Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Barnen skrattade och lekte inne i barnkammaren — Arthur också, det hörde hon.
Var den lilla kinden ännu röd efter slaget?
Hur hon längtade att kyssa den, men hon skämdes för sin vrede nyss och sina förgråtna ögon och kunde ej gå dit.
Ah, bref- bäraren!
En förströelse!
Något som drog henne bort från henne sjelf!
Ja, ett bref från gamla faster!
» Intet annat! » var hon färdig att utbrista, hon som eljes gladde sig öfver dessa sällsynta epistlar mer än öf- ver alla andra.
— Långsamt, nästan motvil- ligt bröt hon förseglingen.
Hon visste nog sjelf hvarför.
Ja, ur hvarje rad andades den emot henne, denna glada förnöjsamhet, som hon ej kunde förstå, och som i dag syntes henne som en direkt förebråelse.
Att kunna vara nöjd — nej, lycklig med så litet!
Nu blef det för mycket.
Hon slängde bort brefvet, som hade det bränt henne.
» Jag har redan flyttat ut på mitt sommarnöje » stod det.
Tårarne kommo henne i ögonen, medan barn- domsminnena trädde fram likt perlor i ett kostligt smycke.
kunde skratta sig förderfvad åt de historier, hon lagade af de hvardagligaste småsaker, som undgingo alla andra.
Ja, en dussinmen- niska var hon minst af allt, med sin eldiga håg, sitt lifliga lynne och veka lättrörda sinne.
En qvinna till hjertat, en snillrik man på hufvudets vägnar.
Hon hade varit förmögen och kunde varit det ännu, om hon ej, smittad af affärsfebern, som låg i sjelfva luften, satt upp ett väfveri, hon också, samt godtrogen och bottenärlig som hon var, låtit lura sig af en filur till verkmästare — en fransman, som blifvit rik på hennes bekostnad.
Nu hyr hon två små rum i samma hus, som varit hennes eget, samt dertill den stora salen med de präktiga väggmålningarna, der Bertha och hennes syskon dansat efter det gamla klaverets toner.
Der säljas nu gammalt porslin, apelsiner, lax, hummer, rökt ström- ming, grönsaker med mera, allt efter olika konjunkturer och årstider, och på behållnin- gen af den lilla handeln är det den gamla lefver.
Visst är det knaggligt och svårt, ty hon är sangviniker af rang och ser allt ljust och stort, tills det går upp och ned derpå — men mången finansminister kunde afundas henne förmågan att reda sig ur trasslet, och hur hon bär motgångarne sedan!
— det är rent storartadt!
Sjelf sitter hon bunden vid soffan, lam i benen sedan flere år, men kom- menderande som en general, liflig, ung och entusiastisk vid sina sjuttionio år.
Nu är hon på sommarnöje.
» Maskrosorna slå ut i rännstenen », skrif- ver hon.
» Jag har en framför mig på bor- det.
Har du riktigt sett, hur vacker en mask- ros är? » Det är många år nu hon suttit instängd, hon som varit rörligare än andra, och som älskar naturen med skaldens och konstnärens värme.
» Jag lefver mest i minnets verld, der jag plockar den ena blomman efter den andra », står det vidare i brefvet.
» Visserligen är jag skröplig och kan nu mera knapt röra mig, men jag älskar lifvet, och kan du tro det?
— sinnet är så friskt, att jag tycker mig ibland kunna vända upp och ned på hela jordklotet.
Att bli ensam — mer och mer ensam • — se alla gå bort — det är det svåra, men lifvet är så skönt, Gud så god!
Jag förstår mig lika litet på att klaga som den gamle åkarkampen, som betar mina maskro- sor.
Hur tåligt och pligttroget ett djur kan- vara!
Djuren ha också min aktning och sym pati i högre grad än mången.
. » Ack ja, Bertha kände till fasterns lefnadsfilosofi — och sommarnöjet också.
Det inre rummet, varmt och ombonadt, med utsigt till ett rödmåladt plank, fick hon ej lemna under vintern, men när våren kom, rullades hennes stol ut i det yttre, som låg åt strömmen midt för » Holmen » med sina gröna träd och sitt » Tivoli ».
Hur många gånger hade ej Bertha suttit bredvid henne och sett in i det vackra goda ansigtet med de qvicka spelande ögonen.
Här njöt hon af sommaren, och härifrån var det hon studerade lifvet, intresserade sig för tvättgummorna på klappbryggan, för ba- garens stora hund, för åkarekamparne, för lifvet i det lilla som i det stora, medan hen- nes egen lefnadsafton flöt stilla och fridfullt likt strömmen i hafvets sköte.
När Hugo kom hem — det hade pinat honom hela förmiddagen, att han gjort sin hustru ledsen, och han började smått kapitu- lera om möjligheterna — var hon ej till finnandes.
Hade hon gått och beklagat sig för Mina kanske?
Hans panna mulnade.
» Frun är i trädgården », sade husjungfrun, som dukade middagsbordet.
Ett ögonblick stannade han tvähågsen, rädd för det första sammanträffandet — så gick han raskt ut till henne.
Hon stod med spa- den i handen och gräfde af alla krafter i den solvarma ångande myllan.
Bredvid henne lågo några fleråriga växter, som hon delat för att omplantera.
» Hvilken vacker högväxt qvinna hon var! » Arthur hade sin lilla kratta i han- den och, båda voro så upptagna, att de ej märkte honom, ej underligt heller, så som de pratade och skrattade.
Så såg hon upp, rodnade smått, men gick emot honom, drog handsken från den hvita kraftfulla handen och sade med den varma goda blick, han så väl kände.
» Jag har tänkt på, att vi kunna äta middag och qväll här ute i sommar, både lönnen och kastanjen.
. » Längre hann hon ej, ty hans kyss af bro t meningen — aprilmolnet hade skingrats.
Det finnes i qvinnans svaghet en kraft, som mannens styrka med förvåning underkastar sig.
Qvinnan står naturen närmare än mannen.
I trots af företa Mosebok skulle jag vara frestad tro, att qvinnan gått före mannen i skapel • sens ordning.
Det inflytande, som hon lik- som ovetande utöfvar, har delaktighet af na turens inflytelser.
Slem.
Qraneii.
" ^Étfag står uti skogen sä frisk och grön, Om sommar och vinter lika.
Ibland jag höljs af den mjuka snön, Och rimfrostkristallerna rika, Då liknar jag i min hvita skrud En festligt smyckad, leende brud,, Som blott på sin älskling bidar.
En strid ström brusar genom fabriksstaden.
Röken stiger ur skorstenarna, ångan pressas genom ventilerna, hjulen surra, spinnrockar och väfstolar äro i full gång.
Broar spänna sig öfver vattnet, som hon Om julen jag fins i de flesta hus.
älskat att stirra ned uti, der det bryter sig Och der så ståtligt jag siras, med okuflig kraft i dånande larm.
Längre Jag klädes med glitter, flaggor och ned blir strömmen djupare, och endast det raska loppet samt hvirflarna här och der.
ljus, • påminna om dess vilda ungdomsmod.
Bom hedersgäst jag firas.
Här, vid kajen, bor gamla faster och har Omkring mig dansa så glada de bott der hela sitt lif, liksom hennes föräldrar små, före henne.
Hon bar nog varit » ute i for- Och klappa i händer och fröjda sig sen », hon också, men nu liknar hennes lif ett stillastående solblankt vatten.
så, Hon har rest mycket, sett mycket och kan Åt hvad jag har att dem gifva.
berätta derom, så att man aldrig glömmer det.
Bertha var strängt uppfostrad och fick aldrig läsa några romaner, men ingen förbjöd henne * * att höra fastern förtälja Sue och Dumas När bitter saknad i hjertat rår — den nyare litteraturen kunde hon aldrig med — så att man frös, grät och jublade Bertha reste sig upp.
Hur vackert solen Och tåredagg g lindrar på kinden om hvart annat.
sken, och här satt hon och förnötte sin dag.
Och sorgetåget så dystert går Hvilken humorist hon var, och hur man Tänkte ej ens på, att barnen borde ut.
Och klocktoner dallra får vinden,:
Åt sorgen ock min tribut jag ger, Jag pryder grafven, der kistan sänks ner, Och följer den döde i mullen.
Med ingen i skogen jag byta må Mitt ödes sällsamma gåta; Är det ej ljufligt att vara få Bäd ' med dem, som le och som gråta.
Nej, icke jag byter med björk och al Och icke med blommande linden i dal Mitt ödes sällsamma gåta.
Och icke jag byter med skogarnes kung, Med eken den stolta och höga, Som lyfter mot skyn sin krona så tung Och fruktar stormarne föga.
Jag är blott granen, är nöjd der- med, Och när jag blir gammaljag hugges till ved Och brasa åt fattigmän gifver.
Eline.
E n g l ö m d författarinna.
fadern », som då uppfördes af Anton Olivier Hoff- lunds trupp.
l 1799 hade hon i Örebro recett: » Konstmakarcn » samt » Klöfverknekt ».
Derefter fin- ner man henne först 1809 i A b o, då hon d.
/ f. f. g. uppträdde med Smedberg-Wickbom-Knopf- ska truppen (som » h.
högh.
furst Bagration nådigst behagat gifva tillstånd » att i Finlands d. v. hufvud- stad spela) såsom Wilhelmina i » Enleverade fästmön » och Lisa Speteenas i » Kapten Puff », hvarefter hon blef en mycket framstående medlem först vid fru Margareta Seuerlings, sedan vid Bonuviers och så vid A.
P. Berggrens trupper i Finland.
Hon egde en boksamling, ur hvilken hon under sina konstresor i detta land lemnade lån, enligt hvad man af tid- ningsannonser från särskildt år 1809 kan finna.
t l a 8 I en finsk anteckning om mtlle Baptiste berättas, alt den tidens alla herrar varit pin käre i henne, och hennes umgänge hade en sådan tjusningskraft äfven bakom ridån, att då en major Blom i Kuopio en spektakelafton infann sig på scenen, befans han ännu vid ridåns uppgång sysselsatt att bjuda kring konfekt.
Hon säges varit för sin tid och samhälls- ställning ovanligt bildad.
I flere af de finare finska embetsmannafamiljerna var hon en värderad och om- tyckt umgängesvän, enligt hvad för förf:n till denna lilla skiss omtalats från en äldre qvinlig medlem af den högt aktade slägten Cygnaeus.
H o n tyckes först blifvit gift med skådespelaren C.
Smedberg, men skilts från honom, hvarefter hon, omkr. 1819, ingått nytt äktenskap med kam- marmusikern och teaterföreståndaren Johan Gustaf Lemke (f. 1790, d. i Helsingfors 1825), » en man — beskrifver honom Pinello * — med röd näsa och en liten guldfiol i knapphålet ».
Hennes största betydelse torde emellertid varit såsom författarinna för scenen.
Af hennes arbeten har, enl. Dahlgren, endast imitationen » Den unga enkan » spelats i Stockholm (å Munkbroteatern 28 gånger åren 1794 — 98), men i Finland och svenska landsorten ha uppförts det af henne efter Kotzebue bearbetade 4-akts-skådespelet » Adelheid von Wulfin- gen, en händelse ur det trettonde århundradets tyranni », samt de af henne författade originalstyckena » Louise eller Den af ödet på en gång gynnade och vanlottade flickan », sorgespel i 3 akt., » Den oskyldiga förmä- tenheten », kora.
i 1 akt, » Högmodet eller Den fal- ska stoltheten », dramatisk familjmålning i 4 akter, » Franz von Hill eller Bröderne af det hemliga för- bundet », skådespel i 5 akter (dramatiseradt efter Klingers roman » Die Söhne der Finsterniss » och, såsom förut nämts, framför allt » Hugo von Hochberg&gt;, första gången uppförd d.
/ 1819 i A b o och sedan länge en stående kassapjes på Bonuviers, Berggrens, Lamberts, Sjövalls (den af Blanche odödliggjorde teaterdirektören), Carl Bromans och Djurströms spel- listor samt uppförd ända in på 1840-talet.
Fru Cle- mentine Swartz, den utmärkta f. skådespelerskan vid Kungl.
teatern, har som 6-årigt barn — 1841 å teatern i Kalmar — spelat en roll, gossen Udo, i Fredrique Baptistes sistnämda stycke.
* * I Linkö- pings-Bladet läses d.
/ 1811 nedan stående ver- ser af Fr. Eleon.
Baptiste, det enda af henne för- fattade, som nedskrifvaren af dessa rader upptäckt vara tryckt.
H o n vistades då i nämda stad med sin förste man, Smedberg, hvilken det året var an- stäld vid J.
J. de Broens trupp, som nyss invigt en nyuppförd teater i Linköping.
Att fru S. ej tillhört denna trupp och uppträdt å den nya skåde- banan, tyckes framgå af verserna.
2 0 8 En literalurhistorisk skiss.
et fans en period, då svenska teaterns — här närmast afsedt landsortsteatern — verksam- ^ * ^ het var ett stycke medeltidsromantik, med riddare, som kämpade för kärleken och äran, och trubadurer, som sjöngo i månskensqvällen sina sån- ger till de skönas lof.
Någon komisk figur släptes ogerna fram bland dessa stolte riddare och fagra borgfröknar, på sin höjd » Rocchus Pumpernickel » eller » Donaufruns » tokrolige Larifari.
Det var den Djurströmska perioden, som bar denna romantiska färgton, och som hos de nu glesnande leden af teater- vänner med minnen från 1820- och 30-talen, långt ifrån att hafva förbleknat, tvärtom hos dem åter- kallar stunder af ett mera idealiskt innehåll, än en senare tid förmått för dem skapa.
s £ &gt; 1 8 2 I skygd af Thalias befäl, på samma rum, der hennes offer brinna, jag hoppades den sällhet hinna att ock få säga farväl.
riddaredram i Men sluten ur de systrars ring, - 1 akter, svenskt original.
har den, som som blomster kring dess altar sira, skrifver dessa rader, i åratal förgäfves eftersökt; jag blott i tanken ser den afskedsfest de fira, först sommaren 1887 fann han namnet i en gammal ser Eder bifallslagren kring Abotidnings ' annonsafdelning: om deras panna vira Namnet spanas fåfängt i något literatur- eller teater-historiskt arbete, med undantag af Dahl- och ser det utan qval, nöjd i mitt grens Anteckningar om Stockholms teatrar, der (sid. (ilö) » Baptiste, Fredrique, skådespelerska », namnes Hvad!
Utan qval!
Monn ' jag vill skryta?
såsom öfversättarinna af en 1-akts-komedi från tyskan.
Jag tärs ju ej af afunden — Hvi blygas då: för qval, vid öfvertygelsen, Sporrad af upptäckten i det gamla finska bladet, att lott med dem jag ville byta, har jag sedan eftersökt och funnit några data om och önskan att med dem få bifallslagren bryta, denna alldeles bortglömda författarinna, och de följa näst önskan att förtjena den?
här nedan.
Fredrique Eleonore Baptiste tillhörde måhända den i förra århundradet från Frankrike hitkomna * » Små berättelser och tidsbilder af Kapten Puff. » konstnärsfamilj, Baptiste, hvilken skänkt Sveriges (Åbo 1866).
första scen framstående representanter för såväl skåde- * * Stycket är otryckt, men affischer öfver det samma spelet som baletten och musiken.
Eller måhända finnas i Kungl.
A f de i stycket före- var hon dotter till en kungl.
kammartjenare Baptiste kommande personerna — Hugo von Hochberg, Ma- och dennes hustru Engla Helena (1829 afliden i en thias von Waldenhausen, Kurt von Felsenburg, Eber- ålder af 79 år).
hard von Turneisen, Kuno von Hohenstein, Udo, Waldemar, Adelheid, Hulda, Kunigunda, eremiter, Den ifrågavarande mademoiselle Fr. Eleon.
Bap- riddare, väpnare, röfvare, herdar och herdinnor — tiste debuterade å Norrköpings teater d.
1797 som Carolina i Lindegrens dram » Den försonade synes, att det samma varit » högromantiskt ».
Få af de skådespel, som utgjorde sagda periods hufvudrepertoar, ha i svenska landsorten samt i Fin- land så ofta och med sådant bifall uppförts under de båda ofvan nämda årtiondena som Hugo von Hochberg eller Den ädla uppoffringen, Baptiste.
Ack, under Thalias befäl på samma rum, där hennes offer brinna, hvi skulle jag ej såsom dess prestinna få Eder säga mitt farväl!
1 mitt Dock, af de ynnestprof I gett skall minnet blifva mig en ära, med tacksamhet jag går att lära i templet, än af mig ej sedt, der hägn Gudinnans trouppe 1 gett, i templet, I han byggt till Er och hennes ära.
Och detta tempel!
Ljufva hopp!
Bedrag mig icke — o, jag beder.
— Jag skall dess förlåt se gå opp och bland en annan Thalias tropp förnyadt offer bjuda Eder.
Hennes hopp att få uppträda i Thalias nya tempel i Linköping uppfyldes ej.
Följande året var hon åter i Finland, hvilket land hon sedermera aldrig tycks lemnat.
Der reddes ock, 1827, hennes graf.
Någon annons om hennes bortgång bar man ej upp- täckt, men i Wasa stads kyrkoregister för nämda år finnes antecknadt *: » Commijanskan [sic!]
Fredrika Eleonora Lemke afled här i wattsot 27 Juli ».
Med detta, minst sagdt, » enkla » epitafium har Hugo von Hochbergs författarinna hittills fått nöjas.
V i låta hennes skugga instämma i Kålunds ödmjuka förtröstan: » Og giver min Dåd kun et useet Frö til Digtens evige Sommer, så lad då mit Liv forsvinde og dö.
Koraldyret lig i den dybe Sö, jeg bygger dog med på den voxende ö og bereder den Verden, der kommer. » Birger Schöldström.
J u l b o r d e t.
i p | | | l l t ifrån urminnes tider har julen varit öiäfti en högtid, vid hvilken de germauiska nationerna i kretsen af anhöriga o c h vänner egnat sig åt njutningen af bordets nöjen, o c h vi hafva troget bevarat denna sed intill denna dag.
O m också våra julmåltider icke längre kunna mäta sig m e d forna dagars spenderin- gar, hafva vi d o c k bibehållit det gamla bru- ket att till julen bjuda på vissa anrättningar, som blifvit så att säga obligatoriska.
Sålunda brukas ännu på julafton att » doppa i g r y t a n », d. v.
s. äta groft rågbröd, doppadt i det varma spadet af kokt skinka o c h salt kött, en rätt, som på biskop Brasks tid kallades » m ö l i a », och vidare att till qvällen äta » lutfisk o c h s ö t - gröt ».
F ö r juldagen äro åter blåkål o c h skinka stående rätter.
V i meddela här förslagsvis åt våra ärade läsarinnor, som kunna finna sig intresserade deraf, ett par matsedlar för juldagarne j e m t e recept på ett par anrättningar, som befunnits synnerligen l y c k a d e: 1.)
Blåkål med frikadeller, Stufvad lake, Kokt Fredrique Eleonorc ingenting, 1 8 1 2 sockersaltad skinka o c h kokt salt bringa m e d potatispuré, Stekt kyckling, Risgrynskaka, Krokan.
Hvitkål m e d frikadeller, K o k t torsk m e d smält smör, K o k t rökt skinka med ryska ärter, Stekt tjäder, i Blomkål ä la L o u i s X I V, Sockerkaka, Glace, Frukt.
Recept: 1.)
Risgrynskaka för 4 personer: 2 hg risgryn tvättas i tre varma vatten o c h k o k a s m e d mjölk, 2 * Enl. genom lektor Gustaf Cygninus benäget lem- nad uppgift af handl.
Carl Bahm i Wasa.
matskedar smör, socker, litet stött bittermandel och rilvet citronskal efter smak till vanlig tjock gröt.
Sedan gröten kallnat, tillblandas 4 ägg, hvarefter blandningen lägges i smord och bröd- beströdd form o c h gräddas i ugn.
När kakan höjt sig, uttages den, slås upp o c h serveras med någon sylt.
Blomkål å la Louis XIV: Blomkåls- hufvudena tvättas noga i ljumt vatten, rensas och putsas, kokas i g o d buljong o c h litet rif- vet muskotfc, få derefter afrinna o c h skakas öfver elden med godt färskt s m ö r; serveras, då smöret smält.
Sockerkaka för 4 personer: 2 ägg o c h 158 gram socker, en kaffekopp mjölk, 2 mat- skedar smält smör vispas till samman.
Vidare sammanröras 148 gram fint hvetemjöl o c h \ \ tesked jästmjöl, hvarefter blandningarna slås till samman o c h vispas noga.
Alltsamman hälles derpå i smord form o c h gräddas i o m - kring 20 minuter i icke för varm ugn, som hålles väl tillsluten.
D å kakan är färdig, drän- kas den med rom eller arrak.
U t a n rom eller arrak lämpar denna sig älven förtäffligt att serveras till te.
kaka O. II.
Enligt Guds tanke är det endast två qvin- nor, som böra vara inblandade i en mans lif: hans m o d e r o c h hans barns moder.
Feuillel.
Qvinnornas ålderdom liknar årets sista vackra dagar.
D e t är frukternas årstid.
Ålderdomen är dyster o c h öfvergifven endast för d e m, som gjcrt ett dåligt bruk af sin u n g d o m.
H u r u leende står icke den nya skörden för moderns sista blickar, hvilken lefvat för sina barn och i dem nedlagt det bästa af sin själ.
G l ö m t.
ej d e fattiga!
, j varje välbergad familj borde under julen sär- J_ skildt taga sig an en fattig familj.
Akta makar, som ej sjelfva ha några barn, skaffa sig mycket större glädje och njutning af den heliga ijvallen, om de låta några fattiga barn komma till sig och begåfva dem.
Barn äro ju så anspråkslösa.
En obetydlig leksak, ett par äpplen och en peppar- kaka äro nog för att göra ett barn öfverlyckligt, som hemma icke eger någon brinnande gran.
Föräldrar, som endast ega ett barn, borde äfven för någon timme hemta upp ett eller par fattiga små till välfägnad.
Deras eget barn fröjdar sig riktigt först vid åsynen af de andras glädje.
Äfven vaknar hos det tacksamhetens känsla genom föredömet.
Det förekommer tyvärr alldeles för ofta, att ett bortskämdt barn inte ens tänker på att om julaftonen visa tack- samhet mot sina föräldrar.
Det tar för alldeles sjelf- klart, att det skall ha sina gåfvor.
Föräldrar borde uppmana sina barn, att med sina aflagda leksaker göra andra glädje.
Modern må sjelf på julaftonsmorgonen gå in i barnkammaren och utbedja sig en liten gåfva af hvarje barn.
Mången af de små skall med glädje offra något af sitt lek- verk, andra kostar det tårar.
Låt dem lugnt gråta en droppe!
Det mjukar upp de små hjertana!
De fröjda sig sedan dubbelt, då de se de fattiga barnen leka med de saker, de sjelfva ej längre värderade.
Men säger mamma: » Barn, ni få sjelfva dela ut edra gåfvor », då har det för dem än större behag.
Det är en härlig julfröjd, när modern med sina barn, före sin egen fest, går till den fattige grannen och der också styr om en smula fägnad!
Tar hon till pa köpet en liten julgran med, då blir jublet så mycket större.
Men sin fulla festlighet får först då julfirandet, när ni samlar edra egna och de fattiga barnen att gemensamt inför det gröna jnlträdet sjunga någon helgens sång.
H v a d d a m e r n a t a l a d e o m.
Skiss af Georg Nordensran.
(Forts, från sid.
475.)
Både gossen och flickan hade ärft moderns stora, vemodiga ögon — men de hade också tagit arf af sin far.
Rose hade ingen hand med dem.
Svag och efter- gifvande.
Mot gossen kunde hon inte vara sträng, derför att han var sjuklig och klen.
Han hade fa- derns häftighet och hans nyckfulla lynne, visade ingen respekt för modern och gjorde allt, hvad han sjelf ville.
Och flickan — ja, jag får väl inte säga, hvad jag tänker om er väninna.
Men nog gör hon rätt, som tar emot sin baron, om han bar pengar till.
Gud tröste den man, som behöfde lefva af sitt arbete, om han fick en sådan lyxartikel i sitt hus.
Jag mins henne, när hon var fem år, hur hon stod framför spegeln och gaf ögon åt sig sjelf, hur hon tog på sig alla smycken, hon kunde få bära, och hur hon klädde ut sig, så snart hon fick tag i några brokiga tyger.
Ber ha ni anlagen.
För öfrigt apa- de hon efter sin bror i allting, fast han var yngre än hon.
H o n hade nätt och jemt gått och läst, så började Rose att förevisa henne ute i verlden — ja, du vet, Majken.
I deras lilla stad var det knapt lönt.
H o n var i Stockholm en hel vinter — och så bör- jade badortsbesöken.
Ulla Ellen skulle inte motse ett så bekymmersamt lif som hennes mammas, lilla Ellen skulle bli afyttrad och ha sin framtid betryg- gad.
Och så släpades hon med och förevisades — vacker, blyg, skär och späd med de der märkvärdiga ögonen — och modern gjorde sig rent af löjlig, som ni vet.
Det var verkligen intressant att höra, hvad her- rarne hade att säga sinsemellan om dem båda.
Hvad jag säger är, att det är ynkligt att ha lefvat ett lif, sådant som Roses, och så uppfostra sin dotter till samma nolla, som hon varit sjelf.
Jo, det blef resultatet af hennes lifs erfarenhet!
Och det fast hon min själ bordt ha haft tid att tänka öfver, hvad som fattats henne.
För det borde väl vara solklart, att hvad ungdo- men skall lära] sig, det är att arbeta, så den kan försörja sig sjelf.
Gosse eller flicka, lika mycket, oduglingar kunna de bli i båda fallen.
Och jag är så » modern », fast jag är en gammal tant på öfver- blifna kartan, att jag inte har högre tankar om en qvinna, som inte vill försörja sig sjelf, utan anser, att en karl skall föda och kläda och hysa henne och hon skall ta hans förtjenst af honom, än jag har om en karl, som inte kan dra ' sig fram, när Lan bara är frisk.
Ja, jag vet, hvad ni vill säga, små flickor.
Gift er så innerligen gerna allihop och sköt om edra små barn och bli en god hjelp åt edra män och arbeta med honom.
Men lär er och edra barn att stå på egna ben.
D e bli ju inte menniskor eljes utan ett slags&gt; parasiter.
Och den dag skall väl med Guds hjelp komma, då männen betacka sig för dylikt påhäng.
— — Ja, skratta ni, jag blir inte stucken för det.
Men nog kan man bli ond, när man ser, att folk inte lär sig någonting af sitt eget lif.
Ju äldre man blir, dess mer borde man kunnat lära.
Men se, att slå sig fram genom lifvet, det får man allt börja lära sig i unga år.
Eljes händer det, att det är för sent.
Och det är inte alltid det står en baron och bockar sig — — ».
hvarför Det började med, att hon inte kunde förstå, Kosa blifvit förargad och orättvis mot sin fästmans föräldrar.
Borde betänka sina pligter och ej helt tvärt afklippa sina resurser och lemna allt vind för våg.
Hvad skulle slägten säga?
De, som inte kände Kosas häftiga lynne, skulle tro, att hon varit illa hållen i deras hus, då hon njutit huld och skydd, och så skulle man kasta skulden på Karl.
Om hur han sörjde, handlade större delen af bref- vet.
Han hade blifvit helt och hållet förändrad och sörjde mycket, det borde bon ha i minne, och så skulle hon böja sitt hårda hjerta.
Karl hade nu gått in på att taga en plats på sin faders kontor.
Han ämnade slå sig till ro hemma och bli affärsman.