Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Ä r det ej här den bildade kvinnans plikt att inskrida och söka åstadkomma en förbättring?
Många tjänare skulle taga sig väl till vara, om de visste, att deras betyg komme att rätta sig efter deras kunskaper och uppförande, och den trogna tjänarinnan skulle hafva mera glädje af sitt goda betyg och lät- tare få verkligt goda platser, om hon ej be- höfde dela samma berömmande uttryck med så mången hvarken duglig eller trogen med- syster.
För att underlätta den fatala betyg- skrifningen, borde det finnas tryckta formu- lär, som blott behöfde ifyllas, och där de för en tjänarinna nödvändiga kunskaperna och egenskaperna vore uppsatta och dessutom plats lemnad för särskilda anmärkningar.
Om vi å ena sidan förorda konsekvens, stränghet och sanning vid betyggifningen, så måste vi å andra sidan betona och framhålla, att husmodern bör vara god och rättvis emot sina tjänare.
Allt som blifvit utlofvadt bör hållas och detta särskildt hvad beträffar fri- tiden.
Tjänarinnan bör åtminstone en gång i veckan hafva tid att laga sina kläder, bör minst hvarannan söndag få komma i kyrkan och dessutom tid efter annan få gå ut en söndagkväll, hälst den dag hon ej går i kyr- kan, men • — detta måste särskildt betonas — på inga vilkor få vara längre ute än till kloc- kan 10 på kvällen.
Här kunde ock nämnas vådan af att låta unga tjänstflickor hämta sina.
matmödrar eller husets döttrar midt i natten, men utrymmet tillåter ej att denna gång närmare ingå härpå.
Ehuru ännu mycket skulle kunna sägas i den så viktiga tjänarinnefrågan, vilja vi blott vidröra ännu en sak, där matmodern bör visa intresse och med råd och dåd bistå sin tjä- narinna, nämligen vid anskaffandet af kläder och ett förnuftigt användande af lönen.
Slutligen skulle vi här vilja ställa ett upp- rop till sådana husmödrar, som intressera sig för saken att sammansluta sig och bilda en förening, där hithörande frågor kunde disku- teras och man enas om sättet att söka af- hjälpa åtminstone en del af de öfverklagade förhållandena.
Enighet ger styrka, och det är blott genom en fast sammanslutning mel- lan husmödrarna, som det kan blifva möjligt att åter bringa jämvigt i förhållandet mellan husbondfolk och tjänare.
FRÅN MITT M i n första Ett lärarinna.
minne af (Forts.) fter kvällsvarden blef det så åter lekar af alla slag, ordspråkslekar, gisslekar o. s. v. Jag minns en afton, Jå vi » små » voro hos Susette.
V i hade alla bedt om att få en af » de stora » med, en viss Anna, som var allas vår favorit, men Susette sade be- stämdt nej, och vi måste nöja oss med klass- kamraterna.
Om kvällen voro vi delade i två partier, som lekte gisslekar.
Det ena partiet skulle framställa något ord, ordspråk eller föreställning, som det andra partiet skulle gissa.
Med ens sade Susette, att nu ville hon alldeles ensam gifva oss någonting att gissa.
Hon stängde in sig, och då dörren åter öppnades, sågo vi midt på golfvet en skepnad sitta orörlig under ett lakan.
V i stirrade en stund förvånade på detta mystiska föremål.
» Nå, kan ni inte gissa, hvad det är? » frågade Susette.
— » Anna! » ropade plötsligt en af » de små ».
— » Anna! » ropade vi alla och klappade i händerna, lakanet flög af, och alla barnen flögo om halsen på vår efterlängtade Anna, ty det var verkligen hon.
— FÖNSTER.
Ibland hjälpte oss Susette med handarbe- ten, som hon satte i ordning, och som skulle skulle bli en öfverraskning för någon i hem- / •IT fönstret midt emot mitt eget ser met.
Hennes sträfvanden gingo i allting ut en syn jag ofta, som mitt sinne gläder: på, att hemmet och skolan så mycket som små rosenkinder, liten mun, som ler möjligt skulle sammanfalla.
och en gestalt så lätt som fågelns fjäder.
En gång i veckan blef alltid ett af bar- nen inkalladt i hennes rum i skolan för att tvätta alla hennes gröna växter.
Hon hjälpte själf till och visade, hur vi skulle taga på Bak ' rutan sysslar hon med viktig min blommorna, tvätta och borsta dem, binda upp med sina dockor, ofta hela dagen, dem och flytta dem.
Om den, som hjälpte och ögons glans och läppars karmosin till med detta, försummade en lektion, fäste ge engelns renhet åt de späda dragen.
hon sig icke vid — och vi ännu mindre.
Om jag skulle nämna alla de tillfällen hon grep för att uppmuntra och glädja oss, skulle denna lilla skildring af mitt skollif draga ut Ibland det händer, att en bilderbok till en hel bok.
Jag vill blott nämna ännu får plats bland dockorna i ljuf förening, en sak; den stora sommarfesten.
Liksom hon och då blir hennes min så gammalt klok, •ville fira julen med oss, ville hon en gång, når hon försöker tyda bildens mening.
innan sommarlofvet började, föra oss ut i na- turen.
Skogen skulle vara alldeles utslagen, och vädret stadigt, när den dag bestämdes, då Och ser hon upp med hufvudet på sned, skolan skulle ut i skogen.
Så vidt jag minns, och träffar blicken grannens stängda fönster, var det två sådana skogsfärdjr; en för de då är hon strax tillreds att dela med äldre och en för de yngre i skolan.
På ett af egen glädje öfver bokens mönster.
visst klockslag om morgonen skulle vi alla mötas vid skolan, och där väntade då två eller tre stora, så kallade Holsteinsvagnar, — Når lifvet känns mig särskildt tungt och som bestodo af flere säten efter hvarandra, hvari det på hvart och ett fanns plats till armt, tre eller fyra barn.
V i voro hvar gång om- då väljer jag min plats vid fönsterbågen, kring en trettio barn, som begåfvo oss i väg.
och då blir hjärtat mig så sällsamt varmt, Förut hade det varit stor spänning och för- och hopp ocli tro sig smyga in i hågen.
Arvid Åkerberg.
Det förefaller mig, som hade Gud i kvin- nans natur förvarat en skatt af sparda kraf- ter för att korrigera många af de brott, som i våra dagar utgöra kristenhetens vanheder.
väntan om hvart vi skulle åka; den saken afgjorde Susette, och hon valde då gärna ett ställe ett par mil från staden, alltid i Dyre- haven nära hafvet.
V i makade oss tillsammans så tätt vi kun- de, och rullade ut ur Kjöbenhavns gator.
Strandvejen, den långa landsvägen, som flere mil följer hafvet norrut från Kjöbenhavn, var den tiden icke så tätt bebygd med vil- lor som nu.
Inga spårvagnar och ångspår- vagnar foro fram där och hindrade vagnarne, utan de flesta, som ville ut i skogen, togo Holsteinsvagnar, som alltid höllo vid stads-
En sådan vagn, som kunde rymma en 1 2 — 1 5 personer, fylldes vanligen af gan- ska olika personer; och när vagnen blef full, körde kusken, Kjöbenhavnarne gåfvo dessa vagnar det sentimentala namnet » längtans- vagnar », för att skämta med den omständig- heten, att man ofta i det oändliga kunde sitta och vänta i en sådan vagn, innan ku- sken tyckte det var nog passagerare för att köra.
Så snart man närmade sig porten, — den gamla Österport, som nu är fallen — omringades man af en skara kuskar med långa piskor i händerna, som, hvar och en, erbjödo en sin vagn, förespeglande en att » köra alldeles genast ».
Man kastade en for- skande blick omkring sig för att bedöma, hvil- ken vagn, som redan var mest upptagen och hade största utsikten att bege sig i väg, och man upptäckte då ofta en eller annan, hvar- ifrån ett eller ett par olyckliga offer kastade längtansfulla och bedjande blickar på en, för att man skulle komma och hjälpa dem att snart få komma ut ur staden.
kommit litet lugn öfver oss, hjälpte vi Su- sette att duka frukostbordet i det gröna, oeh när frukosten var slut, började ströftågen om- kring i skogen.
Ibland hade vi en lärare med, oeh denne lärare valdes af eleverna ge- nom röstning.
Det skulle ju icke ha varit vidare roligt för oss att vid ett så gladt till- fälle ha med oss en lärare, som vi icke tyckte om, hvarför Susette alltid frågade oss: » Hvem vill ni ha med i skogen? » Jag tror nästan, att den lärare, som blef vald så där, kände sig liksom litet smickrad öfver denna utmärkelse, ty han gick alltid in på alla våra lekar och visade sig så älsk- värd som möjligt.
Susette älskade naturen och hade sitt eget sätt att få oss, barn, att observera den.
Hon var aldrig docerande, aldrig en af dem, som säga: » Ser du den där fågeln?
Till hvil- ken afdelning af djuren höra fåglarne? » eller: » Ser du det där trädet!
Hvilken belysning! » Eller som några till och med fråga: » Kan du se solen?
Kan du se, att hafvet är blått? » Hon gladde sig öfver allt hvad hon såg, och denna glädje meddelade sig till oss an- dra.
H o n lärde oss känna igen de ätbara ocb giftiga svamparne.
Hon band buketter af allt hvad hon såg, och vi märkte med förvåning, att tistlar, maskrosor och andra föraktade blommor egent- ligen voro vackra och gjorde utmärkt effekt i en bukett.
Hon visste de danska namnen, folkets namn på alla växter, — icke de la- tinska, — och visste, hur de alla växte, och då hon aldrig var rädd för, att vi skulle göra oss illa, gingo vi på bräden ut i torf- mossarne, klättrade upp i träden eller öfver gärden och murar för att skaffa oss hvad vi ville ha.
Jag har aldrig sett henne trött, och den dag vi voro i skogen, tror jag, att vi sprungo åtskilliga fjärdingsväg härs och tvärs, innan vi ansågo oss böra köra vidare, för att vid en annan hållplats intaga den sena middagsmåltiden.
Det var för det mesta vid något skogvaktarhus med en liten trädgård, som vi dukade upp middagen, och alla hjälpte då till.
Ä g g oeh potatis kokades, skinka och kall stek serverades på fat, prydda med gröna blad.
Sedan kom kaffet, som dracks med kakor och bröd, och under tiden höllos all- tid tal och föreslogos skålar.
På den vagn där Susette satt, författades till och med ofta en liten dikt, en visa eller ett skåltal på vers, som föredrogs vid middagsbordet.
Jag minns särskildt en gång, då » de stora » hade författat en visa till den lärare vi hade med.
Han skulle inom kort lemna skolan och blef mycket rörd, då Susette utbringade skålen vid middagen.
Samme lärare dog kort där- efter och sände då en helsning till oss alla.
Kusken lofvade under heliga försäkringar att » köra genast », men det hände rätt ofta att han, när han väl hade en i fällan, icke alls körde.
Där kom en herre, som bestämdt skulle med, där närmade sig en familjemoder med åtskilliga barn, som skulle vara en önsk- lig tillökning af passagerarne o. s. v. När kuskens falskhet gick allt för långt, hände det, att en annan kusk ropade från sin vagn: » Får jag alla herrarne och damerna öfver på min vagn, så kör jag på eviga minuten. » Hvarpå alla kommo öfverens om att stiga ned ur den första vagnen och upp på den andra, hvarpå kusken triumferande körde förbi den första kusken.
Det var den tiden en ganska tålamodspröfvande och långvarig sak att köra i skogen.
Men vi, som kommo från skolan, hade våra egna vagnar och körde stolt förbi alla de längtansfullt väntande Flolsteinsvagnarne vid porten.
I själfva porten, som var ett långt, muradt hvalf, uppstämde vi ofta ett ljudeligt hurra, emedan det var starkt eko där inne.
Från de steniga gatorna kommo vi ut på den dammiga landsvägen, och nu såg man hafvet, blått och skinande, med den svenska kusten långt borta och de röda dannebrogs- flaggorna på skeppen.
Man kom det allt närmare, eftersom vägen beständigt går allt längre ner mot vattnet, och nu kände man hafsluften kring kinderna, kände doften från klöfverängarna och såg skogen långt borta.
Från alla de vackra trädgårdar, man åkte förbi, hängde klangrosor och kaprifolier ned emot en.
V i tittade in öfver alla staket och beundrade de förtjusande blommorna i ra- batterna och de gröna gräsplanerna, ty i fyl- lighet oeh rikedom öfvergår ingenting de dan- ska trädgårdarne, om icke möjligen de engel- ska.
Men vi åkte förbi alla villor och alla trädgårdar, och så svängde vi in i skogen och voro riktigt ute på landet.
Det var, som sagdt olika ställen i skogen, som voro målet för vår resa, Fileverket, Vedbek, ja, ända bort till Rungsteds skogar åkte vi ibland, och när då en riktigt skuggig plats blifvit funnen i skogen för hästarne, stego vi ur.
Men vid middagen i skogen tänkte säker- liden ingen på död och undergång, utan på sommar och solsken.
Det var först sent på aftonen, då vi alla voro trötta och sutto i vagnarne för att köra hem, som det kom en viss vemodig stämning öfver oss.
Dimmorna stego upp från träsken, skogarne inhöljdes i mystiska skuggor, hafvet bleknade först och försvann sedan för oss, och högt på sommar- himlen började stjärnorna tändas.
Från än- garna doftade blommorna dubbelt starkt, och daggen började falla.
Under de första ögonblicken voro vi som lössläppta kalfvar.
V i rusade hvar sin väg utan något mål, bara sprungo för att få så mycket skogsluft i oss som möjligt, och så började vi nästan genast att plocka blommor, blommor, som naturligtvis voro vissna och bortkastade långt innan aftonen.
När det V i svepte in oss i våra själar och kröpo ihop på vagnssätena, oeh så sjöngo vi.
V i sjöngo nästan hela vägen; kämpavisor, folk- sånger och andra sånger, som Susette tyckte om, medan den ena vagnen efter den andra rullade oss förbi, fulla af folk, som också hade varit i skogen, och som nu skulle hem.
Småningom upphörde sången, då vi kommo närmare staden, de minsta sofvo och vaknade först, då vagnarne dånade under hvalfvet i Österport, och så var man hemma i staden igen, och sommardagen var förbi.
— (Forts. o. slut i nästa n:r.)
Den stona pristiflingefi.
På fleres begäran har redaktionen beslut it utsträcka inlemningstiden för tåflingsskrifterna till och med den 15 instundande augusti.
Ett pris om 500 kr., tre om resp. 75 kr.
och ett om 25 kr.
Se utförligare härom i n:r 17 och 23 af Idun.
Af I / lsseg.
rosshandlar Xs dotter, en vacker elegant, ung dam på en aderton, tjugu år, kom smågno- lande och leende in från en promenad i staden.
Ah, se både Rose och Minna, » utropade hon gladt öfVerraskad och kysste sina båda kusiner.
Kammarjungfrun fick hastigt befria henne från hatt, parasoll m. m. o c h så slog hon sig ned för att riktigt få spraka med dem.
E o s e var nog ofta hos henne; hennes far var kapitalist, bodde vid Esplanaden o c h förde ett fullt lika stort hus som hans svåger grosshand- laren gjorde, där han bodde vid Strandgatan.
Minnas far var död, modern o c h hon bodde långt upp i Vasastaden i knappa omständigheter.
Minna gaf musiklektioner, broderade m. m., men det var mycket svårt att bli af med något arbete.
Sina rika kusiner brukade hon ej ofta helsa på, men nu hade Stefanie bedt henne så vänligt att kom- ma snart, och därför tyckte hon, att hon måste gå dit.
» Det var då riktigt hyggligt af er, flickor små, till o c h med Minna gör mig den äran, » hon nöp henne skälmaktigt i kinden.
» Men hvarför har du klädt dig i svart siden, kära barn?
Ljusa toaletter, isynnerhet för så unga som vi, äro mo- derna i år ska ' jag säga dig, och en ljus vår- toalett skulle klä ' dig bra mycket bättre också. » » Ja, kära du, det tror jag nog, men det här är den enda klädning jag har, » svarade Minna le- ende; » den får jag lof att sätta på mig, bara jag går ut, min hvardagsklädning är inte presentabel. » Kusinerna smålogo litet besväradt, där de stodo i sina ljusa, lätta vårtoaletter, men i detsamma ringde det på på tamburklockan, o c h betjänten kom in med åtskilliga paket, askar och kartonger.
» Nå men se där äro sakerna ändtligen, » utropade Stefanie, » vet ni flickor, jag har gjort riktigt lyc- kade affärer, hjälp mig nu att öppna, så ska ' ni få se. » De unga damerna sleto och refvo i kartongerna, och snart syntes en brokig samling af solfjädrar, makartbuketter, gamla schalar, statyetter, dansö- ser, och alla både möjliga o c h omöjliga trasor.
» Men hvad i all världen skall du med allt det här att göra? » utropade Rose förvånad.
» Dekorera mitt rum, söta du, » svarade kusinen.
» Men där är j u så fullt förut, så jag vet då inte hvar det här skall få rum. » » Nej, ser du, jag har alldeles tröttnat vid det, som det nu är, det gamla ska ' ta ' s bort, förstås, det här blir efter en splitter ny idé, lite ' mera originelt, jag såg något i den vägen häromdagen.
Hjälp mig, så få vi försöka.
Lindgren och port- vakten få sätta upp det i morgon, tapetserare ä ' så rysligt dyra.
Nu blef det ett lifligt meningsbyte, ordnande o c h funderande.
Minna, som af naturen hade smak och skönhetssinne, fast hon aldrig haft råd o c h
I DU N 1890 tid att använda det, blef ovanligt uppspelt, styrde och ställde o c h kom med så nya, pikanta o c h origenella idéer, att Stefanie blef både förvånad och förtjust.
» Du är tvungen att komma o c h hjälpa mig i morgon, Minna, alldeles tvungen, » utropade hon.
» Jag tror inte j a g har tid, vet du, » svarade Minna tacksamt, » jag skulle sluta ett broderi, och så har jag en lektion strax på eftermiddagen. » » Asch då, bry dig inte om det där tråkiga bro- deriet; till lektionen kan du j u åka i spårvagn härifrån vet jag. » » Ja, det förstås det, men — — » » Jaha, nu är det afgjordt lilla hon, men kan ni tänka er, ett så ' nt enormt billigt pris j a g fick det här för, gissa o m ni kan? » Nej, det kunde de då inte.
» Femton kronor, ni, femlon kronor för hela surfven.
Jag förstår alt handla jag, » svarade hon triumferande.
Minna smålog tvunget, femlon kronor, tänk hvad det var mycket för henne, o c h nu hade Stefanie förstört det på litet onyttigt skräp, som h o n om en kort tid tröttnade vid.
Om det ändå varit nå- gon plan i hennes uppköp, så hade det väl gått an, men ingen stil, intet sammeihang kunde åstad- kommas af detta sammelsurium.
» Hör du, Minna, sade Stefanie, litet så ' nt här ska ' du skaffa dig, när du är så road af det, tänk så trefliga era två små rum skulle kunna bli, du som har en sådan smak att ordna det. » » Ja, nog vore det roligt, » medgaf Minna, » men vi ha inte råd till några extra utgifter. » » Ack, kära du, du kan få det riktigt trefligt för rakt ingenting, ja, nära på för en fyra, fem kro- nor tror jag till ocb med, så du hör att det lig- ger inom möjlighetens gräns, » Stefanie och R o s e skrattade båda, » det blir inte värre utgift, du lilla snålvarg. » Minna skrattade med, men sade ingenting.
» Om Stefanie ville ge mig det h o n kasserar, » tänkte h o n, » s å fint j a g skulle göra med det! » Minna var dock för stolt att sätta det i fråga, Stefanie återhölls kanske af en falsk finkänslig- het eller troligare — tanklöshet.
» Fyra, fem kronor, fyra, fem kronor, » ljöd det i Minnas öron, när hon gick hem.
» Ack, o m Stefanie o c b R o s e visste hur mycket det är för oss, men det veta de inte.
och om de också visste det, skulle de inte förstå det!
— » Men i salongen sutto fru X.
, » hennes nåd », som tjänstfolket sade, och hennes svägerska, fru H., Roses mor.
De talade om sina barn, deras uppfostran, talanger o c h ovanliga egenskaper.
» Lilla Cecile tar musiklektioner för fröken — nog är h o n väl litet dyr förstås, men med de ovanliga anlag, s o m det barnet har, så bör man väl inte se på en krona mer eller mindre. » » Nej del är j u klart, lilla Mary, så, du tror verkligen att lilla Cecile har så stora anlag. » » Tror, — j a, bästa du, det är tämligen påtag- ligt, du skulle ha hört huru fröken berömde henne när h o n var här och tackade för armbandet hon fick på sin namnsdag » » Nå, det är j u bra roligt, j a g riktigt gratulerar dig, Mary lilla, » ett något ironiskt leende lekte på svägerskans läppar, » men hvad är det för människa där ute nu då, som spelar med henne? » » Jo, ser du, j a g tyckte att h o n behöfde någon som hjälpte henne litet med öfverspelningarna.
Nog bade det gått bra ändå, men hon har så myc- ket att göra, stackars liten, så kan man lindra hennes arbete något så är det en plikt. » » Ja, det är naturligt. » » De rekommenderade den där och j a g tror nog att människan är rätt beskedlig, men kan du tänka dig hvad h o n begärde, bara för att sitta där när Cecile spelar, mer behöfves knappast. » » Nej, hvad begärde h o n?
Jag behöfver just en sådan där för lilla Elof nu. » » Jo kan du tänka dig att hon var nog oför- skämd att begära 75 öre timmen; jag blef ond förstås, o c h det visade jag henne ganska tydligt. » » Nåå? » svägerskan såg ytterst intresserad ut.
» Jo, jag sa ' att 50 öre skulle h o n få, mera var det alls inte värdt, o c h därmed var den saken afgjord. » » Ja, det var mycket rätt gjordt, mycket rätt, men jag vet inte, om jag hade kommit mig för med det. » » Jo, ser du.
lilla Julie, » svarade fru X.
öfver- lägset, » sådana där får man lof att säga ifrån åt, annars blir de för oförskämda. » » Nå, hvad svarade h o n?
» » Ja, hvad skulle väl människan svara, hon visste nog att det - var bäst att tiga, annars hade j a g kunnat få femton, tjugu stycken i hennes ställe. » » Tänk om h o n har hört oss du, dörren är inte i lås! » 341 » Nå ja, det skadar inte, kära du, sådana där människor äro inte finkänsliga, i alla fall kan hon lära sig att taga sig till vara en annan gäng. » DET FANNS EN GÅNG EN KVINNA, SOM VAR SÅ BLÄN- DANDE SIN SKÖN, SALONGEN Halfårs- o. kvartalsprenumeranter ATT NÄR BON EN AFTON INTRÄDDE I TEATERLOGE SPEKTAKLETS ANTIK GUDINNA.
MEN M: M E RÉCAMIER VANLIGA — VAR INTE VACKER I DEN H O N VAR VACKER, SÅDAN EMEDAN BESTÅR I LINIERNAS SÄTT EN FAR SÄLLAN TILL SKÖNHETSTÄFLINGARNA.
VISST HELA SOM ÅT FORDRA DET.
FRANSYSKAN OCB BÖRJAN, H O N HETTE MADAME RÉCAMIER.
BEMÄRKELSEN.
FRANSMÄNNEN påminnas att nu ofördröjligen förnya pre- numerationen, på det att intet afbrott i tidningens ordentliga expedition må be- höfva ega rum.
Sent ankommande pre- numeranter löpa risk att gå miste om ett eller annat af de första numren i det nya kvartalet, alldenstund upplagans storlek bestämmes efter antalet abonnen- ter, som tecknat sig vid utgången af näst föregående kvartal.
EFTER RESTE SIG OCH APPLÅDERADE HENNES SKÖNHET MINDRE KLASSISKA ATT SMÅLE — KORREKTHET ÄN I ETT M E D ÖGON OCH LÄPPAR ATT FÖRA SIG, ATT KLÄDA SIG, ATT SAMTALA, O. S. V. SKÖNHETEN SÅSOM STENTHAL FRANSYSKAN » JAG — I GRACEN, ÄR INTE METS KVINNOR, DETTA DEFINIERAT » LÖFTE O M LYCKA », DEN — SMAKEN VACKER, » LIGGER HOS OCH CHARMEN.
SADE EN AF KEJSARDÖ- » JAG ÄR NÅGONTING FARLIGARE. » * Jrån dam-världen i j^aris.
HOS OSS MÅSTE M A N I REGELN KVINNORNA BOS BOURGEOISIEN.
SÖKA DE VACKRA I PARIS ÄR DET TVÄRT O M.
Studier för Idun af A l v a r ROAR Arfwidsson.
PRINSESSAN AF Det » blåa blodets » damer.
LA NAPOLEON j N DÖENDE sSå % RACE.
FRANKRIKES VÄRLDEN, DEN DET » BLÅA OAFBRUTET.
ARISTOKRATI ÄR DEN FINASTE I BÖRDSARISTOKRATI.
BLODET » RACEN ÄR DÖENDE, UTSPÄDES, GREFVINNAN O C H OM HUNDRA ÅR.
INTRESSE- ÄR I PARIS VILL MAN FINNA RENT, PATRICISKT FULLBLOD, SKALL SÖMN SKILLNAD PÅ ADEL OCH ADEL.
PARKER, SINA SUVERÄNT BYGGT SINA NED PÅ HOTELL där ÄTTER M E D TIO SEKLERS där — HÄR — VÖRDAS PALATS, SER M E D TRIUMFBÅGEN KARES, NAMN EN OCH DET FINNES LEGITIMISTEN BAKADE NAN GIFNING, HENNE, ETT TILL EN FRÅN D E N » SOR- BORTKASTA 2- Ä 300,000 ATT FÖR LAPPRI- FRANCS O M ÅRET.
* * MEN HVAD kvinnan.
DEN JÄMFÖRELSEVIS NY- ATT JAG NES BO M E N DEN FRANSYSKA KVIN- BEUNDRAR I FÖR HON M Å KLÄDA 50 — TÉSMAGASINEN DET, PERSONLIGA ADELSMÄRKET.
OCH FÖR ATT SE- — blifva DET D E N RIKA PÅ MO- GÖR SIN DRÄKT SKILLNADEN.
M E N ÖFVERALLT HENNES GENOM ÖNSKAN NÅGRA SÖKER ALDRIG VÄCKA TOALETTEXTRAVAGANSER.
ÄR ATT VARA ELEGANT — M E N ATT DET MÄRKES.
qu ' une femme disiinguée? » GADE NÅGON EN GÅNG EN SPIRITUEL * FRANCS ELLER STORA NOUVEAU- FÖRSTADSFLICKAN VERKLIGT FINA DAMEN » Qn ' est-ce MÖDA.
MÅ esprit d ' arrangement!
UPPSEENDE UTAN HON ELLER BOS DAMSKRÄDDAREN DET ÄR HELA DEN yrande dama, SIG FÖR 5,000 SIN KOSTYM I.
DE DEN UNGA SAMMA — EJ MINST FÖR HEN- I TOALETTEN.
SMAK VISAR HON ALLTID.
VÄLJER SJÄLF, • — OCH SÄRSKILDT PARISISKAN SMAK DET ELEGANTASTE ELLER DET FATTIGASTE KVAR- O M - DAMEN O M JAG SÅ M Å SÄGA RENT PARISISKAN OFÖRLIKNELIGA ÄR FÖR ETT VANT ÖGA RÄTT TER, TILL LÅTER OCH APPARITION ÄR, NÄR ALLTING KOMMER OMKRING, SKÖNHET UTAN FÖRMÅGA ATT FRAMHÅLLA DEN!
FRÅN * SOEIETETSLIFVET.
* LEGITIMISTEN OCH DET ÄR * OCH ETT MÖRK- BEHAG, OCB NI HAR la LYSTE: HON HAR NU UPPHÖRT SAKER EN SAK, SOM PÅ SÄTT OCH INGEN SOM EN GREKISK å la gitana EN LIKA STOR BETYDELSE FÖR HENNES VID DEN NYA LUFTEN INVERKAR SÅ HASTIGT PÅ KRÄFVES FÖR HENNE ETT ANSIKTE INTRESSEN!
SIG SÅ LÄTT M E D SIN NYA ALLTID VARA HENNES EKONOMI SOM FÖR DE SÄLLSKAPSKRETSAR, DÄR HON DET YTTRE, — I ER EN SKULPTURALT FÖRTROLLANDE EGEN USURPATORS SOM KOMMO TÄNK FÖTTERNA HÄNGANDE HÅR; LÄGG DÄRTILL PIKANT, EJ BEHÖFVER GENOMGÅ MÅNGA GENERATIONER FÖR ATT DAN AF P I G - comtesse de Potoeka, née princesse de Pigna- telli!
EÖRLIDET ÅR DROG HON SIG, PÅ GRUND AF FÖRVÄRFVA synes GESTALT, ADELSKAP, OCH PRINCIPEN FÖTTER.
BRINNANDE ÖGON HADE ATT HON, UPPTAGEN I ARISTOKRATIENS SLÄKTE, FRANSYSKAN TILL GUDINNA!
FÖDD PRINSESSA LADE ALLA MÄN, FÖR SINA TILLBAKA OCH SVÅRIGHET.