Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
På liknande sätt som helsan lider men af den brist på sömn barnbalerna framkalla, så förderfvas den ock af det öfverflöd på olämp- lig mat och dryck, som där bjudes.
Fint får det lof att vara åt småherrskapet, eljes gillas det ej, och därför anordnas allt på ungefär lik- nande sätt som hos de fullvuxna.
Mellan dan- serna serveras mandelmjölk, lemonad o. dyl., men hvad värre är, ofta äfven glace åt de upphettade, oförståndiga ungdomarne.
Och se- dan kommer supén i den sena kvällstimmen med smörgåsbord och fågel, med efterrätt (glace) och vin.
I sanning en lämplig diet för barna- magen.
Med dessa våra anmärkningar vilja vi dock ej beröfva barnen nöjet att tid efter annan roa sig bland jämnåriga, utan önska blott väcka tanken på en reform i anordnandet af barn- bjudningarna.
Vi skulle då allra först vilja betona, att man ej bjude allt för många barn på en gång och på förhand tillsäge om, att alla komma enkelt klädda samt utan handskar.
Vidare bör man ej tillåta något slags titule- ramde eller högtidlig presentation.
Det är en skara barn, som skall leka och dansa, och detta sker bäst utan titlar och krus.
Ej heller får hela kvällen upptagas af dans som hos de fullvuxna, utan man bör anordna ringlekar, sittlekar oeh dyl., så att tillställningen ej för- lorar sin barnsliga karaktär.
Om barnen komma vid femtiden, böra de få sin kvällsvard senast kl. Va 8 och då ej bjudas på annat än påbredda smörgåsar och mjölk samt, för att gifva det hela en festlig prägel, någon enkel, lättsmält efterrätt.
Före kvälls- varden kan man ju gifva dem några lättare förfriskningar, men intet sprithaltigt, hårdsmält eller iskallt.
Senare än kl. 9 bör en sådan barnbjudning ej sluta; anser man tiden vara otillräcklig, så kan man hellre börja tidigare.
Föräldrar, som vilja sina barns väl, och det vilja ju alla, böra aldrig ställa till några barn- baler och ej heller tillåta sina barn at besöka sådana, utan låta dem i stället då och då bjuda hem sina vänner i all enkelhet, som ofvan skildrats.
Men då emellertid alla reformer till ett bättre vanligtvis gå uppifrån och nedåt, så skulle vi härmed vilja uppmana just de högre klasserna, hvilka genom sitt exempel förledt mången till efterföljd, att modigt taga första steget fullt ut och hädanefter endast gifva så- dana hembjudningar, dit äfven en förnuftig moder kan våga skicka sitt barn.
Liten från s v e n s k a e f t e r s k ö r d s k a l d i n n o r s För I d u n af Birger b l o m p a r t e r r.
Ett nyupptäckt poem af » Herdinnan i Norden ».
f et hade varit lif och rörelse hela sön- dagen i den vidsträcka parken kring det gamla mälargodset.
» Aros » frivilliga.
skarpskyttekår — och med den halfva den gamla mälarstaden — hade kamperat där, och en oafbruten folkström hade passe- rat fram och åter genom salarne och gema- ken med de många historiska minnena och dyrbara konstskatterna från de båda förra århundradena: Magnus Stenbocks i fängelset svarfvade elfenbensfigurer, Corregios, Carac- cis, le Bruns, J. Vernets, Poussins, Ehren- strahls, Scheffels, Roslins och Johnsens mål- ningar, Sergels och Cousins skulpturverk, Carl Jean Cronstedts camé-samling m. m.
Nu hade ändtligen korum hållits, afskeds- marschen bortklingat och skarorna inskeppat sig för att ånga åter till hem och härd.
Och på den höga stentrappan hade den unge borg- herren och hans unga grefvinna samt jag, deras gäst för tillfället, slagit oss ned i den fagra, ljumma, nordiska högsommarnatten.
Det föll en svärmisk stämning öfver oss, oeh i det de stora slipade glasen stöttes hop, er- inrade jag, vid tanken på minnena, som slumrade därinne, om Snoilskys: Fyll i den blänkande pokalen, den värmaren vid isig pol!
Af purpur gjuts ett sken i salen, en strimma af burgundisk sol.
På bägarn Carols namn och strider en konstnär skurit i kristall.
Se, hur hvar bild får färg omsider: bak tomma harnesk drufvan sprider som hjälteblod sitt ädla svall.
Om du vill veta, kommer bägarn i arf ifrån en karolin.
En gång om året gamle ägarn lät den gå laget kring med vin.
Den siste af Måns Bocks dragoner, han uppstod i sin blåa rock och tömde så vid waldhornstoner en skål för Cronstedts fältkanoner och för Bennets och Duckers choc.
» Ja, på tal om poesi, » inföll den unga borgfrun, » så är nu rätta stunden att föra vår gäst ned i Apollo-salen, och jag önskade, » tillade hon, » med Snoilsky, att också just nu vore den rätta stunden och därtill det rätta ord att väcka ur långa blunden den ätt, som försvann från jord ».
Ned i parken, åt sjöstranden till, fördes jag nu, ned till en rymlig berså, omgifven af åldriga, höga träd, och hvari flere moss- bänkar slöto sig kring ett vittradt stenbord.
Här — fick jag nu höra — hade » Herdin- nan i Norden », » Den sörjande turturdufvan », Hedvig Charlotta Nordenflycht, en sommardag för nära 150 år se ' n, anordnat en fest för den grefvinna, som då var herskarinna på godset.
Festens föremål hade varit kostyme- rad som vishetsgudinna, och skaldinnan, ko- stymerad till Apollo samt omgifven af trak- tens alla unga adliga sköuheter, förklädda till skogs- och vattennymfer, hade deklamerat ett skaldestycke till hennes ära.
Men det där skaldestycket hade man dock förgäfves efter- sökt i fru Nordenflychts samlade dikter.
Emellertid hade festens minne som en tradi- tion bevarats, släkte från släkte, inom famil- jen, och bersån hade allt sedan kallats: Apollo-salen.
Nere i parken, å andra sidan slottet, ligger bibliotekshuset, en stenpaviljong med två gan- ska stora rum, uppförd i medlet af förra seklet och inneslutande den del af fideikom- misset, som består af en större dyrbar bok-, gravyr- och manuskriptsamling.
Jag hade, efter att ha önskat mitt värdfolk » godnatt! » för deras egen räkning, ströfvat omkring i parken utan att känna något sömnbegär, en lång stund.
Så började röda rosor spricka ut mellan de lätta skyarne å himlen, och de första solstrålarne lekte snart mot stenpavil- jongens grå muryta.
Jag hade nyckeln i fickan — jag hade ju kommit för att stu- dera det gamla bibliotekets skatter — och beslöt gå in.
Den första solstrålen, som si- lade sig in, då dörren öppnades, sköt fram och pekade på en cahier, hvars guldornament i det samma började glöda, flamma, liksom dragande mina blickar till sig.
Jag öppnade den, och det tredje, fjärde manuskriptet jag fann — ett original manuskript med fru Norden- flychts vackra piktur — var just: j j p u l l o til Minerva eller Herskarinnan.
Den Högwälborna Fru Grefvinnan Margareta Beata Cronstedt, f. Gryndel, på dess födelsedag den 24 Junie 1745.
Minerva, kom här in, din täcka lund är prydd.
De nio systrar stå här redo att utvisa, hur lyckliga de ä ' inunder ditt beskydd, sin ' offer ha de här at sin gudinna prisa.
När hon sig hvilat har i denna vishetssal; som henne invigd är och h o n för sin täcks kalla, hvad höga tankeslut, hvad vist och ädelt tal har Hon här icke fört bland sina nympher alla!
J kvicka fåglar, J, s o m lystrat häruppå, han J ej något lärt utaf gudinnans lära?
Ach, samlen hvad J hör och fören härifrå til andra kvinnor hän, det skall dem nytta göra.
I löfbevuxne trän, som pryden denna lund och kiempas o m at gie er härskarinna skugga, i eder täta bark o c h vid er ' rötters grund skall man gudinnans namn, dess dygdelof uthugga.
Så länge någon saft i edra stammar fins, skall hennes minnes ros mot tidens ilar växa.
I skolen vitne gie, o m rycktet icke mins, at hon har delat här så mången vishets läxa.
Gripen af en egendomlig känsla, skyndade jag åter ut i parken.
Fåglarne hade nu bör- jat sina morgonsånger, solstrålarne spelade i trädtopparne, och vassen bugade för den lätta sjövinden, öfver Apollo-salens gröna hvalf höjde sig liksom eu töckenskepnad, sväfvade sakta ned och mottogs i omfamning af mälare- böljorna, som i nymorgnad brusning slogo mot Fullerö strand.
o Askledare.
Af Josefine Gullberg.
et är ej en vetenskaplig afhandling öfver åskledarne, som här framlägges för läsa- ren.
Egentligen är det icke alls någon af- handling, och icke heller blir den vetenskap- lig, om den nu ens handlar om åskledare.
Den åskledare, hvarom bär är fråga, fanns långt före Benjamin Franklins tid.
Den är nästan lika gammal som världen, och dess för- ste upptäckare var fader Adam.
En åskledare är ett föremål, mot hvilket dunderguden urladdar sin vrede, och det för- sta föremål, mot hvilket vår jords dundergud, mannen, urladdat sin vredes åskor, var kvin- nan.
Då allas vår fader, Adam, förbrutit sig mot, jag vet icke hvilken paragraf af jag vet icke hvilken lagstadga, hvem var det, som fick uppbära skulden därför?
— kvinnan.
Hon var den första åskledare i världen, och åsk- ledare blir kvinnan hela sitt lif från vagga och till graf, så länge världen står.
Hvem är det, som redan i barnkammaren blir tuktad, kujonerad och tyranniserad?
Hvems hår är Vid den lysande fest, som Publicistklubben då längst och mest tjänligt för ett riktigt karla- härstädes anordnade i Cirkus den 1 1 dennes, tag?
— Lilla systers förstås, det faller af förekom på det rikhaltiga programmet bland sig siälft.
aodra nummer en tidoingsbalett, som väckte Men utanför barnkammaren finnes äfven åsk- allmänt bifall.
En af vårt lands mest framstå- ledare, oeh där äro de kanske ännu mera nöd- ende representanter för Terpsichores vackra, äkta vändiga.
Hvem får uppbära manneDS dåliga kvinliga konst hade komponerat och ledt den- lynne, om soppan är för varm eller för kall, samma.
Hennes namn läses här ofvan.
Som om steken är rå eller bränd, om priserna falla, en pendant till bilden af » en gammal dansfru », om arbetarne strejka och affärerna gå illa, om hvilken vi meddelade i förra numret, bringa man begår fauter i priffen eller förföljes af vi i dag de behagliga dragen af en modern otur i viran?
Hvem får lida, om, vid sista balettmästarinna.
stjärnfallet, han, blott han blifvit förbigången, Josefine Gullberg tillhör en gammal » balett- eller om alla andra vänner och bekanta fått släkt ».
En halfbroder till henne, Carl Marvig, nordstjärnan, under det en enkel vase förirrat är nog ännu i friskt minne för en äldre gene- sig på mannens fosterländska bröst?
Hvad skulle mannen då taga sig till, om han ej ration från medlet af 50-talet, då han var pre- mierdansör vid k. operan i Stockholm.
hade till hands sin åskledare, hustrun?
Fru Gullberg föddes i Vasa 1 8 5 9, men har Och om någon gång så illa skulle hända, tillbringat sin ungdom i Ryssland, där hon re- och sådant händer nog en eller annan gång, dan vid 5 års ålder debuterade på dåvarande fast lyckligtvis ytterst sällan i vår moraliska kejserliga Alexanderteatern som dansös.
Vid tid, om, sade jag, det någon gång så illa skulle 1 3 års ålder kom hon med sin familj till Sverige.
hända, att en äkta man skulle glömma sig, Hela familjen, 6 syskon, utgjorde ett balettsäll- d. v. s. glömma att han är en äkta man; om skap, det Johannesénska, som under faderns han plötsligen skulle tro sig åter förflyttad till det glada ungkarlslifvet, hvems är väl då skulden?
— Hustruns, naturligtvis hustruns.
gen våga opponera sig mot det unga Sverige.
Hon är antingen för litet eller ock för mycket Men skulle så ske, och skulle en olycka följa begåfvad, hon är dessutom för lugn eller för häraf, ja, då är det moderns svaghet, som är liflig, än för litet kär i sin man eller ock för skuld därtill, då återfaller hela felet på mo- mycket; hon klär sig för litet eller för myc- dern, ej på fadern, ty hvad har väl fadern ket; hon ser ej bra ut, eller om hon det gör, med barnens uppfostran att göra, hvad fel så är hon i alla fall ej längre så ung som på har han, om denna misslyckats?
Om allt går bröllopsdagen; alltså är det hennes fel, det bra, då är det naturligtvis hans förtjänst, helt kan ju ingen förneka, oeh det förnekar ej och hållet hans.
heller någon människa.
Samhällets alla åskor Och om i uDgdomsyra och ungdomsdårskap drabba hustrun, åskledaren, och mannen går ynglingen låter förleda sig af passionerna, då oberörd.
är det åter moderns skuld: hvarför har hon Och på hvem är det väl, som den arma uppfostrat honom så?
hustrun då i sin ordning skall uttömma något Och när ett kärleksfel begåtts, hvem straf- af all den vrede, all den bitterhet, som sam- fas hårdast af natur- och mänskolagar?
Kvin- lat sig i hennes hjärta?
Åter är det en eller nan, alltid kvinnan.
flere kvinnor, som få uppbära detta, och ofta När så, ute i världen begåtts ett brott mot förstå de arma tjänarinnorna alldeles ej med lagarne, nöjer man sig ej med att veta, det hvad slags elektricitet det moln är mättadt, brottslingen blir känd och straffad, man spör- som urladdar sig öfver deras hufvuden, ja, de jer då högt eller lågt, på franska eller på sven- förstå ej ens, a t t de själfva blott tjäna som ska sitt: » Ou est la femme? » Kvinnan — åskledare.
hvar är hon?
Och alltid lyckas man finna De åskslag, som utdelas af sonen i huset, någon kvinna, som kan få bära skulden för han, som ännu lefver i den tron, att hans mannens brott, ty finnes det ej till hands nå- ung oeh vacker, hel eller half världsdam, manliga öfverlägsenhet ligger i knytnäfven, ha gon hittills i kök och jungfrukammaren funnit min- så skall man alltid i någon vrå af världen dre tåliga åskledare; numera lär väl dock in- kunna leta upp ett gammalt hufvud, böjdt af ledning uppträdde öfver hela Sverige, gjorde mycken lycka och vann stor popularitet.
Familjen bosatte sig sedermera i Norge.
Se- dan dock Josefine Johannesén år 1 8 8 3 ingått äktenskap med den bekante literatören och landsortskorrespondenten Gustaf Gullberg, kom hon åter till Sverige, och debuterade första gången som balettmästarinna i början af 1 8 8 5, då hon på Nya teatern med framgång uppsatte de lysande baletterna i operetten » Afrikaresan », som med ens fäste uppmärksamheten vid henne både som instruktris och som dansös.
Hon upp- trädde nämligen själf som gäst i dessa baletter.
Sedan dess har fru Gullberg arrangerat en hel del mindre och större baletter, såsom i féeriet » Tummeliten », i » Preciösa » och » Kej- sarens nya kläder », där hon äfven själf med stor framgång uppträdde.
En synnerlig lycka gjorde fru Gullberg genom det briljanta sätt, på hvilket hon uppsatte och arrangerade den populära operetten » Mikadon » såväl vid Vasa- teatern som vid Göteborgs stora teater och det Fröbergska sällskapet.
Hennes senaste prof ut- gjordes af baletterna i » Per Svinaherde » i Gö- teborg, hvilka såväl af operans egen komposi- tör som kritiken erhöllo de amplaste loford.
Fru Gullberga styrka ligger i hennes smak vid kompositionen, och den stora förmåga hon eger som instruktris.
Det är att märka, att hon icke vid ett enda af de tillfallen, hon haft att här arrangera baletter, disponerat öfver en i konsten utbildad kår för att utföra sina intentioner, utan måst så att säga skapa af in- tet; likväl har hon — såsom i » Kejsarens nya kläder » — enligt pressens och kännares åsikt vunnit de allra bästa resultat.
Fru Gullberg tillhör en annan » skola » än den här i Sverige ännu gällande Bournonvilleska.
Elev af den världsberömde svenske balettmästa ren vid kejserliga baletten i Petersburg Johan- son, hyllar hon dennes metod, som mera går ut på att åstadkomma en harmonisk verkan af rörelserna än att framhäfva den rent mekani- ska skickligheten i svåra steg och pas.
Det är också därigenom hon kunnat få fram så vackra resultat utan något underlag hos de uppträdande af rent koreografiak fackskicklig- het.
år och sorger, mot hvars grånade ^hjässa sam- hällets vredes åskor kunna riktas.
Hvarför fostrade hon ej bättre sin son?
Man glömmer, att årtionden efter årtionden förgått, under hvilka sonen fostrat sig själf eller fostrats af andra, att hon, den gamla, längesedan afspisats med orden: » mamma har gammalmodiga idéer », eller: » mamma förstår ej det där ».
Och hon, den gamla, hon tiger och lider och bär tåligt det klander, som med rätta borde ensamt tillkomma sonen, men kanske att ännu under tårarne det skrynkliga ansiktet upplyses af ett leende: det är ju dock för ho- nom hon lider, då synes henne smärtan ljuf.
Arma, lyckliga moder, huru skulle du kunna klaga öfver att få tjäna som åskledare för din son.
Glömmen ej lduns skollofskoloni!
1 Minsta bidrag emottagas taeksamt.
» Det var en dröm. » Öfvers.
J^fag är preat i en liten småstad, en riktigt trefliig liten stad.
Så sade då mor en dag, att jag måste resa till hufvudstaden för att fä mig en ny vinterrock, ty min gamla började att blifva så betänkligt sliten i kanterna; pä sam- ma gång kunde jag ju enligt löfte skaffa henne en ny sidenklädning, hvilket hon så väl be- höfde.
— Nä ja, när mor säger något, så sä- ger jag just aldrig emot, ty hon har nästan alltid rätt.
Sä satt jag då i kupén.
Jag nickade ett farväl åt mina kära, oeh tåget gick.
Hvad tiden går långsamt på järnvägen, när man är ensam.
Jag hade nämligen under flere sta- tioner blott en reskamrat, en äldre dam, som satt och slumrade i ett hörn.
När vi framkommit till N. varseblef jag, då tåget långsamt gled länga efter perrongen, en ung flicka, som nyfiket tittade in i hvarje kupé såaom för att välja den, som vore bäst att sitta uti.
Bä hoppar hon raskt upp i den, i hvilken jag är, oeh sätter sig i ena hörnet, sedan hon lagt en sirlig resväska uppe i nätet.
Hon ser så söt ut med sitt ljusa, lockiga hår, sina blå ögon och sina friska, hvita tänder.
Ett gladt leende ligger öfver hennes barnsliga ansikte.
Nu fortsätter tåget sin färd; hon sitter länge tyst oeh stilla i sitt hörn, under det hon än betraktar mig, än den gamla sofvande damen, som sitter midt emot henne, men plötsligt springer hon upp och tar ned sin resväska ifrån nätet.
Hon öppnar väskan och tager fram därur några nothäften.
Ett af dessa läg- ger hon på sitt knä, spelar ackompagnementet med ena handen och gnolar sakta melodien, under det hon lätt stampar takten med högra foten.
Det är visst en munter visa, ty ju mer hon sjunger, ju mer ler hon, och slutligen räc- ker hun skrattande nothäftet åt mig och frågar: » Känner ni till den här? » Jag nickar leende tillbaka: » Ja, nog känner till den, det är en af mina älsklingssånger. » » Å, jag vill just icke påstå, att det är min, men den är så innerligt komisk.
Vänta, skall ni fä höra! » Och hon gnolade halfhögt med en klar mezzo- sopran: » Två ögon, två ögon kan fläta en snara, och den ej vill fångas, må ta sig till vara. » — » Är den inte löjlig? » frågade hon leende.
» J o », svarade jag, » men den är så sann. » Är det någonting i mitt svar, som misshagar henne.
Hon ser helt förvånad på mig och blir blossande röd.
— Hvad i all världen är det åt flickungen.
Hon kan väl ändå icke misstänka mig — gamle, ärevördige prestfar, som har hustru och fem barn hemma — för att komma med dunkla ord och häntydningar.
Hon har emellertid tagit fram ett annat not- häfte, som hon långsamt bläddrar igenom.
Jag böjer mig fram för att uppfänga litet af hennes sakta gnolande, men hon märker det och tiger ögonblickligen.
Jag lätsär vara alldeles lik- giltig därför, fast iag ej vill förneka, att jag känner mig litet nyfiken och inom mig är för- argad öfver den skalkaktiga blick, som hon sänder mig under de långa ögonhåren.
Slut- ligen känner jag mig dock helt trött och lutar mig därför tillbaka för att sofva.
Innan jag ännu alldeles förlorat medvetandet om det, som försiggår omkring mig, hör jag ett sakta och dämpadt gnolande: » Det var en dröm ».
jag Vi ha visst passerat många stationer, innan jag åter vaknar.
Den gamla damen är nu i ett ifrigt samtal med en ung man, som visst har kommit in i vår kupé på någon mellan- station.
Den unga flickan har ännu nothäftet framför sig, men händerna äro ihopknäppta öf- ver knäet, och hennes stirrande, frånvarande blick säger mig, att hennes tankar äro långt borta.
— De två andra samtala högt och lif- ligt, men hon tycks icke lägga märke till nå- got af deras ord, förrän den unge mannen plöts- ligen säger: nan, en dotter till en häradshöfding, boende i N.
Berg var visst häradsskrifvare hos fadern för ett par år sedan. » Den unga flickan trycker sig härvid tätt in- till vagnens kuddar, men jag kan se, hur hen- nes bröst arbetar, och hur krampaktigt hennes händer ha gripit tag uti skinnremmen, med hvilken fönstret dragés upp och ned.
» Men, fru Lindahl, nu måste ni berätta mig litet ifrån R.
— Har det då icke händt någon- ting nytt däruppe. » » Nytt?
Å, det händer just aldrig någon- ting uti vår lilla stad, det minns ni väl ifrån er » förvisning » där.
Ty ni ansåg det ju som en förvisning? » Han skrattar och skakar på hufvudet.
» Ånej, det gjorde jag väl icke, det är ju ganska trefligt i R., fast det i alla fall felas något, det finns icke detta — detta — » » Hufvudstadslif », supplerar frun leende.
Han nickar, öppnar munnen för att säga något, men tiger.
— Det blir nu en kort paus.
» Det är sannt, » återtager därefter den unge mannen, » hur mår min efterträdare, kandidat Berg? » Jag råkar i detta ögonblick att se på den unga flickan vid min sida.
Hon har till hälf- ten rest sig upp, och hennes händer krama ifrigt nothäftet.
De blå ögonen skåda oafvändt på den talande, och hennes fina kinder rodna häftigt.
» Kandidat Berg!
Han mår nog bra.
Han tänker visst slå sig ned hos oss för alltid nu, ty han har blifvit förlofvad med en flicka från oss. » » Berg förlofvad!
Oeh med en flicka från R! » » Ja, hvarför icke.
Hans förlofning skall eklateras i dag, så att jag kan väl tala om det.
Det har varit hemligt under en vecka, ty hennes fader, grosshandlar Bengtson, hade många invändningar att göra. » » Det är således Dagmar Bengtson, som Berg har lyckliggjort? » Men hvad går väl åt den unga flickan?
Hon har sjunkit tillbaka uti hörnet med tillslutna ögon och hårdt sammanknäppta händer.
Hen- nes ansikte är likblekt, och det ser ut, som om hon skulle falla i vanmakt.
Förskräckt öppnar jag hastigt min kappsäck och tar fram därur en vinaigreflaska, låter henne lukta på den och badar hennes kalla tinningar.
» Stackars liten, » hviskar jag sakta, jag kän- ner mig så oändligt dum och tafatt, men jag kan ju ingenting göra för henne.
Om ändå mor vore här, hon brukar veta råd för allt och förstår så väl att trösta och hjälpa.
Tåget går nu allt långsammare, vi närma oss hufvudstaden.
Nu stannar det, vagnen rycker till litet, och vi äro framme.
Jag läg- ger sakta handen på min reskamrats skuldror.
Hon ryser till, och aldrig glömmer jag det bleka, sorgsna anlete, som vändes emot mig, under det läpparne hviskade ett sakta: » Tack! » » Har fröken blifvit sjuk? » frågar den gamla damen och reser sig för att gå fram till oss, men jag hviskar till henne, att hon skall sitta kvar, ty » det är bara af värmen ».
Jag gnider emellertid det stackars barnets kalla händer, till dess hon långsamt slår upp sina ögon, ser förskräckt på mig och undrar: » Här var så varmt — jag kunde icke — jag — • » Då märker hon den gamla fruns spörjande, litet nyfikna blick.
Det går en rysning igenom henne, och hon tillsluter ögonen för att dölja sina tårar.
— För att ej scenen skall väcka för mycket uppmärksamhet, går jag då åter till min plats, men jag kan ej flytta mina ögon från det bleka flickansiktet.
Emellertid fortsätta de andra sitt samtal, fast litet tystare än förut.
» Men det var då dyrt krut, fru Lindahl, som han har måst använda för att kunna skjuta guldfågeln?
» » Det beror alldeles på, hur man tager det. » » Jag kan ej taga det på mer än ett sätt; att behöfva uppgifva hela sin framtid, sina studier för att i stället gå in i svärfaderns mjöl- och viktualieaffär.
Nej, vet ni, det kunde jag aldrig ha trott Ragnar Berg om, oeh dess- utom tycker jag mig ha hört något om en an- Därefter räcker jag henne väskan och not- häftena.
Ett häfte har fallit på golfvet, och jag böjer mig ned för att taga upp det; mina ögon falla därvid på titeln: » Det var en dröm ».
Hon lägger mekaniskt ned sina noter i väskan, sätter på sig sin hatt oeh stiger ned från kupén.
» Får jag ej skaffa er en vagn? » » Nej tack, min bror är visst här.
Han vet, att jag skall ha min sånglektion i morgon. » — Så fattar hon min hand och ser länge och all- varligt på mig.
» Jag är så oförståndig, » hviskar hon sakta, » så oförståndig och så — så — », återstoden går förlorad i ett ohörbart mumlande.
Så trycker hon varmt min hand och försö- ker att tvinga fram den forna munterheten samt skyndar fram till en ung man, hvilken kommer till hennes möte.
Han har samma blå ögon, samma lockiga hår som hon, man kan strax se, att de äro syskon.
Jag tar min kappsäck och går raskt efter dem.
» Nå, Elsa, hvad skall du då sjunga i mor- gon? » frågar brodern, i det han tager noterna ifrån henne.