsättning af ortens produkter måste blifva föremål för trafiken på den ifrågaställda jernbanan, skulle hvarje anspråk i dessa afseenden otvifvelaktigt komma att uppfyllas, om banan sträcktes genom Sala till Strömsholms kanal, derifrån genom Norbergs bergslag till Hedemora, och derifrån till Korsnäs saint vidare till öfre Dalarne.
Deremot borde, enligt den andra meningen, jernbanan gifvas den kortaste sträckningen från Sala genom Hedemora till Insjön, Forsshufvud eller Båtstad, såsom försäkrande Dalorten om att med mindre kostnad än annorledes kunna blifva försedd med sina förnödenheter samt om en lätt afsättning af sina egna produkter; och, enligt den tredje meningen åter, ansågs väl lämpligt, att jernvägen ginge från Sala till Hedemora, men derifrån borde vägen, i rigtning mot Gefle-Dala-banan, förenas med densamma vid Korsnäs, — till stöd för hvilken åsigt anfördes, att då staten byggde jernväg, borde en sådan väg gifvas den kortaste sträckning som vore möjlig, samt att det tillkomme näringsidkarne att genom lämpliga bibanor tillgodogöra sig den fördel och lättade kommunikation, hvartill den af staten byggda stambanan lemnade tillfälle.
På länets hushållningssällskaps vägnar hade dess förvaltningsutskott till nämde möte afgifvit af länsstyrelsen infordradt yttrande i ämnet, hvaruti anfördes , att länet bättre än de fleste andra behöfde för utvecklingen af sitt industriela lif nya eller lättade kommunikationer; detta förhållande både förklarades och bevisades af den icke segelbara
Dalelfven, det långa afståndet till hafvet, samt ortens tunga produkter och varubehof.
Om emellertid Gefle-Dala jernväg komme i viss mån, eller åt sitt håll, att underlätta varutransporten, så måste dock medgifvas, att en jernväg från Westmanland, hvilken finge sin ändpunkt någorstädes vid Siljans dalgång, skulle icke allenast ännu bättre lätta denna transport, utan äfven vara för öfre Dalarnes stora befolkning och utveckling af dess industriela anlag ändå gagneligare.
Denna åsigt, som äfven vid näst föregående allmänna landtbruksmöte nästan enhälligt gillades, kunde anses i allmänhet vara länets invånares; och hvad beträffade sträckningen af denna väg, så syntes, som skulle både i handelns och rörelsens intresse, äfvensom i den större befolkningens, bäst vara, om ifrågavarande väg från Westmanlands-gränsen leddes åt Avesta, Hedemora, Stora Tuna och vidare till Insjöns och Siljans vattensystem.
Skulle dernäst en sammanbindning mellan Westmanlands-gränsen och GefleDala-banan ifrågakomma, ansåge utskottet alldeles obestridligt, att Korsnäs blefve rätta sammanbindningspunkten, och detta icke endast med afseende på de fördelar, som derigenom skulle tillskyndas södra Dalarnes industriela utveckling i alla rigtningar, utan kanske ännu mera genom den oafvisliga nödvändigheten af jernvägens utsträckning från Falun till Insjön.
Den oförnekade sanningen, att 9 66 de fördelar, som Gefle-Dala jernväg beredde andra delar af länet, blott i ringare mån kunde komma Oster-Dalarnes stora och folkrika bygd till del, så länge denna jernvägs ändpunkt icke uppnått Siljans vattensystem, föranledde utskottet att från ännu en synpunkt betrakta sträckningen af de jernvägslinier, som inom Dalarne kunde förekomma.
Utskottets åsigt, att en jernväg från Westm anlandsgränsen till Korsnäs snart skulle åskådliggöra nödvändigheten af Gefle-Dalabanans utsträckning från Falun till Insjön, hade kommit utskottet att jemväl bedömma frågan under omvändt förhållande, det vill säga: Falu-Insjö-vägen såsom den föregående, och Falu-Westmanlands-vägen såsom den efterföljande.
Härvid hade utskottet, efter pröfning af alla för handen varande förhållanden, ansett jernvägsanläggningen emellan Korsnäs och Westmanland vara nyttig för bruks- och handels-industrien, men anläggningen af en jernväg mellan Falun och Insjön deremot i sina verkningar mera direkt välgörande för öfre Dalarnes stora och fattiga befolkning.
Då äfven i betraktande toges, att våglängden från Westmanlands-gränsen till Korsnäs utgjorde omkring 7A mil, men ifrån Falun till Insjön endast omkring 3t mil; oell då således anslag lättare borde kunna vinnas för den kortare vägen, än för den längre, ansåge utskottet sig för sin del böra föredraga jernvägsanläggningen från Falun till Insjön framför den från Korsnäs till Westmanland.
Eli sammanfattning af utskottets åsigt om blifvande jernvägars ändamålsenligaste sträckning inom Dalarne vore således följande: i första rummet: en jernväg från Westmanlands-gränsen förbi Avesta och Hedemora genom Stora Tuna till Siljans vattensystem; i andra rummet: en utsträckning af Gefle-Dala jernväg från Falun till samma vattensystem; och i tredje rummet: en jernväg från Westmanlands-gränsen förbi Avesta och Hedemora till Korsnäs.
Länsstyrelsen i Falun hade äfven ansett sig böra tillkännagifva sina åsigter uti ett den 9 Februari 1859 till undersöknings-kommittéen afgifvet yttrande, hvilket är särdeles sakrikt och upplysande för frågans utredning.
Af detta utlåtande torde nu till en början böra anföras den del, som afhandlar frågan om de jernvägssträckningar, hvilka, enligt länsstyrelsens förmenande, vore för orten behöfliga.
I afseende derå anföres, att genom Gefle-Dala jernvägs anläggningvore en stor fördel beredd åt länet.
På denna väg kunde, efter nödiga upprensningar i såväl Oster- som Vester-Dalelfven, trävaror flottas från ej mindre Öster- än Vester-Dalarne till sjön Runns strand invid Korsnäs, för att derifrån på jernvägen afgå till närmaste stapelstad, Gefle.
Likaså hade flere jernverk inom Öster-Dalarne, Kopparbergs och Näsgårds fögderier derigenom fått en lättare transport till Gefle.
Genom ombyggnad af Strömsholms kanal samt dennas sammanbindning med sjön Wessman vore åt Vester-Bergslagens fögderi samt några jernverk beredd en lättad transport till Mälaren och vidare till Stockholm.
På dessa transportlinier kunde ock länets invånare med mera lätthet hämta sina behof af specerier och manufakturalster, sill och andra saltvaror; men dessa linier uppfyllde icke provinsens behof af lättare transport för den spannmål, som år - 67 ligen måste uppköpas från Westmanland och Upland, samt för afsättning i sistnämde provinser af Dalarnes slöjdalster.
För detta ändamål erfordrades en jernväg från någon punkt i trakten af Sala till sjön Siljan, helst erfarenheten vitsordat, att den för orten behöfliga spannmål under vanliga förhållanden alltid kunnat från Westmanland och Upland erhållas för bättre pris än från Gefle.
Denna jernväg borde, för att uppfylla länets hergsbruksidkares önskningar och behof, antingen beröra Norbergs malmrika grufvefält och Strömsholms kanal, eller ock genom en bibana med dem sammanbindas, samt sedermera utsträckas till någon punkt, som genom sjötransport vore förenad med sjön Siljan.
— Efter det länsstyrelsen anfört, hurusom åsigterna i fråga om slutpunkten för banan vore delade, i afseende hvarå redogörelse här ofvan blifvit lemnad, anföres vidare, att genom en jernvägsförbindelse mellan sjön Wessman, eller den derinvid belägna sjön Saxen, och Oster-Dalelfven ofvanom Grådafallen inom Gagnefs socken skulle icke allenast befolkningen inom Oster-Dalarne, utan äfven den inom Yester-Dalarne beredas en genare och lättare kommunikation med Mälaren och den del af Westmanland, som genomskures af Strömsholms kanal, hvilken vore högst behöflig för afsättning af Dal-allmogens slöjdalster, samt för erhållande af spannmål, för Vester-Dalarnes behof, från Westmanland samt öfriga provinser omkring Mälaren.
Genom denna kommunikation skulle det ock blifva en möjlighet att inom Oster- och Vester-Dalarne förbruka malm från det malmrika Grängesberget, beläget på allenast en half mils afstånd från sjön Wessmans strand.
— Beträffande sträckningen af den förstnämda linien emellan trakten omkring Sala till Siljan, kunde ej nekas, att vägen från Sala till Båtstad hittills varit den mest begagnade, ej mindre för Falu-trafiken än för Dal-allmogens utvandringar för erhållande af arbete å andra orter, samt att på en jernväg med sådan sträckning spannmål för Oster-Dalarnes behof skulle till billigaste pris kunna orten tillföras; men i betraktande deraf, att Gefle-Dala-jernvägens anläggning sannolikt komme att i många fall förändra trafikens rigtning, och, till följd deraf, vägen från Westmanland till Båtstad blefve mindre allmänt begagnad, samt att den väg, som emellan Westmanland och Siljansdalen anlades, måste, för att på en gång motsvara ortens behof af kommunikation med Gestrikland samt närmaste stapelstad, Gefle, och tillika bespara kostnaden af tvenne vägars anläggning till Öster-Dalarne, sammanbindas med Gefle-Dala jernväg, enär, enligt ursprungliga planen för denna jernväg, den icke skulle sluta vid Falun, utan fortsättas till Insjön, och att genom begge jernvägarnes förening trafiken skulle å båda betydligen ökas, — tvekade icke länsstyrelsen att för sin del yttra den öfvertygelse, att den ifrågasatta jernvägen emellan Mälarens och Siljans dalgångar borde utgå från någon punkt vid Sala och derifrån sträckas till Korsnäs, för att der förenas med Gefle-Dala-banan, samt antingen beröra Norbergs grufvefält eller med detsamma genom en bibana förenas.
Denna jernväg vore för provinsen den vigtigaste.
Derefter borde ifrågakomma samma banas utsträckning till Siljans 68 vatten vid Insjön; men då det icke kunde väntas, att staten skulle bygga två jernvägar i samma sträckning på allenast några få mils afstånd från hvarandra, kunde länsstyrelsen för sin del icke biträda den åsigten, att en jernväg jemväl borde byggas från Westmanlands-gränsen förbi Avesta och Hedemora genom Stora Tuna socken till Siljan; hvaremot länsstyrelsen ansåg en jernvägsanläggning emellan sjön Wessman eller sjön Saxen till Oster-Dalelfven ofvanom Grådafallen i högsta måtto önskvärd. — Uti Gefleborgs län hölls sammanträde inför vederbörande den 5 Februari 1859.
Utom yttranden och förslag rörande sådana kommunikationsleder, hvilka, utan att äga sammanhang med stambanesystemet i det hela, hade särskild vigt för detta län, uttalades, uti ett enskildt, sedermera af samtlige närvarande biträdt anförande, att den bibana, som syntes böra först ifrågakomma att utsträckas från Gefle-Dala jernväg, vore en från Jädrans station eller trakten deromkring till Ockelbo kyrka, utgörande i längd omkring 3 mil, hvilken vägsträckning om vintern utgjorde stråkvägen för den stora Norrländska trafiken på Westmanland och en del af Upland och Dalarne, synnerligast vid marknaderna i Sala, Westerås och Hedemora, samt att från Ockelbo kyrka ginge stora landsvägen till Helsingland och vidare till hela norra och nordvestra Sverge, likasom ock landsvägarne der sammanträffade från Svartnäs bruk i Dalarne och från Åmot, Katrineberg och öfrige Ockelbo-jernverken samt från Hamrånge socken.
— Efter det från ortens allmänna produktions- och konsumtionsförhållanden hämtats stöd för det antagande, att Ockelbo i och för sig utgjorde en ganska vigtig slutpunkt för en jernbana norrut, yttrades vidare, i afseende på det ämne kommitterade nu hafva att behandla, att nyssnämde bana blefve af större vigt, om statens stambana sammanbundes med Gefle-Dala jernväg och om denna förening skedde vid eller i trakten af Storviks station.
På Gefle-Dala jernväg funnes icke någon lämpligare föreningspunkt för denna sammanbindning, och att en sådan förening der vore både möjlig och lämplig, visade sig af den okulär-undersökning, som på anmodan af Chefen för statens jernvägsbyggnader blifvit verkställd hösten 1856.
För staden Gefle och den derintill närmast liggande trakten vore måhända en jernväg direkte på Upsala den fördelaktigaste, såsom ofelbart för förstnämde stads trafik på Upsala och Stockholm den kortaste; men då flere och öfvervägande stora intressen måste så vidt möjligt förenas och med minsta möjliga uppoffring för staten tillfredsställas, kunde och borde man icke rimligen begära, att en orts eller stads största beqvämlighet skulle, med uppoffring af en mängd andras billiga fordringar och behof, afses; hvarförutan i betraktande borde tagas, att hvad som förlorades på omvägen till Upsala och Stockholm, lätt kunde återvinnas genom kommunikation med Westmanland, eller Sala, Westerås och öfriga vigtiga trakter längs denna linie.
De öfvervägande fördelarne af StorvikSala-linien syntes för öfrigt så påtagliga, att man aldrig trott, det någon annan punkt skulle kunna ifrågakomma.
För staten blefve denna bana den rakaste och kor - 69 tåste.
Uplands och Westmanlands spannmål, som redan hade en marknad i bergslags-socknarne Torsåker och Ofvansjö, der Storvik utgjorde medelpunkten, kunde derifrån efter omständigheterna afgå på Dalarne och Gefle, eller öfver Jädran och Ockelbo på Helsingland.
För Norrländska trafiken på Sala, Westerås, Upsala, Stockholm o. s. v. samt Dalarne blefve den så beqväm som möjligt; och borde väl hela denna Norrlands-trafik, som redan just i denna rigtning vöre af så stor betydenhet, kunna antagas flerfaldiga gånger öfverväga den trafik, som från annat håll beräknades uppkomma medelst transport af malm från Norbergs grufvor till Gestrikland, i händelse sammanbindningen skedde vid Korsnäs.
Dessutom kunde kommunikation med dessa grufvor utan längre jernvägssträckning lika lätt, om ej beqvämare, beredas genom bibana till linien Sala-Storvik.
— På grund af allt detta, och då man med oro förnummit, att kommittéen icke låtit undersöka denna linie, framställdes äfven vid ifrågavarande sammanträde anhållan, att en sådan noggrann undersökning måtte företagas; för hvilket ändamål till kommittéens närvarande ledamöter då öfverlemnades rapport om den här ofvan omförmälda okulära besigtningen af meranämde banlinie.
Vid samma tillfälle aflemnades äfven ett skriftligt yttrande i denna fråga, hvilket, såsom författadt af en om fäderneslandet i allmänhet och de
Norrländska provinserna i synnerhet högt förtjent man, numera aflidne Landshöfdingen Widmark, torde här böra återgifvas i den del, som det berör nu förevarande ämne.
Efter anmärkning, att beträffande den punkt å Gefle-Dala jernväg, hvarest norra stambanan borde ansluta, två skilda åsigter uttalat sig, den ena, att föreningspunkten borde blifva vid Storvik, och den andra, att stambanan borde dragas längre i vester inåt Westmanland och Dalarne samt nära Korsnäs ansluta till GefleDala-vägen, yttras det vidare vara ganska naturligt, att hela Dalarne med värme komme att omfatta detta senare förslag, hvilket för nämde landskap beredde en kortare föreningslinie med sydligare orter; men detta förslag strede dock påtagligen mot icke allenast en dei af Uplands, hela Gestriklands och Gefle stads, utan i synnerhet emot alla de nordliga provinsernas intressen, emedan, om denna linie komme till stånd, dessa senare provinsers, uti Statsutskottets vid föregående riksdag afgifna utlåtande i ämnet, vitsordade behof af lättade kommunikationer icke på något sätt genom stambanesystemet afhjelptes; hvaremot, i händelse föreningspunkten blefve vid Storvik, norra stambanan närmare skulle med mellersta och södra Sverge förena de nordligare provinserne och till någon del afhjelpa deras i jemförelse med rikets öfriga landskap på kommunikationer vanlottade ställning.
Afven med antagande deraf, att norra stambanesystemet komme att sluta, när det med Gefle-Dala jernväg förenats, lede det icke något tvifvel, att sidogrenar på denna senare väg skulle uppkomma, och ibland dessa en bibana från Jädrans station i nordlig rigtning 3 mil till Ockelbo kyrka, der en passande begynnelsepunkt skulle blifva för upptagande af Helsinglands och nordliga landskapens personal- och varutrafik, särdeles under vinter - månaderna, då ångbåtskommunikationen vore stängd, helst då i betraktande toges, att trafiken äfven vintertiden följde denna rigtning från Jemtland, Herjeådalen och Helsingland till mellersta Sverges vestliga landskap; hvarföre äfven i de nordliga provinsernas intresse yrkas, att det förra alternativet, jernbanornas förening vid Storvik, måtte varda antaget och godkändt.
Statsutskottet i sitt ofvannämde utlåtande förespeglat möjligheten deraf, att norra stambanan , kunde från Gefle-Dala jernväg framdeles erhålla ytterligare utsträckning till ännu mera nordligt belägna orter af riket, så ville det dock synas, som skulle lokala omständigheter, bestående ej mindre i de höga bergåsar, hvilka åtskilde Norrlands stora floddalar, inom hvilka dessutom odlingen egentligen vore sammanträngd, än ock de stora afstånden emellan dessa floddalar samt de Norrländska flodernas betydliga bredd, lägga svåra hinder emot utförandet af nämde plan.
Norrlands egentliga stambana vore Östersjön, från hvilken i nordvestlig rigtning längs fioddalarne kommunikationsleder till det inre af landet erfordrades, hvarmed början för Helsingland redan vore gjord genom tvenne af staten med lån understödda mindre jernvägar.
Af det vid sist omförmälda sammanträde i Gefle hållna protokoll inhämtas vidare, att länets hushållningssällskap beslutat den mest odelade tillstyrkan af undersöknings-kommittéens synnerliga afseende på den här ofvan till hufvudsakligaste innehållet intagna muntliga framställning, hvilken ock länsstyrelsen uti skrifvelse den 8 Februari 1859 för sin del understödt.