Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Genom sin granskning af dessa
Domstolsbeslut och sin egen dom öfver besluten har Justitiae-ombudsmannen trott sig inför Rikets Ständer utreda lagskipningens tillstånd i Riket.
Den väg, han sålunda följt, var visserligen af honom beträdd redan före den tid, som hans nu skärskådade embetsförvaltning omfattar, men, under åberopande af förment bifall af Rikets år 1851 församlade Ständer har han med större tillförsigt än förut fortgått å samma väg, så att hvad från början var en bisak framstår sedermera såsom en hufvudsak.
Det åberopade bifallet af Rikets Ständer torde väl vara ganska tvifvelaktigt, men, äfven om så ej vore, kan jag lika litet nu som tillförene instämma Bih. Ull B.
Prat. 1TS9—*4. t Sami. i Af4. 9 Bäft. 2 10 Lag-Utskottets Utlåtande, N:o 4. deruti oeh det på skäl, som förut blifvit anförde, men jag nu nödgas att åter upptaga.
Enär den Justitife-ombudsmannen åliggande utredningen af lagskipningens tillstånd skall af honom aflemnas till Rikets Ständer för att, enligt 33 § 2 moro. i Riksdags-ordningen, granskas af Lag-utskottet, som derefter har att med utlåtande deröfver lill Rikets Ständer inkomma, bör följaktligen denna utredning vara så inrättad, alt nyssnämnde granskning kan af Utskottet grundlagsenligen verkställas samt ej mindre Utskottet, än Rikets Ständer, blifva i tillfälle att pröfva framställningens sanning.
En sådan granskning och pröfning af Juslitae-ombudsmannens nu ifrågavarande utredning eller, med andra ord, någon undersökning huruvida lagskipningens tillstånd verkligen är sådant, detsamma blifvit af Justitie-ombudsmannen framstäldtj kan likväl icke verkställas utan att man dervid till skärskådande företager hvarje särskildt af honom granskadt domstols-beslut, undersöker huruvida det mål, hvaruti beslutet är vordet meddeladt, blifvit i enlighet med handlingarne och sakens rätta förhållande anförd t och derefter pröfvar huruvida beslutet är lagligt eller ej, men en slik undersökning och pröfning är genom 90 § i Regerings-formen Rikets Ständer och deras Utskott uttryckligen förbjuden och då den af Justitiae-ombudsmannen lör Rikets
Ständer framlagda utredningen af lagskipningens tillstånd således är af den beskaffenhet, att Rikets Ständer och deras Lag-utskott äro urståndsalte att granska densamma och pröfva dess sanning, följer åter deraf att denna utredning är annorlunda inrättad, än den grundlagsenligen bordt vara, eller att den i forraelt hänseende är oriktig.
Ett annat sätt för lagskipningens utredande mäste följaktligen, enligt grundlagar nes mening, gifvas, oeh med god vilja är icke heller svårt att finna detsamma.
Om än innehållet af Justitiae-ombudsmannens nu ifrågakomne utredning vore i sina särskdda delar sannt, mäste likväl lör Rikets Ständer så väl som för Lag-utskottet, hvilka ej, utan att handla i strid mot grundlagens bud, kunna inlåta sig i granskning och pröfning af innehållets sanning, den framlagda utredningen vara att anse lika med ingen, oph följden af Justitie-ombudsmannens förfarande blir oundvikligen den, att Lag-utskottet, såsom nu, nödgas inskränka sig till en enkel anmälan af det sätt, hvarpå han sökt utreda lagskipningens tillstånd samt hans derom afgifna enskilda omdöme, utan att Utskottet kan meddela något yttrande huruvida tillståndet verkligén är sådant, Justitiae-ombudsmannen uppgifvit det vara.
Blotta uttalandet af ett omdöme om något förhållande innefattar icke någon utredning af förhållandet, så vida man ej äger att pröfva den grund, hvarpå omdömet hvilar.
Lag-Utskottets Utlåtnnde, N:o 4. il Att Justitiae-ombudsmannen icke i enlighet med Grundlagens mening uppfattat sitt åliggande att utreda lagskipningens tillstånd tror jag härmed vara visadt och, om så är, förfaller äfven den grund, hvarifrån han hämtat stöd för sin åtgärd att i sina Embets-berättelser granska domslolarnes i enskilde mål gifna domar och utslag och uttala sitt gillande eller ogillande öfver desamma — en åtgärd, som icke heller ur någon annan synpunkt synes mig kunna försvaras.
Jag bestrider ingalunda Justitiae-ombudsmannen för sin person samma gransknings- och omdömesfrihet, sorn tillkommer hvarje annan svensk medborgare; men jag skiljer på Justitiaeombudsmannens rättigheter såsom enskild person och hans rättigheter såsom Embetsman.
De, ord han uttalar i sina Embets-berättelser till Rikets Ständer äro icke den enskilde mannens utan embetsmannens ord; ochj då Justitiae-ombudsmannen företagit sig att, på sätt sorn skett, i dessa Embets-berättelser granska t. ex. Högsta
Domstolens beslut i enskilda mål och inför Rikets Ständer uttala sitt gillande eller ogillande öfvet besluten, har han upphäft sig till domare öfver Rikets Högsta Domstol och dermed tagit sig en rätt, som hvarken genom grundlagar eller Instruktion är honom medgifven; och detta, efter min tanke, med rälta.
— Ty, om å ena sidan erkännes möjligheten deraf att misstag kunna af Högsta Domstolen begås, måste å andra sidan medgifvas, att icke heller Justitiae-ombudsmannen kan vara ofelbar.
Har man tilläfventyrs någon visshet, att han alltid ur riktig synpunkt uppfattat och framställt hvarje särskildt mål?
Och kan, utan visshet derom, antagas, att dessa mål blifvit riktigare bedömda af Justitiae-ombudsmannen, än af de män, åt hvilka den högsta domsrätten i staten blifvit anförtrodd?
Dessa frågor torde väl af mången besvaras med ett obetingadt nej; men otvifvelaktigt är att, då Rikets Ständers Ombud tillåter sig att inför nationen beskylla Rikets Högsta
Domstol att gång efter annan gifva orätt dom, än af slarf eller förhastande, än af bristande insigt^ mången, som ej kan bedöma halten af dessa beskyllningar, bibringas den öfvertygelse, att desamma verkligen äro grundade eller åtminstone icke alldeles ulan grund.
Och om, såsom ej är osannolikt, Justitiae-ombudsmannen på sådant sätt skulle beröfva den högsta domare-magten det förtroende, den förtjena!- och bör äga, har han derigenom visserligen gjort — ej domarena, men sjelfva samhället, — långt mera ondt, än han genom sin verksamhet i öfrigt möjligen kunnat göra godt.
Det är hufvudsakligen i sednast omförmälde hänseenden, som min mening afviker från den, Utskottet i sitt betänkande uttalat, men, ehuru jag biträder Utskottets yttrande om Justitiae-ombudsmannens försök att be - 12 Lag-Utikottet»
Vt låland», N:o 4. visa domstolarnes skyldighet att pröfva giltigheten af utfärdade lagar, vill jag ej anses hafva gillat andra, likaledes efter min tanke oriktiga åsigter, som blifvit af Justitiae-ombudsman nen förfäktade i flere af hans uti Embets-berättelserna intagne utkast och uppsatser i åtskilliga ämnen.
Utrymmet för en reservation tillåter likväl icke upptagande af dessa åsigter till vederläggning och de torde desto heldre kunna förbigås, som de icke synas haft något inflytande pä hans embets-förvallning.
Måhända skall någon göra det inkast att jag, såsom domare och embetsman, är beroende af den makt, hvars begagnande jag granskat och att fördenskull något afseende å hvad jag anfört ej bör fästas.
Ett sådant inkast må gälla hvad det kan.
Jag har ansett det vara min pligt att framställa min mening med de skäl, hvarpå den är grundad.
Huruvida dessa kunna tillerkännas någon vigt och huruvida Juslitiae-ombudsmannen må anses hafva rätt uppfattat och uppfyllt sitt kall, tillkommer Rikets Ständer att bedöma.
Af Herr Professoren Nordström.
Bland de frågor, Justitiae-ombudsmannen uti sina Embets-berältelser till innevarande Riksdag behandlat, synes mig, utom den anmärkningsvärda, åter nu såsom tillförsvar upptagna, läran om hvarje domhafvandes rättighet att pröfva, huruvida en lag har bindande kraft eller icke, en lära, hvars oförenlighet med grundlagarne likväl Utskottet tillräckligen ådagalagt, ingen vara mer förtjent af uppmärksamhet, än Justiliae-ornbudsnianneus uti berättelsen för år 1851 förnyade försök att bevisa sin rätt atl höja sig till domare öfver Högsta Domstolens domslut.
Juslitiae-ombudsmannen har för denna sin förmenta rätt icke kunnat visa något stöd vara att tillgå uti den till rättesnöre för hans embetsförvaltning utfärdade instruktion, och söker det derföre uti "omdömets frihet!', mot hvars befogenhet han anser endast ofördragsamheten kunna hafva något att anmärka.
( Det är sannt, att omdömets frihet icke kan någon betagas, men det gifves olika förmer för dess uttryck.
Att såsom enskild person offentliggöra sin mening om halten och beskaffenheten af de skäl, hvarpå en domstol uti ett af densamma afdömdt mål grundat sitt utslag, är ett; att såsom embetsman sälta sig till domare öfver sjelfva domslutet, är ett annat.
— I båda fallen är det likväl granskarens pligt, att så framställa sjelfva tvistefrågan med alla sina omständigheter, att hvar och en deraf klart och bestämdt fattar, att detta och intet annat var det,! hvarom tvistades och hvarå dom skulle gifvas.
Lag-Utikottet» Vtlåtand», Nio 4.
IS Emedlertid förekommer uti embets-berättelsen för år 1851, Litt. B. s. s. 14—17, en framställning af ett uti Högsta Domstolen afdömdt mål, hvarom Justiliae-ombudsmannen funnit sig berättigad att fälla en så lydande dom:
Af dessa betraktelser har jag funnit mig öfvertygad, att ett förhastande egt rum, och att Konungens"Högsta Domstol, i fall den icke saknat rådrum att omständligen genomtänka och efter behof debattera ämnet, ej skulle kunnat stadna vid ett beslut, hvars halt, vid närmare eftersinnande tyckes så löga tvetydig”.
Det är mindre vid den bristande grannlagenheten i denna Justitieombudsmannens dom, jag fäster mig.
Det är hans befogenhet, att i egenskap af Justitiae-ombudsman falla dom öfver specifika domar af Högsta Domstolen, som jag framför allt anser förtjent af Lag-Utskottets uppmärksamhet. ° rr Framställningen af sjelfva målets faktiska innehåll erbjuder ingen säkerhet, att alla de omständigheter, som i saken förekommit och hvilka kunnat utgöra domskäl för Högsta
Domstolens meddelade beslut, blifvit med den fullständighet, noggrannhet och trohet framlagda, att Rikets Ständer derigenom med visshet kunna bedöma, huruvida Justitiae-ombudsmannens eller Högsta
Domstolens dom i sjelfva verket är den rätta.
Det är möjligt att framställningen är säkenlig; men visshet derom saknas, och Lag-Utskottet äger, mot 90 § Regeringsformen, ingen rättighet att ingå i de undersökningar, som kunde skingra ovissheten.
Juslitiae-ombudsmannen har emedlertid icke tvekat att inför Rikets Ständer om Högsta
Domstolens beslut i målet framlägga en dom, som, om den vöre befogad, hade bort framkalla å hans sida helt andra åtgärder, Den innehåller en anklagelse, att Högsta Domstolen vid "målets profning forfarit lättsinnigt och försumligt.
För ett sådant fall ålägger 4 § af Instruktionen Justitiae-ombudsman nen, att, mot Högsta Domstolen anställa åtal.
Men den berättigar honom icke att sjelf uti sina embetsberättelser öfver Högsta Domstolens domar fälla någon dom; och deruti ligger mycken vishet.
Högsta Domstolen, anklagad för ett sådant embetsbrott, är berättigad, likasom alla andra domare, att blifva hörd och få sig förklara, innan den dömes.
Men denna djupa rättighet betages densamma, om Justitieombudsmannen, sorn härvid endast eger rättighet att uppträda såsom åklagare, Slg i stället att, utan all process, uppträda såsom domare.
Uti detta försök ligger, om det lyckas, ett frö till utveckling af en magt, sorn efter mitt omdöme står i strid med allmänna rättsprinciper, med ändamålet af den institution, hvars organ Justiliae-Ombudsmannen 14 Lag-Utskottet» Utlåtande, N:o 4. är, och med hela vår lagbundna samhällsordning, hvilken icke erkänner den tillvext uti instansordningen, sorn uti den mest vådliga gestalt skulle komma att uppenbara sig uti så beskaffade opinionsdomar, meddelade af Justitiae-ombudsmannen öfver domar, som Högsta Domstolen i Konungens namn utfärdar.
På dessa skäl anser jag mig fullgöra min skyldighet såsom ledamot af Lag-Utskottet, då jag mera bestämdt, äu Utskottet, uttalar min mening om Justiliae-omhudsmannens ifrågavarande förfarande, och låter den åtfölja Utskottets utlåtande öfver Justitiae-orobudsmannens embets-berätlelser lill Rikets Höglofl.
Ständer, Häruti instämde Herr Friherre Posse J. A. Af Herr Prosten Melander.
Enär jag, efter en noggrann genomläsning af Justiliae-omhudsmannens lärorika embets-berältelser för åren 1851—53, äfvensom af Embels-diarierna och Registraturen, icke kan undgå att skänka mitt odelade bifall åt det outtröttliga nit och den rastlösa verksamhet, hvarmed Justitiae-ombudsmannen uppfyllt sitt maktpåliggande väktarekall, så blir deraf en nödvändig följd, att jag i allmänhet icke kan instämma i de ogillande omdömen öfver hans embets-föi vallning, hvilka här och der i Lag-Utskottets utlåtande, ehuru mer och mindre tydligt, framskymta.
Särskildt måste jag dock framhålla den nog stränga tillrättavisning han fått uppbära för det sätt, hvarpå han gått tillväga vid granskningen af Högsta Domstolens beslut; denna tillrättavisning synes mig nemligen denna gäng vara så mycket mera oförtjent, som de omdömen, hvilka uti ifrågavarande embets-berältelser förekomma öfver högsta domaremaktens åtgärder, onekligen äro långt skonsammare än uti de föregående berättelserna, hvaröfver dock Lag-Utskottet vid sistlidne riksdag uttryckte sitt ogillande i vida mildare ordalag.
På grund af dessa nu i korthet uttryckta åsigter anser jag mig fullt befogad till det allmänna omdöme, att Riksens Ständers nuvarande Justitiae-ombudsman fortfarande gjort sig förtjent af det vigliga förtroende honom varit lemnadt.
Af Herr Proston Euren, sorn biträdde Herr Prosten /Helanders mening.
Af Herr Doktor Säve.
'Under mili frånvaro såsom tillika ledamot i annat Utskott har Höglofl.
Lag-Utskottet med en eller två rösters pluralitet beslutat några anmärkningar mot den nuvarande Jusliliae-ombudsmannens verksamhet, hvilka jag för min del icke godkänner.
Den första anmärkningen rörer ulöfningen af hans åklagarekall.
Utål' de utförda åtalen mot Domare och Tjenstemän skall ”ett och annat sakna den lagliga anledning, att det kunnat gillas.” Jag anser Justitiae-ombudsmannen ej Lag-Utskottet» Utlåtande, ]$:o 4.
15 sakna laglig befogenhet att anställa de åtal, sm lian för ordningens skull anser behöfliga, om också ett eller annat sådant efter
Domstolens utredning skulle befinnas mindre giltigt.
Att de åtalade felen till en del härflutit från "ovarsamhet,” det måste åtminstone ej varit Justiliae-ombudsmannens åsigt, och hvar och en lärer erkänna, att ej ringa utrymme är för hans åklagaremakl mellan fel af sistnämnde beskaffenhet och (lern, som ”förnämligast" utmärkas i Instruktionens 2 §.
Mot hvarje möjligt missbruk af hans maktulölning står i allt fall Instruktionens 7 §, sorn, då den icke på honom kunnat tillämpas, fritager honom från misstankan att hafva tilltalat någon Domare eller Tjensteman ”ulan skäl.’
Att åtalens föremål någon gång härrört af "lagarnes egen tvetydighet är icke så osannolikt.
Dock är Utskottels omdöme derom icke ofelbart.
För allmänna ordningens och rättssäkerhetens skull anser jag derföre tjenligast, att utan annan begränsning än den lagen sjelf utstakar, lemna den nuvarande Justitiae-ombudsmannen i fri utöfning af sin åklagaremakt, en frihet af hvilken äfven hans företrädare i vidsträckt mått sig begagnat.
Jag tillämpar härpå Justitiaeombudsmannens egna ord: kontrollerna kunna stundom synas öfverflödiga: men de äro derföre icke obehöfliga.
Med dem vet nian huru det är: utan dem icke huru det skulle vara.
Det har vidare blifvit anmärkt, att "en mindre grannlagenhet i uttryck" skulle egt rum vid granskning af Högsta Domstolens beslut.
Det var oväntadt att få se denna anmärkning igen, sedan anledningarne dertill efter sista Riksdagen blifvit skäligen undanröjda.
Jag har letat i de frenne
Embelsberätlelserna efter ett uttryck af den öfverklagade beskaffenheten, och ej funnit mer än ett enda, som skulle kunna tydas derhän, nemligen det, att, enligt samina Embetsmans öfvertygelse, i ett omtvistadt fall ”förhastande” skulle ägt rum.
Men uttrycket bör betraktas i sitt sammanhang med hvad Justitiae-ombudsmannen på flera ställen yttrat, nemligen att han önskade Högsta Domstolen mera tid och rådrum för frågornas fullständiga diskussion, än nu deråt kan lemnäs för det öfverhopande arbetets alltjemt tillväxande mängd.”
Också hafva revisionssakerna, utom andra inål, för denna Domstol under de sednasle fem åren nära fördubblats.
Jag hemställer, om vid sådant förhållande uttrycken kunna anses förnärmande?
Särskildt reserverar jag mig mot den meningen, att deruti skulle ligga någon missaktning mot Högsta Domaremakten.
Utskottet förblandar uppenbart den aktning, som Justitiae-ombudsmannen är skyldig Högsta Domstolen i allmänhet, och den han kan vara skyldig att visa ett eller annat dess domslut.
Till de sednare slår denna Embetsman ej i något subordinations-förhållande.
Han 16 Lag-Utikotteti Utlåtande, N:o 4. är tvärtom tillsatt att granska den och uppgifva hvad han finner felaktigt i lagskipningens tillstånd älven inom denna domare-instans.
Om Justitiaj-ombudsmannen, då han nu för andra gången framhållit sin mening, att
Domare bör pröfva lags giltighet, velat göra satsen praktiskt gällande, kan jag för min del ej afgöra, men anser mig dock ej berättigad, att af hans yttranden draga slutsatser, dem han måhända sjelf ej åsyftat.
Tillräcklig anledning för frågans upptagande till ny pröfning at denne väktare öfver Svenska folkets fri- och rättigheter, torde man finna i Regeringsformens 87 §.
Visst är emedlertid, att hvad han i detta ämne framställt, bevisar en så oinskränkt aktning för Domaremakten, att de, som i detta afseende haft otillfredsställda anspråk, böra känna sig försonade.
• den nuvarande Justitiae-ombudsmannen genom oförtröttadt nit, frimodighet, kraft och verksamhet i sitt mödosamma kall, hafva väl förtjenat det vitsord, som lian äfven vid sista Riksdagen erhöll, att hafva motsvarat Rikets Ständers vigtiga förtroende.” Af Herr Wetterberg: ”Sedan jag i reservation vid Lag-Utskottets utlåtande år 1851 i anledning af Justilias-ombudsmannens då aflemnade allmännna redogörelse sökt ur grundlagens åtskilliga bud svaret på frågan om hans befogenhet att fälla dom olver Högsta
Domstolens särskilda domar och derunder kommit lill den mening, alt sådan befogenhet icke lagligen finnes; så anser jag mig nu desto heldre kunna instämma i Herr Professor Nordströms reservation i denna del, som han äfven ur annan, och om jag så får säga, än högre synpunkt, kommit till samma svar.
Jag vidhåller tillika min redan uttalade mening att tider kunna finnas, då landet i domares rätt att pröfva lags giltighet eger ett värn, som ej för felande former må uppoffras, och att satsen i sig sjelf är så sann, att den väl förtjenar lif i verkligheten.
Af Herr Hasselrot, hvilken ej deltagit i Utskottets yttrande angående
Domares rätt att pröfva lagars giltighet och som i öfrigt instämde i Herr Carlesons reservation.
Af Riksdagsfullmägtigen Nils Nilsson från Wermland, som instämde i Herr Grefve Sparres och Prosten Melanders reservationer.
Af Riksdagsfullmägtige Per Eric Andersson från Westerås län, samt Olof Persson och Eric Ericsson från Gefleborgs län, hvilka instämde i Herr Doktor Säves särskilda mening.
STOCKHOLM, tryckt hot N. MARCUS, 1854.
Lag-Vtskollels Betänkande, N.o S. \:o An k. till Exp. Utsi,-, ii. 24 Jan. 1854, lil. 12 m.
Betänkande, i anledning af väckta motioner angående antagande af Lagberedningens förslag till Civil-lug.
I nämnde syftning hafva Herrar Ekholm och Henschen, hvar för sig, väckt förslag hos Vällofl. Borgare-Ståndet.
De hafva nemligen yrkat, den förre, »att de af Lagberedningen och vederbörande embetsmyndighcter slutligen granskade förslagen till ny Civil- och Straff-lag samt
Rättegångs-ordningar matte komma under ompröfning uti Lag-Utskottet, samt till
Nådig fastställelse hos Kongl. Majit öfverlemnas;» samt Herr Henschen, »att de af Lagberedningen samt Särskilda Kommittéer utarbetade förslag till allmän Civil-, Kriminal- och Kyrkolag, Sjölag och Krigsförfattningar, som ega tillämpning på medborgare utom krigs-ståndet, måtte till större eller mindre delar, i den män Lag-Utskottet kan medhinna derom sig yttra, och med de ändringar, sorn tjenliga finnas, varda af ständerne antagna;» äfvensom att, derest vid innevarande riksmöte skulle föreslås ändring i eller upphäfvande af något stadgande, hvilket eger oskiljaktigt sammanhang med annan föreskrift, om hvars ändring eller upphäfvande fråga ej blifvit väckt, denna fråga må anses upptagen af Herr Henschen, pä det Lag-Utskottet af framställda förslagers inskränkthet oj må finnå sig förhindrad att desamma understödja; under tillkännagifvande derjemte, att han genom denna sin motion velat bereda Utskottet »en för denna riksdag outtömlig källa, nyttig att hafva till hands, om arbetet skulle tryta eller konjunkturerna under Riksdagen iunnos tjenliga för en fullständigare lagförbättring», i hvilket afseende han dels fästat uppmärksamheten på vissa delar af de lagförslag
Lagberedningen utarbetat, dels ock gjort framställning om en förändrad organisation af Under-rätterna och principen för fördelningen af mål i de domstolar, som arbeta på ilere afdelningar.
Omförmäldte motioner, hvilka blifvit till Lag-Utskottet öfverlemnadc, omfatta således alla de lagstiftningsgrenar, som ligga inom den af grundlagarne utstakade sphaeren för Utskottets verksamhet.
Om emedlertid grundlagsenlig! hinder icke toth. till /?
Prol. 1853 & issi. 7 Sami. 1 Afd. 4 Haft. 1 2 Lag-Utskottets Betänkande, N:o 'i. mött för ett sådant sammanförande af till naturen väsendtligen skiljaktiga ämnen, har
Utskottet likväl funnit dem endast hvar för sig böra blifva föremål för Utskottets utlåtande; och som den för Utskottets arbeten bestämda ordning i första rummet påkallat pröfning af väckta frågan om granskning och antagande af Lagberedningens förslag till ny Civil—lag i sin helhet, får således Utskottet till en början inför Rikets Ständer redogöra för sin åsigt i denna fråga.
Då densamma vid sista riksmöte, jemväl i följd af enskild motionärs framställning, utgjorde föremål för dåvarande Lag-Utskotts pröfning och Ständefnes öfverläggningar, har Utskottet ej kunnat underlåta att kasta en blick tillbaka pä förhandlingarne i ämnet, för utredande af de omständigheter, som kunna hafva inflytande på frågans besvarande.
I sådant afseende torde böra anmärkas, att sedan det af f. d. Lag-kommittéen utarbetade förslag till Civil-lag blifvit granskadt af så väl Götha Hof-rätt och Ilof-rätten öfver Skåne och Blekinge, som Kongl. Maj:ts Högsta Domstol, framlades detsamma till 1840 års församlade Ständer af enskild representant till antagande; — att samma Ständer likväl ansägo försigtigheten fordra en ytterligare granskning af förslaget, innan det till hufvudsaklig pröfning hos Rikets Ständer förekomme, äfvensom att, om än initiativet till det nya lagverket utgått från representationen, sjelfva förslaget derom borde komma från regeringen; samt i följd deraf, i underdånig skrifvelse den 8 Mars 1841, anhöllo, att den ytterligare granskningen mätte ät en kommitté eller Lagberedning uppdragas, samt att Kongl.
Majit derefter ville Nådig proposition i ämnet till kommande Ständer aflåta; — att Kongl. Majit, i anledning af denna Ständernes önskan, förordnade den kommitté, som under namnet Lagberedningen, verkställde den påkallade granskningen, som föranledde en betydlig omarbetning af Lag-kommittéens förslag och fullbordades kort före sista riksmöte, då den slutliga delen af det omarbetade och nu ifrågaställda förslaget till Civillag, i enlighet med 1840 års Ständers begäran, från trycket utkom; — samt att sistförflutne Riksdags Lag-Utskott, enär det sålunda reviderade förslaget ej hade blifvit pröfvadt hvarken i Högsta Domstolen eller inför Kongl. Majit i Stats-Rådet, eller underställdt Ständerne af Kongl.
Majit och således ej i den af 1840 års Ständer önskade ordning, uti ett af Ständerne bifallet betänkande tillstyrkte, att den af enskild motionär då gjorda framställning om pröfning och antagande af oftanämndc förslag till Civil-lag i sin helhet ej mätte bifallas; — Och det af föregående Ständer således fattade beslut torde af de närvarande ej böra förbises.
Genom samma beslut hafva Ständerne till efterrättelse bekräftat den af dem förut utstakade plan för beredelsen af ifrågaställde ärende och ordningen för dess framställande för Rikets Ständer; och att afvika från de åsigter, som derför legat till grund, synes Utskottet betänkligt.
Det gifves nära nog ingen lag af den djupa och genomgripande betydelse för samhället, som den civila.