Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Banko-Ut*kotlels Memorial N:o 10. 21 På salt Utskottet redan i ingressen till detta Betänkande anmärkt, åligger det Utskottet att i sammanhang med förslaget till reglering af Bankens låne- och kreditiv-rörelse, meddela yttrande och förslag om användande af den sedan 1863 års början upplupna bankovinst.
1 sådant arseende får Utskottet till en början upplysa, dels att, efter grundfondens uppbringande till 25,000,000 R:dr, återstående behållningen af 1863 års vinstmedel, uppgår till .
R:dr 1,512,575: 77. samt 1864 års behållna vinst till » 1,922,258: 07. eller tillsammans R:dr 5,434,833: 84. dels ock att vinsten för år 1865 ännu icke är till beloppet känd.
Öfv ersigten af Bankens hela ställning efter 1864 års bokslut utvisar jemväl i hufvudräkningen, att Bankens tillgångar och fordringar utöfver dess skulder vid samma års slut utgjorde: grundfond R:dr 25,000,000: — b< hållning derutöfver, ofvanupptagna summa af ....
» 3,434,853: 84.
Nämnda vinstbehållning, med tillägg af den under sednast förflutna och innevarande år uppkomna behållna vinst, utgör det i Banken för närvarande verkligen befintliga öfverskottet utöfver dess grundfond; men reservfonden, som redovisas i uppgifterna öfver Bankens mefalliska kassa, samt utelöpande sedlar och depositionsskuld m. m. och hvilken, enligt bestämmelsen i Banko-reglementets 4 §, motsvarar skilnaden emellan beloppet af högsta tillåtna sedelutgifning och beloppet af beräknad sedelstock, utgjorde den 20 dennes en summa af 6,926,067 R:dr 84 öre.
Vid sednaste riksdag tillstyrkte Utskottet, att Bankens grundfond skulle uppbringas till ett belopp af 30,000,000 R:dr och, såsom följd deraf, att den sedan 1860 års början upplupna bankovinst måtte få i Bankenfe bibehållas, på det att derigenom hela det vid 1862 åts slut befintliga kapi talöl verskottet, 29,628,066
R:dr 10 öre, skulle kunna för berörda ändamål tagas i anspråk.
Rikets Stimder funno emellertid icke skäl att till berörda.'tillstyrkan lemna bifall, utan lörordnade, dels att grundfonden borde utgöra ett belopp af 25,000,000 B:dr och dels alt af Bankens sedan 1860 års början upplupna vinst, 5,000,000 R:dr, skulle till Biksgälds-kon'oret aflemnas en tredjedel under hvartdera af åren 1863, 1864 och 1865, hvilket ock är vordet verkstäldt.
Utskottet har icke funnit anledning vara för handen att nu förnya tillstyrkandet om grundfondens förhöjning till 30,000,000
R:dr och följaktligen häraf ej kunnat hemta något stöd för bibehållandet af bankovinsten för Bankens ändamål.
Bankens ställning rättfärdigar icke heller vidtagandet af en sådan åtgärdoch ehuru
Banken visserligen är i behof af en stark reservfond, för att kunna möta uttag på upp- och afskrifnings- samt kreditiv-räkningar, härflyter likväl deraf icke någon nödvändighet att aflägga inflytande vinst, hvilket, om denna tillgång behöfves till 22 Banko Uttkotlels Memorial N:o 10. andra ändamål i och för hvilka medel eljest måste på annat sätt anskaffas, tvärt om kan nödga till påläggandet af sådana afgifter från de enskilde, hvilka ådraga dem förlägenheter, som återverka på Banken sjelf genom svårigheten för Banken att återbekomma Icmnade försträckningar
Dock fordrar nödig försigtighet att Banken aldrig må frånhända sig behållen vinst förr än ny sådan till ungefärligen motsvarande belopp Banken lillflutit, emedan i annat fall och med den stora an svårighet, Banken, genom berörda räkningars utsträckning, sig åtagit, det lätteli gen skulle, en eller annan gång, kunna inträffa att ett öfverskridande af det för esdelstocken bestämda maximum blefve ett nödtvång, som bör förebyggas.
Då således det ingalunda är för Banken sjelf hehöfligt att nu ifrågavarande vinstmedel för densamma bibehållas, utan det tvärtom synes vara för det närvä rande lämpligast alt Banken efter hand afhänder sig den uppsamlade vinsten, hvilken ock torde vara behöflig och är beräknad för Statens ändamål, anser Utskottet sig likväl böra förklara, att disposition af annan behållen bankovinst nu icke bör ifrågakomma, än af sådan som, genom afslutad räkenskap, redan är till beloppet känd och att det på blifvande riksdag alltså bör bero att förordna angående sättet för användande af behållna vinsten för nästlidet år 1865; och Utskottet, som vid sådant förhållande nu inskränker sitt förslag till behållna vinsten för åren 1863 och 1864, hvilken vinst, i rundt tal beräknad till 3,400,000
R:dr, torde under detta och nästföljande år med hälften hvaitdera året kunna lill Riksgälds-kontoret afhmnas, hemställer alltså 19:o.
Att af Bankens behållna vinst för åren 1863 och 1864 ett belopp af 3,400,000 R:dr ina under detta samt nästföljande år 1867 med hälften hvartdera året, eller 1,700,000 R:dr, till Riksgälds kontoret i och för Statens allmänna behof aflemnas.
Utskottet sig hafva besvarat följande inom Högvördiga Preste- och Hedervärda Bonde-Stånden väckta samt till Utskottet remitterade motioner, nemligen: af Kontraktsprosten Fant, som, i motion N:o 22, föreslagit att Rikets Ständer må besluta, att af Rikets Ständers
Banks under sednaste 3:ne år upplagda räntemedel eller Riksbankens öfriga disponibla tillgångar må anvisas en summa af Fern millioner R:dr att användas till uppköp af Allmänna Hypotheksbankens obligationer, löpande med eller 5 procent ränta med vilkor a 11 detta låneför skott genom Hjpotheksföreningarne utlemnas till jordegare i beviljade amorteringslån å mindre belopp eller sådana, som ej öfverstiga 3,000 R:dr; af Riksdagsful/mägligen J.
Rundbäck från Göteborgs och Bohus län, som i olvanberörda motion, N:o 49, hemställt, att hela bankovinsten måtte tili för stärkning af allmänna diskontfonden användas; samt Banko-Utskottets MemoriaI N:o 10. 23 af Riksdag sfullmägtigen Anders Gudmundsson från Hallands län, hvilken i motion, N:o 10, tillstyrkt, att Riksbankens nu disponibla vinst användes till inlösen af hypotheksbanks-obligationer, som gå med fem procent ränta; Kommande Utskottet dock, såsom redan är antydt, att framdeles vid frågan om användandet af reservfondens disponibla medel, taga dessa motioner i ytterligare öfvervägande i samband med förslag, som, till Utskottets behandling hänvisade, hufvudsakligen afse beredaudet af medel till jordbruksnäringens understödjande.
Vid 2:dra punkten: af Herr J.
Lindström: »Mot Utskottets beslut att föreslå bibehållandet af nuvarande Banko-reglementets § 44, i hvad densamma rörer beloppet af det åt manufakturdiskonten k viljade kreditiv, får jag härmed reservera mig.
Med den stora utveckling, som bankrörelsen i vårt land tagit och de lättade tillfällen till kapitalförsträckning, som derigenom blifvit åt alla näringar beredda, torde tiden få anses vara inne att bryta med de fördomar och gaminaldagsåsigter, som sedan årtionden tillbaka gjort sig i Banko reglementet gällande, i fråga om användandet af Riksbankens tillgångar, hvilka blifvit på det mest minutiösa sätt fördelade på vissa yrken, utan afseende derpå om jemväl andra, ej tillgodosedda, kunnat hafva skäliga anspråk på understöd från Banken.
Inseende det orättvisa härutinnan samt det olämpliga och principvidriga uti att på förhand bestämma ett större eller mindre belopp af Bankens för utlåning disponibla tillgångar såsom låneanslag för något visst yrke, hafva inflytelserika och insigtsfull män för längesedan med hög röst fordrat återgång från ett system, som ej mindre för
Banken sjelf medför olägenhet än ock för de näringar, som skolat med särskilda lörmåner hugnas, hvilka derigenom blifvit vanda att betrakta lånerätten i Banken såsom en nära nog oeftergiflig rättighet, den der förmenas ej kunna eftergifvas, utan att sådant menligt »skulle inverka på den näringsgren, som hittills från Banken hem tat en del af sitt understöd».
Olägenheten för Banken att, såsom nu är händelsen, hafva större delen af sitt kapital fästadt uti en lånerörelse, som ej tillåter Banken att, i händelse af behof, skyndsamt indraga sina vid anfordran betalbara förbindelser är så uppenbar, att på bevisen derför ej många ord behöfva spillas.
Riktigheten af den grundsats, som fordrar att alla Banken tillhörande, till sär - 24 Banku-Utskoltets Memorial N:o 10. skilda ändamål nu afsöndrade fonder, böra till en gemensam fond återgå, har också af föregående
Ständer erkänts, då de beslutat att dels hell och hållet indraga, dels successive minska åtski'liga af dessa fonder, bland andra just ifrågavarande kreditiv till manufakturdiskonten, utan alt, veterligen, några menliga följder för fabriksindustrien deraf uppkommit, Lika visst torde ock kunna antagas att, äfven om hela det nu utgående understödet indroges, nämnda industri, utan men eller synnerlig olägenhet, skulle bestå äfven delta prof.
Del lånetillfiille som hittills stått industriidkaren öppet i manufakturdiskonten skulle han, måhända i rikligare mån, återfå i Riksbanken och detta med mindre omgång och besvär, än han nu är underkastad samt utan alt behöfva, såsom nu är föreski ifvet, taga sin tillflykt till edgång för att komma i åtnjutande af ett i förhållande till hans rörelsekapital ringa låneunderstöd
Dessutom står honom samma utväg öppen ali lör sin rörelse anskaffa sig nödiga kapitaler, som för hvarje annan näringsidkare, uti den mängd af enskilda penningeanstalter, som uppkommit sedan manufakturdiskonten inrättades — en inrättning, som numera blott kan betraktas såsom en qvarlefva från den tid, di man ansåg Statens och det allmännas mellankomst nödvändig för industriens uppmuntran och förkofran, ofta på bekostnad af andra samhällsklassers lika berättigade intressen.
Jag vågar hysa den bättre mening om fabriksindustriens närvarande ståndpunkt i vålt land, alt dess idkare, om de tillspordes, kraftigt skulle tillbaka! isa påståendet att upplösning af manufaktur diskonten eller minskning efterhand af dess lånerörelse i någon den minsta mån skulle menligt inverka på näringens bestånd och vidare utveckling, likasom jag är öf~ vertygad att hvar och en lätteligen skall inse det olämpliga uti all Riksbanken, som med mera förde! för sig och med mindre uppoffring för det allmänna är i tillfälle att sjelf göra sina medel fruktbärande, öfverlemnar detta §i en myndighet (Kommers-kollegium), hvars up gift är helt annan än att officiera såsom en ut låningsanstalt och hvars hufvudsakliga verksamhet derigenom uti icke oväsendtlig mån paralyseras.
På dissa grunder och i öfrigt hänvisande till Herr A. O. Wallenbergs vid sistförflutna riksdag afgifna utförliga motion, i fråga om manufakturdiskontens indragning, tillstyrker jag att Rikets Ständer, i ändamål att bereda manufakturdiskontens upplösning, behagade besluta att af Riksbankens åt manufakturdiskonten beviljade kreditiv skall under innevarande år återbetalas 250,000 R:dr.» af Herr J. B.
Sääf.
Vid 2:dra och 3:dje punkterna: of Herr J. F. Björkman: »Emot Utskottets förslag, att höja räntan å k redi - tiven till manufakturdiskonten och jernkontoret, får jag härmed afgifva en vördsam reservation.
Under närvarande förhållanden synes mig nemligen tidpunkten ej vara lämplig, att fråntaga någon näringsgren en fördel, hvaraf den hittills kommit i åtnjutande.
Att Banko-Utskottets Memorial N:o 10- 25 Att i dennn syftning begagna en i allmänna rörelsen högt uppdrifven räntefot kan anstå en uteslutande pd vinst beräknad penningeanstalt, — ej Riksbanken, som jemväl har andra vigtiga ändamål.
I öfverensstämmelse med dessa åsigter, har jag också biträdt Utskotts-majoritetens beslut, att icke föreslå någon förändring af räntan vid utlåning från allmänna diskontfonden.
Då dertill kommer: att kreditivet till manufakturdiskonten, i min tanke, är särdeles nyttigt, i synnerhet derföre att det sätter Kongl.
Kommers-kollegium i tillfälle att tillhandahålla förlagslån för nya fabriksanläggningar, eller betydligare utvidgning af äldre sådana, under byggnadsåren räntefritt och sedan mot billig ränta och en femtedels årlig kapitalafbetalning; att skilnaden emellan utlånings- och kreditivräntan å jernkontorets kreditiv användes dels till bergsskolorna i Falun och Filipstad, dels till andra väl behöfliga åtgärder för jernförädlingens utveckling; att slutligen dessa föremål ej äro främmande för Riksbankens verksamhet, som, enligt Ranko-ordningen, äfven har till ändamål, »alla nyttiga^näringars uppkomst och förkofran»; synes mig skäl ej saknas för det vördsamma förslag, att Rikets Ständer, med ändring i denna del af Utskottets betänkande, mätte besluta att räntan å kreditiven till manufakturdiskonten och jernkontoret bibehålies oförändrad, som hittills.»
Vid 3:dje punkten: af Herr J.
Lindström: »Åberopande hvad jag i fråga om minskning af det åt manufakturdiskonten beviljade kreditiv anfört, och som i det mesta eger sin tilllämpning äfven på kreditivet åt jernkontoret, samt med erinran derom, att denna anstalt, med dess betydliga egna tillgångar och den stora kredit densamma åtnjuter, icke torde sakna utvägar att med nödiga förlagar understödja bergsbruksidkaren i vårt land, tillstyrker jag, att Rikets Ständer, i enlighet med Utskotts-afdelningens förslag, behagade besluta, att af det åt jernkontoret beviljade kreditiv skall under innevarande år återbetalas 300,000 R:dr.»
Vid ll:te punkten: af Herr J.
Lindström: »Likasom hvarje försök att reglera penningeräntan i ett land, öfverallt der sådant förekommit, visat sig vanmägtigt, beroende derpå att denna, såsom uttryckande priset för nyttjanderätten af penningen, är underkastad samma lagar som priset på hvarje annan vara och i allmänhet bestämmes af tillgång och efterfrågan, så har också försöket att åstadkomma en ovilkorlig likhet i räntefoten särskilda orter emellan, särdeles der Hera konkurrerande penningeanstalter finnas, misslyckats, hvarpå icke så få exempel, hemtade från sednare tiders erfarenhet, skulle kunna framvisas.
Det är också naturligt att, då en banks utläningsränta måste i viss mån rätta sig efter dess upplånings-ränla och denna sednare på Bih. lill R.
Prot. 1865 & 1866. 6 Sami. 1 Afd. 5 Höft. 4 26 Banko-Utskottets Memorial N:o 10. olika orter varierar allt efter tillgången på ledigt kapital inom orten, den förra eller utlåningsräntan måste efter de olika förhållandena rätta sig, hvarföre i högsta grad vore olämpligt, om Banko fullmägtige, som äro berättigade att olika för olika orter bestämma upplåningsräntan, skulle vara bundna i fråga om räntans bestämmande vid utlåningar.
Full frihet för Fullmägtige i detta afseende är desto mera af nöden, dä
Riksbanken har alt täfla med en mängd enskilda penningeanstalter och derföre ej får intaga en isolerad ställning, som kan hafva till följd att den bästa delen af penningerörelsen går densamma ur händerna
På dessa skäl yrkar jag att 36 §, mom. i, af Banko reglementet måtte erhålla följande, af Banko-fulimägtige föreslagna, lydelse:
Räntan vid diskontering och utlåning från handels- och närings diskontfonden bestämmes af Fullmägtige, och skall rätta sig så väl efter penningeställningen, som de säkerheter, hvilka ei bjudas.»
Emot bibehållande af stadgandet uti 56 §, 2 morn., af Banko-reglementet, alt »vid utlåning från allmänna diskontfonden utgör räntan fem procent», af Herr Ribbing, E. af Herr J.
Lindström, hvilken såsom sin reservation upptagit
Afdelningens förslag i ämnet, med åberopande af dess motiver, så lydande: »Bestämmandet af räntan vid utlåning från allmänna diskontfonden till fixt belopp af fem procent har föranledt att, då räntan för diskontering och utlåning från handels- och närings diskontfonden varit högre än fem procent, lånsökande, hvilka eljest upptagit lån i den sednare fonden, vetat att bereda sig lån från den förra fonden, som på detta sätt fått vidkännas en förminskning, som, derest räntefoten i begge fonderna varit lika, icke ifrågakommit; men detta oafsedt, kan det ej undfalla uppmärksamheten, att sedan räntefoten numera visat en benägenhet att stiga, densamma hålles vid ett, under dylika förhållanden, lågt belopp, i en utlåningsrörelse af den natur, som utlåningen med omsättningsrätt.
Visserligen tala flera skäl för fördelen af en fix ränta i denna utlåningsrörelse, men denna fixa ränta borde då vara högre än nu är händelsen, och Afdelningen har fördenskull antagit att räntan bör kunna af Fullmägtige bestämmas till högst sex procent.
Om ock räntan vid diskonteringen och utlåningen i öfrigt, skulle någon gång komma att sättas utöfver nämnda belopp, synes det ej vara lämpligt att till samma belopp bestämma räntan i en utlåning, der fåtalet af lån upptages för befrämjandet af sådan näring, som kan bära högre ränta än sex procent.
Afdelningen tillstyrker alltså att 2:dra momentet af 56 § må sålunda förändras:
Räntan vid utlåning med omsättningsrätt bestämmes jemväl af Fullmägtige med afseende å penningeställningen, dock ej till högre belopp än sex procent.» af Herr Sundvallson.
Banko-Utskottets Memorial N:o 10. 27 Vid 14:de punkten: af Herr Ribbing, E. af Herr Doktor Almqvist: »I 13 § af Kongl. Majrts nådiga Förordning af den 21 April 1861 har Allmänna Hypotheksbanken blifvit tillförsäkrad en kredit i Riksgälds-kontorets obligationer af åtta millioner Riksdaler och eger rättighet att använda dessa såsom grundfond öfverletnnade medel, då Banken antingen i följd af uraktlåten eller fördröjd inbetalning af hvad delegande Hypotheksföreningar för undfångna lån böra erlägga eller ock af annan anledning saknar egna för tillfället användbara tillgångar till fullgörande af sina förbindelser; egande Banken i förra händelsen att till större eller mindre del pantsätta dessa grundfonden tillhörande obligationer.
Då Staten sålunda redan lemnat
Hypotheksbanken ett högst betydligt understöd, utan att detta hittills behöft anlitas, kan jag icke biträda det af BankoUtskottet fattade beslut om kreditivrätt äfven i Riksbanken för denna inrättning, utan får deremot inlägga reservation, äfven med, särskildt afseende fästadt vid den likaledes beviljade förmånen af befrielse från den för kreditivs begagnande vanligen föreskrifna inträdesafgiften och finnér mig härtill så mycket mer uppmanad, som Banko-Utskottet har för afsigt att uti framdeles afgifvande betänkande underställa Rikets Ständer ett förslag att bispringa den betryckta jordbruksnäringen af tillgångar, som kunna af Riksbankens reservfond dertill påräknas blifva tillgängliga, meu som icke medgifva, att dess fonder dragas till ännu mer utsträckt kreditivrörelse, än den som af Utskottet i nuvarande betänkande redan blifvit föreslagen långt utöfver hvad som egt rum enligt hittills gällande föreskrifter för Bankens låneoch kreditivrörelse.» af Herr C. E. Ljungberg: »Emot 61 §, 1 mom, af nu gällande reglemente, sådant detta moment blifvit af Utskottet beslutadt, får jag reservera mig, enär jag anser giltig» skäl för meddelandet af kreditivrätt åt Hypotheksbanken icke förefinnas, men deremot alla bolag, utom sedelutgifvande bankbolag, böra af sådan rättighet komma i åtnjutande.» af Herr J.
Lindström: »Mot Utskottets beslut att tillstyrka beviljande af ett kreditiv, stort 200,000 R:dr, åt Allmänna Hypotheksbanken, får jag mig reservera. l:o emedan jag ej anser det vara med Riksbankens fördel öfverensstämmande att, i form af kreditiv, utgifva större penningeförsträckningar synnerligast då, såsom här vöre att förvänta, kreditivet endast tillfälligtvis och för korta perioder komme att begagnas och Riksbanken följaktligen under långa tider af året nödgades att hafva en större kassa liggande räntelös; 2:o emedan Allmänna Hypotheksbanken ej synes hafva föreburit giltiga skäl för erhållande af ifrågavarande försträckning, hvaraf behofvet först då tydligen ådagalägges när visas kan, att den förmenta svårigheten att punktligt kunna honorera SS Banko-Utskottets Memorial N:o 10. sina förbindelser är verklig och Statens eller
Riksbankens mellankomst för sådant fall är oundviklig; 3:o emedan det äfven för sistnämnda fall bör kunna ifrågasättas, huruvida ej Staten, som redan iklädt sig en ganska stor ansvarighet för Hypotheksbankens förbindelser, bör kunna ega rättmätiga anspråk att Hypotheksbanken, utan vidare understöd af det allmänna, af hvad namn och beskaffenhet det vara må, skall iakttaga sin förnämsta skyldighet att punktligt uppfylla åtagna förpligtelse!' och sålunda bibehålla förtroendet för densamma orubbadt, samt 4:o emedan jag anser, det ett bifall åt det väckta anspråket skulle, under förutsättning att det vore stödt på ett verkligt och ej blott föregifvet behof, menligt inverka på den kredit denna inrättning nu åtnjuter, synnerligast under en tid då anspråken på nya låneförsträckningar ej kunna tillfredsställas och fråga är att för Hypotheksbanken upptaga nya utländska lån.»
Uti denna reservation hafva Herr Friherre Stjernstedt, A. W., och Herr Sundvallson instämt. af Herr J. R.
Sääf; »Emot beslutet att, då »bolag», enligt Banko-fullmägtiges förslag, ansågos böra i § 61, mom. 1, upptagas bland dem som i Banken kunna erhålla kreditiv, genom ett sednare beslut inskränka denna rätt till endast bolag med solidarisk ansvarighet, får jag härigenom afgifva min reservation.
Genom nämnda beslut hafva alla sådana bolag, sora äro organiserade enligt Kongl. Förordningen af den 6 Oktober 1848, blifvit från kreditivrätt i Banken uteslutna; och på samma gång ett oförtjent misstroende mot desamma uttalats, som endast kan härröra från en fullkomlig obekantskap med dessa bolags natur och deras förhållande i jemförelse med andra bolag.
Att på sådant sätt uttala en förkastelsedom med afseende på krediten öfver fullt lojala associationer, ingångna på af lag och författning godkända grunder, och som här i landet aldrig, genom någon deras oredliga förvaltning eller missbruk ådragit sig det ofördelaktiga omdöme som ligger i nämnda beslut, dertill anser jag Utskottet sakna hvarje skäl; och att i reglementet för Riksbanken gifva ett uttryck åt en, efter min mening, så falsk och origtig opinion, kan jag ej annat än finna på det högsta olämpligt, och föreställer mig att Rikets
Ständer icke vilja kasta en sådan skugga öfver dessa aktiebolag, som utgöra en så mägtig häfstång för landets industriela förkofran.
Ifrågavarande beslut är, efter min uppfattning, så mycket mindre befogadt som i nämnda § stadgas, att säkerhet skall ställas för kreditivet och denna af vederbörande Styrelse pröfvas och godkännas — omdömet om de olika bolagen må hos den enskilde vara hvilket som helst, så är ju nämnda stadgande fullt betryggande för
Banken så väl i afseende på det ena som andra slaget af bolag; hvarföre, efter min mening, intet annat undantag bort ega rum än för sedelutgifvande bankbolag, ett undanlag för hvilket helt andra motiver ligga till grund.» Banko-Utskottets Memorial N:o 10. 29 Uti detina reservation hafva Herr Doktor Almqvist, Herr J. F.
Björkman och Riksdagsfullmägtigen J. O. Almqvist från Norrbottens län instämt.
Vid 14:de, 15:de, 16:de och 17:de punkterna: af Herr Friherre Stjernstedt, A. W..
»Särskildt får jag reservera mig emot
Utskottets beslut till förändrade lydelser af nu gällande Banko-reglementets 61 §, l:sta mom. 3:dje punkt, saint 2:dra, 3:dje och 4:de momenter.»
Emot bibehållande af stadgandet uti 62 §, 6 morn., af en s. k. respitmånad. af Herr J. R.
Sääf: »Ordalydelsen i § 62, morn 6., har af Utskottet blifvit bibehållen lika med den i 1863 års Banko-reglemente, och det är deremot jag önskar reservera mig, derföre att deraf alltid dragits deri slutsatsen att en så kallad respitmånad är såsom regel medgifven och lemnad låntagande, utöfver hvad dess förbindelse innehåller.
Enär det, efter min tanke, bör eftersträfvas att så väl genom lag som andra allmänna föreskrifter minska den sorglöshet, som så ofta återfinnes hos dem som anlita kredit, vid uppfyllandet af deras betalningsskyldighet, och hvarigenom en noggrann iakttagelse af en gifven förbindelse så allmänt förbises — och det minst anstår ett Rikets Ständers verk sådant som Banken, att genom en föreskrift som den ifrågavarande, uppmuntra till sådan försummelse, för hvilken i det allmänna aflfärslifvet denna föreskrift kan komma att åberopas såsom stöd för fördröjda liqvider. och liksom till grund för ett anspråk, som dock af allmän lag icke godkännes; och då denna sednare tvärtom genom stadgandet i nu gällande konkurslag, sökt införa tillbörlig punktlighet vid betalning af förfallen skuld genom att bestämma »en vecka» som den lid hvarefter, vid uteblifven betalning, en konkursansökan af fordringsegaren berättigas; finner jag det på det högsta olämpligt att
Banko-reglementet innehåller något som motverkar det ändamål, för hvilket sistnämnda stadgande finnes och hvars uppnående är af högsta vigt för den allmänna affärsverksamheten.