Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Omfånget af den verksamhet, som redan nu tillkommer landstinget, är icke heller ringa, då man besinnar, alt den alser icke allenast allmän hushållning, jordbrukets och andra näringars utveckling, samt anstalter för kommunikationsväsendets befordrande, än äfven helsovård, undervisning, allmän ordning och säkerhet m. m. och att gränsorna för denna verksamhet än vidare skola utvidgas, i den mån en allmännare hildning gör folket mägtigt af sjelfstyrelse och tidens fordringar i öfrigt dertill föranleda, lider icke heller något tvifvel.
Men, utom de stora fördelar i både högre och lägre mening, landstings-institutioncn i och för sig måste innebära, kan hon äfven tänkas komma att sätta en väl behöflig dam mot detta, endast särskilda orters angelägenheter rörande ilöde af framställningar, hvaraf våra riksdagar i ordets egentliga mening ölversvämmas.
Alt sådana angelägenheter kunna blifva föremål för national-represenfationens verksamhet år en i ögonen fallande oegentlighet, med hvilken man likväl skulle kunna försonas, om man kunde öfvertygas om, att dessa frågor åtminstone i allmänhet blefvo af riksdagen behandlade med sakkännedom och oväld.
Men att förhållandet icke är, eller ens kan vara sådant, torde icke vara någon obekant.
Sakkännedomen mäste i de flesta dylika fall brista och, i följd äfven deraf, oväld vid prölningen af denna mängd olika och mot hvarandra stridiga anspråk förutsätta egenskaper, som icke komma någon menniska till del.
För sin framgång eller sitt fall äro slika frågor äfven merändels beroende af den större eller mindre fyndighet, hvarmed de framhållas och bearbetas, och i förra händelsen kommer det hufvudsakligen an på att så uteslutande fästa blicken på det mål, som sökes, att medlen dertill blifva förbisedda.
Att riksdagarne skola göra en stor vinst i samma mån, mål af nyss antydda beskaffenhet blifva föremål för landstingens behandling, torde derföre vara obestridligt, och de sednare skola sålunda blifva verksamma medel att förkorta de förra, hvilkas rättvist öfverklagade längd förorsaka så många och så stora både allmänna och enskilda uppoffringar.
Men för alt landstingen må kunna medföra de fördelar, man af denna institution redan nu förväntar sig, och de flere, hvaraf hon i sin fortgående utveckling är mägtig, måste de ock vara i besittning af det vigtiga medel, som är häfstången uti alla både större och mindre företag, nemligen penningar.
Landstings-stadgan har äfven förutsett detta behof, och derföre bemyndigat landstingen att pålägga afgilter och upptaga lån.
Vill man emellertid med ömhet fostra den ännu späda och ömtåliga plantan, d. v. s. viii man göra den nya institutionen kär och dyrhar för folket, eller med andra ord icke ifrån början framställa henne i en allt för afskräckande gestalt, måste båda de nu antydda utvägarne, för att gifva henne förmåga att verka, med yttersta varsamhet begagnas, och följer man denna, såsom mig synes, både i klokhet och nödvändighet strängt föreskrifna regel, är det åter att befara, det landstingen skola föga kunna uträtta till befordrande af deras förnämsta syftemål, länens gemensamma angelägenheter.
För att icke förlora detta angelägna 158 Motioner i Bonde-Ståndet 1862.
N:o 109. roal och för att pä samina gång kunna undvika de nyss angifna tvämie sätten att skaffa sig tillgångar, liar jag icke kunnat utlinna något lämpligare, än att landstingen komma i besittning al' någon gifven eller alltid påräknelig inkomst, och någon annan sådan lärer för närvarande icke kunna ifrågakomma än den, som i hvarje län uppstår af minuthandel med och utskänkning af bränvin.
Häremot kan visserligen invändas, alt denna inkomstkälla redan, ehuru under andra former kommer länen till godo, enär af de afgifter, som i berörda afseende inflyta i hvarje särskilt län, en femtedel kan af länets hushållningssällskap användas till ändamål, som för länet nyttiga äro, och de återstående fyra femtedelarne, enligt stadgade grunder, tillfalla dels den stad, der de influtit och dels länets samtliga socknar; roen, utan alt underkänna den i så inånga afseenden nyttiga verksamhet, hushållningssällskapen utvecklat, kunna de likväl icke med hänsyn till sältet, hvarpå de bildats och ännu förstärkas, jemföras med de, enligt lagstadgade val, tillkomna landstingen, eller, för berörda medels lämpligaste användande, anses gifva samma säkerhet som de sednare, och då städerna och landsbygden måste tänkas hafva gemensam fördel uti länets framåtskridande och förkofran, kan icke heller hvarje stad för sig göra någon förlust genom uppoffringen af en inkomsttitel, som på andra vägar säkert skall komma staden mångdubbelt till godo.
På grund af hvad jag sålunda yttrat, vågar jag derför vördsamt föreslå: att de afgifter, hvilka, enligt Kongl.
Förordningen den 7 December 1860, inflyta för minuthandel med och utskänkning af bränvin, måtte hädanefter ingå till landstinget för att af detsamma förvaltas och användas till ändamål, som för länet nyttiga äro
;j och med afseende derå att Kongl. Förordningen om landsting af den 21 Mars innevarande år icke eger tillämpning å stad, som räknar flere än 25,000 innevånare, hemställer jag tillika, att § 24 uti nyss åberopade Kongl. Förordning, den 7 December 1860, kunde erhålla följande förändrade lydelse:
De afgifter, som enligt denna förordning inflyta för minuthandel med och utskänkning af bränvin, vare sig i stad eller å landet, insättas i landt— ränteriet för landstingets räkning för att af detsamma förvaltas och användas till ändamål, som för länet nyttiga äro.
1 stad, som har mera än 25,000 innevånare, tillfälle hela denna afgift staden, så vidt samma afgift i staden inflyter.
När, enligt § 23, rättighet meddelas till bränvinsulskänkning på passagerarefartvg, skola derför belöpande utskänkningsafgifter uppbäras i den stad elier kommun, hvarest rederiet har sitt hufvudsäte för att, enligt nu stadgade grunder, antingen landstinget eller staden tillgodokonnna.
Motioner i Bonde-St&ndet 1862.
N:o 110. 159 Slutligen anhåller jag ali denna min motion xnålte, till behandling af vederbörande Utskott, remitteras.
Stockholm den 19 November 186'2.
Per Nilsson, i Espö.
Af Paal Andersson från Jemtlands län, om indragning af de ät Kronofogdarne och Häradsskrifvarne i Jemtland anslagna sä kallade bohemman mot kontant ersättning af Statsverket.
Mer än ett exempel ega vi derpå, att många af Staten fordom vidtagna åtgärder, hvilka på sin tid varit af nödvändigheten påkallade oell för håde det all männa och den enskilde gagneliga och nyttiga, sedermera befunnits, i följd af förändrade tidsförhållanden, ej allenast icke motsvara det dermed afsedda ändamålet, utan till och med motverka detsamma.
Ett sådant exempel vågar jag nu för Rikets församlade Ständer framhålla uti de åt Kronofogdarne och Häradsskrifvarne i Jemtland anslagna, så kallade bohemman, hvilka lrån början, såsom ämnadt var, förskaffade sina innehafvare många och stora fördelar och, med afseende derå jemväl togos i beräkning som en icke ringa beståndsdel i deras aflöning, men numera blifvit dem, om icke till någon förlust, åtminstone till ingen nytta eller vinst.
Belägna uti mindre lämpliga trakter af landet och icke så bebyggda, att de af innehafvarne sjelfva skäligen kunna bebos, hafva dessa hemman, dels med anledning deraf och dels emedan deras innehafvare, hvilka i anseende till fögderiernas vidsträckthet en stor del af året måste i tjensteärenden vara borta från sina hem, icke ega någon tid öfver lör jordbruk, — hvilket dessutom skulle numera, sedan arbetslönerna mer än tredubblats mot hvad de förut varit, för sådana, personer ovilkorligen medföra förlust, — en längre lid blifvit mot ringa arrende till s. k. landtbonde!’ upplåtna, hvilket dock icke kunnat ske på mer,: än ett år i sender; och att sådana landtbönder icke vinnlagt sig särdeles mycket om jordens uppodling är tydligt, då de naturligtvis icke kunnat påräkna att under denna korta tid erhålla någon ersättning för deras derå nedlagda arbete.
Också är det 160 Motioner i B onde-Ståndet 1862.
N:o lil. en beklaglig sanning att under det jordens uppodling och förbättring går med stora steg framåt vid enskildes hemman inom landet, tyckes man vid boställena, hvilka oftast äro de bästa hemmanen, endast sträfva efter att bibehålla dem i deras förra skick och blott se till, att jorden icke försämras — den skada, som derigenom tillskyndas det allmänna och tvärtom den fördel, som skulle kunna vinnas derigenom, att Staten, mot utgifvande af en lämplig årlig ersättning till ofvanbemälde tjenstemän, återtog dessa hemman och antingen på längre tid utarrenderade dem eller och helt och hållet till enskild person försålde dem, talar så tydligt för sig sjelf, att jag anser det vara öfverflödigt att vidare derom nu orda, utan hemställer blott vördsamt, det Rikets Ständer måtte lör sin del besluta: att de åt Kronofogdarne och Häradsskrifvarne i Jemtland anslagna så kallade bohemman må indragas mot den ersättning i penningar, Kongl.
Maj: t i nådig Skrifvelse den 50 nästlidne September till dess Befallningshafvande i Jemtlands län föreslagit och hvarmed hemmanens nuvarande innehafvare i affordradt yttrande förklarat sig nöjda, eller dels med 5 procent af det utaf länets Pröfnings-kommitté fastställda taxeringsvärde å dessa hemman, dels ock 500
R:dr såsom hyresersältning. flin remiss till vederbörligt Utskott anhålles.
Stockholm den 19 November 1962.
Faul Andersson, från Jemtlands län.
Af Paill Andersson från Jemtlands län, om hemmanet N:o i Fängamons i Jemtland befrielse från rotering.
Genom hårhos bifogade afvittringsinstrument af den 50 Augusti 1050 och bevis af den 24 sistlidne Oktober är ådagalagdt, att nyhemmanet Fångåmon N:o 1 om ^jdels mantal är omgifvet af ijell och mossar, så alt jordmånen är ofruktbar och för odling otjenlig; och hvad som än ytterligare ådagalägger Fångamons ringa värde inhemtas af bilagda utdrag af Jemtlands läns Pröfnings-kommittés längd, hvarigenom taxerings - Motioner i Bonde-Ståndet 1862.
1G1 taxeringsvärdet å Fångåmon, i jemförelse med öfrige hemman inom Undersåkers socken, i afseende på hemmantalet förhåller sig i det närmaste som 400 till 4,805.
Men oaktadt delta hemmans dåliga beskaffenhet och vanlottade läge, kunde det dock vid den i provinsen sist verkställda rotering icke undgå ali blifva till ordinarie rotering indeladt.
Med anledning häraf får jag vördsamt anhålla: alt Rikets Ständer vilie besluta att hemmanet N o 1 om |:dels mantal Fångåmon i Jemtland matte, i likhet med Ansätt i samma län, från rotering befrias.
Om remiss till Stats-Ulskottet får jag anhålla.
Stockholm den '19 November 1862.
Paill Andersson, från Jemtlands län.
Af A. «I.
Sandstedt från Jönköpings län, otn förhöjning i de af Kongl Majit i dess nådiga Proposition af Rikets nu församlade
Ständer äskade anslag till anläggning och förbättring af vägar, jemte vatlenaftappningar och myruldikningar.
Då jernvägsanläggningarne i vårt land alltmera utbreda sig blir också behofvet af nya vägars och kommunikationsleders öppnande i de å ömse sidor om dessa stora pulsådror närmast belägne orter mera kännbart, bjudande och allmännare.
Det är klart alt sådana vägbyggnadsföretag måste komma i fråga och företrädesvis utföras utan synnerlig tidsutdrägt i folkrikare trakter, der en.lifligare rörelse eger rum och hvarigenom Staten tillskyndas en snar och säker vinst; men det linnes också andra delar af landel, der ingen jernväg löper fram och dess anläggande möjligen till aflägsna tider måste uppskjutas, under detsamma behof af vägförbättringar, omläggningar eller alldeles nya trafikleders upptagande till samfärdselns, slöjdernes och rörelsens lifvande och förkofran oupphörligt gör sig gällande.
Jag vill härmed hafva det sagdt och erkändt, alt det är en lika nödvändighet för de fattigare, som för de bättre lottade orternas befolkning, ett för hela landet Bilt. till R.
Brot. 1862 $ 1863. 11 Sam. 4 Afd. 21 162 Motioner i Bonde Ståndet 1862.
N:o 112. gemensamt intresse, en verklig statsangelägenhet, alt tillräckliga medel till alla dylika anläggningars eller vägförbältringars, utdikningars, valtenaftappningars o. s. v. u t förande finnas tillgänglige, hvarigenom väsendtligt fördelar i ekonomiskt, kommereielt och äfven sanitärt hänseende beredes folket och dess barn, men att sådana företag icke låta sig verkställa i behöflig utsträckning med nu befintliga anslag för dessa ändamål inses lätt, då man af den Kongl.
Propositionen till Stals-Utskoltet angående Statsverkets tillstånd oell behof inhemlar alt Kongl. Majit af Rikets Ständer äskat:
!:o till fond för anläggning af nya samt förbättring eiler omläggning af backiga eller eljest mindre goda vägar 150,000
Riksdaler årligen för de tre åren 1064— 1866.
2:o till fond för befrämjande af utdikningar och aftappningar af sanka trakter och sjöar, till beredande af odlingsföretag 50,000 Riksdaler årligen för nyssnämnde tre år, äfvensom 3:o till fond för understödjande af myrutdikningar och vattenaftappningar i de sex nordligaste länen 50,000 Riksdaler årligen för ifrågavarande tre år.
För att således kunna i sambredd med jernvägsanläggningarne så att säga fortskynda fäderneslandets stigande i industri och odling och dermedelst framkalla ett allmännare välstånd, samt, så vidt det ligger inom möjlighetens och billighetens gränsor, göra alla landsorter delaktige af, de fördelar, som i detta fall stå att vinna genom rikare anslag lill kommunikationsleders öppnande och förbättrande, jordens tjenliggörande till åkerbruk m. m., en angelägenhet näst folkupplysningens befrämjande den vigtigaste, mest fruktbringande och allmännyttigaste, vågar jag föreslå alt Rikets Ständer, i betraktande såväl af hvad jag ofvan haft äran anföra, som deraf alt hos Väg- och Vattenbyggnadsstyrelsen linnas hvilande arbetsplaner och förslag till väganläggningar, till hvilkas verkställande erfordras icke mindre än 1,67 1,040 Riksdaler och till vattenaftappningar, hvarför kostnaden är beräknad till 719,060
R:dr, mätte för de 5 år, nästa stalsregleringsperiod omfattar, ibland Sjette Hufvudtitelns anslag till jordbruket, handeln och näringarne, bevilja och uppföra ett med 500,000 Riksdaler, utöfver de af Kongl. Majit i <*fvanåhero pade punkter 1, 2, 3, i angifne ändamål äskade belopp, förhöjdt årligt anslag till fördelning proportionaliter mellan der oinhandlade fonder.
Stockholm den 19 November 1862. A. J. Sandstedt. från Jönköpings län.
N'.o 113. 163 N:o 113.
Dahlgren från Elfsborgs län, om vpphäfvandc af före skrif terne rörande handlingars beläggande med stämpladi papper.
Den stadgade karleringen, af en mängd dokumenter förorsakar sannolikt för såväl embetsman, hvilka dermed skola taga befattning och deröfver utöfva kontroll, som för den enskilde, hvilken skall vidkännas kostnaden för och besväret med densamma, mångdubbelt större olägenheter och besvär, än det gagn, Staten njuter af det jemförelsevis mindre betydliga belopp, som den på denna kartering kan hafva i behåll, när kostnaderna för kartornas tillverkning, försäljning, kontrollering och redovisning afräknas.
Den löranleder trassel och förluster och kan mången gång lägga binder i vägen för den okunnige eller obemedlade alt söka och vinna sin rätt.
Såsom statsinkomst synes den icke vara behöflig, då dess belopp på långt när ej uppgår till inkomsternas beräknade öfverskott utöfver utgifterna och borde således kunna utan afsaknad undvaras ; men äfven om beloppet, oaktadt hvad nyss anmärktes, ovilkorligen skulle behöfvas för statsutgifterna, så kunde della med mera lätthet och rättvisa fyllas genom annan bevillningstitei.
Såsom bevillning betraktad drabbar d^n ytterst ojemnt, enär den ene kan i åratal undslippa att bekosta någon karlering medan en annan tilläfventyrs under denna bevillningstitei på ett år kan få utgöra mera, än den ordinarie bevillning han på flere år erlägger, hvarjemte den synnerligen hårdt träffar just de obemedlade, som måste underkasta sig lagsökningar och dylikt.
Med afseende på dessa skäl och då jag tror mig kunna sluta att Staten och den enskilde ömsesidigt skulle hafva fördel af skatteuppbördens förenkling och sammandragning till färre och lätt handlagda skattelitla^, föreslår jag : att all kartering af dokumenter må helt och hållet afskaffas och föreskrif terna derom upphäfvas.
Stockholm den 19 November 1902.
C. Dahlgren, från Elfsborgs län. 164 Motioner i Bonde-Ståndet 1863.
N:o 1L4.
Af E. Jj Hudberg frän Calmar län, om båtmanshållets öfvertagande af Stalén emot viss penningeersättning.
Vid betraktande af båtsmanshålleus fördelar oell olägenheter visa sig, enligt min tanke, de sednare afgjordt öfvervägande.
Den enda fördel
Staten kan hafva af båts— mansindelningcn är deri, att trupper blifva af rolarne uppställde, äfven om del skulle blifva mycket ondt om folk oell aOöningcn således komme att ökas.
Deremot får (lottan en mängd manskap, som hvarken är vandt vid sjön eller besitter fallenhet för sjömansyrket, ty de äro i de flesta fall uppfödde vid jordbruksarbetet och egna sig blott af ekonomiska skäl åt båtsmansljensten.
Följden häraf blir för båtsmannen otrefnad i en sysselsättning, för hvilken han ej har någon håg.
För att öfvervinna denna otrefnad, hängifvet' lian sig ofta åt utsväfningar och laster, hvaraf K ro nans tjenst, så väl sorn lians egen fördel, ofta i betydlig mån lider, tills han slutligen blir kasserad och rolen måste ställa annan karl i stället, under det den i tjensten förderfvudc ofta med familj faller fattigvården till last.
Att sjöförsvaret under de sednare åren genomgått många och stora förändringar är ganska välkändt, och om Staten öfvcrloge anskaffandet och underhållandet af båtsmännen, så kunde flottan derigenom erhålla cl t mera sjövandt manskap med lust och fallenhet för båtsmansljensten, och skulle då säkert en ganska vacker båtsmanstrupp uppstå och framvisas.
Rotarnes skyldigheter kunde då antingen på en gång till Slaten inbetalas eller ock en lämplig vakansafgift årligen erläggas.
Beträffande åter de beklädnadspersedlar, hvilka rolarnc för några år sedan blefvo frikallade från, genom erläggande af en årlig afgift till Staten, voro bland dessa icke inberäknade de så kallade småpersedlarne, utan dessa tillhörer det ännu rotarne att in natura till båtsmännen utgöra.
Min tanke vore derföre, alt lika väl som Staten öfverlagd en del af beklädnads-skyldighelen, den äfven kunde öfvertaga alltsammans.
Genom en sådan anordning skulle Staten och bålsmanstjenslen å ena sidan, och rotehållarne samt kommunen å andra, hafva blott fördelar och ingen skada.
Alltså vågar jag föreslå : all båtsmanstruppcrnes uppsättning och underhåll öfverlagcs al
Slaten och bålsmansrotarne derifrån befrias mot erläggande af en viss penningeränla eller vakansafgift samt alt dc s. k. småpersedlarne jemte öfrige beklädnaden finge af Slaten öfvertagas oell Statsmedel dertill anvisas.
Motioner i Bonde-Ståndet 1862, N:o 115. 165
Om remiss häraf till vederbörligt Utskott anliålles.
Stockholm den 19 November 1862. E. J. Rudberg, från Öland.
Häruti instämmer : N. Bäckström, från Calmar Ian.
Af Anders Andreasson från Elfsborgs län, om förändring i vissa delar af nu gällande Förordning angående tillverkning af bränvin.
Enligt nu gällande Förordning angående bränvinstillverkning är allmogen och den mindre jordbrukaren helt och hållet beröfvade tillfälle att till bränvin förvandla produkterna af sin jord.
Alt ändamålet med nu gällande lagstiftning just varit sådant, eller alt utestänga allmogen från denna näringsgren, samt mindre åsyftat hämmandet af alltför stor tillgång på bränvin, synes bäst deraf att man lemnat tillverkaren tillfälle att, efter godtfinnande, välja emellan 5 särskilda tillverkningstermincr, derest han icke ville begagna sig af alla, hvilket ock haft till följd att tillgången på bränvin visserligen icke minskats.
För att åtminstone i någon mån jemka det oriktiga och emot den mindre jordbrukaren, obilliga lili nu gällande bränvinslagstiflning, vågar jag derföre föreslå : att 100 kannor må utgöra minimibeloppet af tillverkning per dygn, samt maximum bestämmas till 500 eller högst 1,000 kannor, äfvensom att hränvinstillverkningen hädanefter endast må ega rum under 2 terminer, nemligen från den
I Mars lill den 15 April samt från den 1 November till den 15 December, hvilka tider af året i anseende till ymnig tillgång på vatten, och då rådande kyligare väderlek, Aro de beqvämaste för jordbrukaren samt dessutom de lämpligaste för ladugårdsfodringen och höstarbetet, utom det att Januari och Februari månader äro bäst passande för skogskörning.
Tillika anser jag att tillverkaren endast må 166 Motioner i Bonde- Ståndet 1862.
N:ö 116. ega rättighet alt bränna under cn af dessa tenniner, hvilkendera han sjelf för sig linner lämpligast, äfvensom att tillverkaren bekostar kontrollörens aflöning, jemte husrum och kost samt skjuts från närmaste stad till och från tillverkningsstället, — en utgift, som, enligt hvad jag tror mig veta, den mindre jordegaren i så fall icke skulle undandraga sig, vid hvilket förhållande invändning emot denna lagförändring icke keller torde kunna väntas från den lagstiftande magtens sida.
Skulle, om denna förändring vidtoges, driftkostnaden tyckas den mindre jordbrukaren alltför stor, så eger lian ju frihet att låta bli att bränna, men derföre bör icke tillfälle betagas den, som ser sig kunna gå ut med kostnaden.
Inom mitt kommittentskap finnas trakter med så svåra kommunikationer, att, isynnerhet höstetiden, knappt transportkostnaden crhålles för en tunna potates, ehuru denna sednare produkt, jemte någon skog, är det enda, genom hvars försäljning innebvggarne kunna bereda sig tillfälle alt betala sina kronoutskylder.
På grund af hvad jag nu anfört, yrkar jag att nu gällande lagstiftning angående bränvinslillvcrkning måtte förändras i den syftning denna motion omförniäler ; anhållande jag om remiss häraf lill vederbörligt Utskott.
Af Carl Nettelbladt I rån Stockholms län, om upphäfvande af hittills gällande reglemente för vården af Socknemagasinerna samt öfver lemnade ät kommunalslyrelserna alt öfver desamma förfoga.
Uland inrättningar, som qvarstå från förra århundradet och möjligen då kunde vara till någon nytta, innan landet hunnit den uppodling och till den sädesproduktion den nu eger, äro våra Sockenlånc-magasiner qvarlefvor, som väl bland mycket anna t tyckes hafva öfverlefvat sin lid.
Dessa inrättningar med sina Kongl, reglementen upplaga vanligen en förvaltningskostnad af 6 till 10 tunnor, och en ränte beräkning af 4 kappar pr tunna för ett lån från våren till hösten, till följd hvaraf de blifva procenteri-inrättningar, som oftast kunna räkna 25 procent, och äro såle - Motioner i Bonde-Ståndet 1862.
167 des alldeles icke detsamma, hvad man med dem åsyftade: en hjelp åt de fattige eller mindre bemedlade.
Det är sanni att den behållning, som deraf skördas är i allmänhet anslagen till vissa utgifter, såsom aflöning åt skolmästare, barnmorska och mycket annat, men då man besinnar att dessa medel tillkomma, snart sagdt, endast genom den fattige och obemedlade (ty få andra anlita denna procenteri-inrältning), så tyckes det ej gerna vara med rätt och billighet öfverensstämmande att för nyssnämnde utgifters bestridande på detta sätt fortfarande ockra på den fattige.
Jag vågar således föreslå: all Rikets Ständer måtte hos Kongl. Majit anhålla om dessa reglementens upphäfvande, så> alt kommunal-slämma må ega ali besluta om dessa magasiners bibehållande, med de färändringar, som tidsförhållanden kräfva, eller på hvad annat säll dem för godt synes.
Af Carl Nettelbladt från Stockholms län, om ändring uti 9 Kap. 1 § Ärfda-Balken, i fråga om rättighet för sterbhusdelegare i stad att sjelfva utse bouppleckningsförrättare.
Vid sislförflutne riksdag väcktes af mig inom detta Hedervärda
Stånd motion om en förändring af sisla momentet i 1 § 9 Kap. Ärfda-Balken, gående ut på att jemväl i rikets släder sterbhus måtte vara berättigade att lill förrättande af bouppteckning utse den till hvilken de hafva mesta förtroende.
Delta förslag kröntes då icke med framgång, som det efter min tanke förtjenat, och i betraktande af sakens vigt äfvensom af rättvisan i den förändring, jag påyrkat, har jag ansett mig icke böra af det första misslyckade försöket låta afhålla mig ifrån att förnya samma motion.
Jag får alltså härigenom vördsamt föreslå: att uti förberörde 1 § af 9 Kap. Ärfda-Balken orden: ”Lyder boet under 168 Motioner i Bonde-Stånclet 1862.
Stads-domstol etc.” malle utgå och i stället eli moment införas af följande lydelse: