Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Erkännande det gagneliga i detta förslag, och inseende det olämpliga i nuvarande förhållande, att Carolinska institutet väl får meddela fullständig undervisning, men ej pröfva om densamma slagit rot, än mindre meddela betyg öfver huru ett sådant prof utfallit, har jag trott det vara i sin ordning att äfven fästa Rikets Ständers uppmärksamhet på, att samma förhållande eger rum emellan Farmaceutiska institutet och det Carolinska, ty af samma skäl, som rättighet bör medgifvas Carolinska institutet alt examinera Läkare, bör det äfven öfverlåtas åt det Farmaceutiska institutet att examinera Apothekare; och om det år magtpåliggande att Läkare följa med sin tid och komma till allt större kunskap och insigt i de vetenskaper, som höra dem till, så lärer ej kunna nekas, att detsamma gäller om Apothekare.
Ej ensamt i samlandet eller beredandet af medikamenter är det af nö - Motioner s Bonde-Ståndet 18S2.
N:o 439. roy den att de ega fullgoda insigter; behofvet för allmänheten att draga nytta af deras kunskaper i många andra fall har blifvit allt större och större, såsom med analyser, och i mångfaldiga andra teckniska detaljer.
För Läkares bildning har mycket blifvit gjordt, och en för vetenskapen lyckobringande täflan har uppstått om hvilken undervisningsanstalt gifver bästa resultatet; men huru står det till med Apothekarne?
För dem är föga gjordt af Staten, de erhålla till sin undervisningsanstalt 5,750 R.dr årligen till slutet af denna statsreglering; de hafva privilegier, om nyttiga eller skadliga för folket eller för vetenskapen vilt jag ej inlåta mig i bedömandet af, men de få, sannolikt äfven just derföre, skalla sig kunskaper bäst de gitta.
Bifogade utdrag ur Farmaceutisk tidskrift af hvad som rörer den Farmaceutiska undervisningen och det derför inrättade institut, visar huru dermed- förhållit och förhåller sig.
Den som bilaga äfven vidfogade skrifvelse ifrån Farmaceutiska institutets Styrelse visar hvad samma Styrelse anser vara af behofvet påkalladt.
Om ock dessa fordringar något kunde prutas, kan likväl ej nekas att institutets nuvarande tillgångar äro alldeles för ringa; om ändamålet skall vppfyllas mäste de derföre ökas, ty icke kan man rimligen tänka sig, alt t. ex. en i alla afseenden skicklig lärare, skall erhållas än mindre bibehålas, för en lön af 1,000 R:dr.
Icke kan man väl heller af Apothekarne fordra att de, för bibehållande af sina s. k. privilegier skola årligen tillskjuta mer penningar än hittills, ty icke hafva privilegierna för dem blifvit mera inkomstbringande, ulan snarare hafva de, genom inrättande af flere icke privilegierade apothek, blifvit kringskurne, och då så är lärer, tyvärr, ej annat återstå ån att slats-kassan måste anlitas.
Jag föreslår derföre, dock i olikhet med hvad Styrelsen fordrat, pag. 19: l:o Alt Farmaceutiska institutet val må blifva ett Statens läroverk, som af densamma hufvudsakligen underhålles, men att, det oaktadt, det hus, som nu är under byggnad, må tillsvidare egas, och således äfven färdigbyggas och ändamålsenligt inredas samt äfven, så länge de det ega, underhållas af Apothekarne i riket utan statsbidrag. 2:o
Då till amortering af den för huset ådragna skuld får användas så väl egande donationsmedel som det vanliga sammanskottet, hvilket till kommit såsom vilkor för erhållande af statsanslag (se Bil. pag. 7) och således ej får minskas, men väl ökas, åtminstone så länge privilegierna finnas qvar, så bör deraf följa alt, sedan skulden blifvit till fullo amorterad, huset äfven skall blifva en Statens egendom, och derefter af densamma äfven underhållas. 5:o
Sedan kostnaderna för huset på förenämnda sätt utgått af institutets egna, eller af Apothekarne sammaoskjutna tillgångar, användes hvad af dessa tillgångar möjligen kan vara i behåll, hvilket ej torde blifva mycket, om något till lärarnes aflöning m. m. och till hvad derutöfver för betäckande af de å pag.
19 i Bilagan specificerade utgiftsposter, anslås 708 Motioner i Bonde-Ståndet 1862.
N:o 440. statsmedel så mycket, att de må utgå till de belopp, hvartill de skäligen blifvit jemkade, och som i kanten blifvit tecknadt.
Stockholm den 50 November 1862. A. W. Uhr, Irån Nerikes län.
N:o 440.
Af P. F. Mengel från Upsala län, otti upphörande af det lag stadgande, som bestämmer, att Magistrat skall förrätta bouppteckning efter afliden ofrälse person i stad, samt upphörande af boupptecktmgs-procenten, eller dess utgörande efter behållningen i boet.
I en tid hvars syftning är, alt så vidt som möjligt söka åstadkomma lika fördelning af rättigheter och skyldigheter mellan medborgare, tyckes stunden vara kommen, då en af de mest orättvisa och lili sina följder stundom mest olycksbringande beskattningar borde afskalfas.
Jag menar städernas ofrälse, icke till Preste-Ståndet hörande, invånares skyldighet, alt till Magistraterne betala boupptecknings-procent.
För att inse sanningen häraf är nödigt att kasta en blick tillbaka till den tid, från hvilken ofvannämnda pålaga sannolikt har sin uppkomst, samt orsaken dertill.
Troligen pålades denna beskattning på den tiden, då städernas invånare, om ej uteslutande, så dock till största delen utgjordes af borgare, hvilkas privilegier då tilläde dem uteslutande rätt att ensamma utöfva såväl handel som alla andra näringar, samt då det äfven i följd deraf ålåg dem att ensamma bekosta och underhålla såväl Magistrater som allt hvad till städernas drätsel hörde.
Att Prester och Adel undansluppo såväl denna, som nästan aila andra skatter, berodde, dels på deras frälse, dels på det vid denna tid otänkbara, att en adelsman kunde förnedra sig ända derhän, alt utöfva ett borgerligt yrke.
Småningom, och i mån som till städerna inflyttade, dels jordbrukande, dels på annat sätt sig närande ofrälse personer, fingo äfven dessas arfvingar vidkännas, att Magistrater funnos, genom äran alt få deltaga i dessas underhåll.
Sedan tiderna nu så förändrats, att adel och bönder i stad och å landet, utöfva borgerliga yrken, men det oaktadt städernas ofrälse invånare ännu ensamma äro be - Motioner i Bonde-Ståndet 1862.
N:o iéO. 709 röfvade rättigheten, att, i likhet med de förstnämnda, få välja hvem de vilja att förrätta bouppteckning efter sina aflidna, så är detta en orättvisa; men ännu större blir denna, då, sora ofta är fallet, de efterlefvande, genom detta tvång af Magistraterne, beröfvas den enda tillgång en enka eller faderlösa barn skulle hafva att lifnära sig af, hvilket följande exempel kan bevisa.
En köpman afled och lemnade efter sig enka och 6 minderåriga barn.
Hans tillgångar utgjordes af en större fastighet — i bouppteckningen upptagen till dess taxeringsvärde, 60,000
R:dr, — af lager och lösörebo till 50,000 R:dr, summa 4 10,000 R:dr.
Skulderna uppgingo lill 105,000 R:dr och Magistratens procent till 4,100 R:dr.
Då tillgångarne, såväl fast sorn löst realiserades, inbragte de blott 106,000 R:dr, då således enkan och de arma faderlösa voro blottade på allt.
För att förekomma dylikt, har mången fader af kärlek till de sina, på sotsängen belastad! sitt samvete med alt uppgöra ett falskt köp, eller genom annan åtgärd skydda dem för nöd, hvarförutan stundom handt, att samma motiv drifvit andra till falsk boupptecknings-ed.
Alt så är förhållandet torde kanhända någon af de vid riksmötet närvarande Borgmästarne kunna intyga.
Ofvertygad härom, får jag härmed vördsamt föreslå: alskalTande af nuvarande sättet all i städerna förrätta bouppteckning efter afliden ofrälse person, sauit af boupptecknings-procenlen, eller åtminstone, att denna hädanefter må utgå efter behållningen i boet, sedan skulderna äro afräknade.
Denna motion, hvarå remiss tiil vederbörligt Utskott begäres, torde egentligen ha bordt väckas i Borgare-Ståndet, men farhågan alt den skulle ha blifvit alltför ilia emotlagen af dervarande Magislrats-personer, har föranled t dess framställande på detta rum.
Slockholm den 50 November 1662. P. F.
Mengel, från Upsala län. 710 Motioner i Bonde-Ståndet 1862 N:o 441.
Af P.
F. mengel från Upsala län, derom, alt terminsafgiften vid elementarläroverken samt alla undervisnings-anstalter, som af Staten åtnjuta understöd, md upphöra.
Inom Borgare-Ståndet har en med stor omsorg utarbetad motion rörande elementarläroverkens reorganisation blifvit väckt; men då uti samma motion föreslås, ej blott att terminsafgiften, som af lärjungarne vid elementarläroverken nu erlägges, fortfarande skall utgå, utan älven alt densamma under vissa vilkor skall höjas; så får jag, i motsats härtill, vördsammast föreslå, det Rikets Ständer må besluta: att terminsafgiften vid samtliga elementarläroverken och vid alla undervisningsanstalter, som åtnjuta understöd af statsmedel, skall afskafläs.
Motivet för detta (örslag är belt enkelt, alt den offentliga undervisningen bör vara kostnadsfri, framför allt i ett land der erfarenheten visat, att det öfvervägande antalet af våra utmärklaste män härstammat från de mest obeinedlade klasserna i samhället.
Stockholm den 30 November 1862. P. F. Mengel, från Upsala län.
Motioner i Bonde-Ståndet 1862, N:o 442- 711 N:o 442.
Af P. F. Mengel från Upsala lån, om ändring uti 89 § i mom. af gällande Banko-reglemente, i fråga om revision af Banko-diskonlverkets förvaltning.
Banko-reglementets 89 § 1 mom. föreskrifver att revision af Banko-diskontverket årligen skall förrättas af dertill utsedde Revisorer.
Denna föreskrift tillkom på elen tid, då det dels ansågs af särdeles vigt att nämnda låneinrättnings jemte lånekontorens i landsorten verksamhet både ofta och noggrannt kontrollerades, — och då dels granskningen af Statsverkets samt Bankens och Riksgälds-kontorets tillstånd, styrelse, och förvaltning, enligt 68 § Riksdagsordningen, allenast hvart tredje år egde rum.
Orsaken hvarföre revision af Banko-diskontverkets förvaltning icke anförtroddes åt samma ledamöter, som förrättade Statsverks-granskningen och icke verkställdes samtidigt med denna, är således lätt insedd.
Ett annat och dä mera giltigt skäl än nu förefanns äfven.
Det var nemligen klart att Statsverkets granskning i början af det nya statsskickets införande skulle medtaga mycken tid.
Ända inpå 1840:talet vore också Statsrevisionerna lika mödosamma som ömtåliga, hvarvid långa och lifliga debatter fördes emellan de begge Statsmagternas målsmän.
Men i samma mån de konstitutionela grundsatserna blifvit utvecklade, samt Ständernas beslut och föreskrifter alltmera billigt blifvit hörsammade af den andra Statsmagten, har äfven sjelfva Statsförvaltningen blifvit mera fullständig.
Följden häraf har äfven ostridigt blifvit den, att Statsrevisionerna — särdeles sedan de, såsom numera är fallet, ärligen förrättas med vida större lätthet än tillförene kunna verkställas, hvartill ock i väsendtlig mån bidrager att Kammar-rätten med lika omsorg som oväld utöfvar den mödosamt minutiösa siffergranskningen, med hvilken Statsrevisionerna nu mindre än förr behöfva sysselsätta sig.
Den, enligt 68 § Riksdags-ordningen, såsom maximum fastställda tid för Statsrevisionens förrättande, tages visserligen äfven nu i fullt anspråk; men det egentliga och företrädesvis vigtiga revisionsarbetet medhinnes dock så beqvämligt, att
Revisorerna hafva rundelig tid att företaga utfärder i och för besök samt okulåra besigtningar å ett stort antal Staten tillhöriga, dels inom hufvudstaden dels i dess granskap belägna institutioner, om hvilkas egentliga organisation, och tilläfventyrs 712 Motioner i Bonde-Ståndet 1862.
Nio 442. befintliga brister, Revisorerna dock likväl näppeligen kunna taga någon närmare kännedom.
Jag vågar emellertid hysa den föreställning, att den tid, som Revisorerna på nyss omförmäldt sätt användt, med större nytta, om än mera mödosamt, skulle kunna disponeras till granskningen af Banko-diskontverkets i hufvudstaden förvaltning.
Jag föreställer mig vidare, att om Statsrevisorerna började sin verksamhet med sistnämnda bestyr, skulle de derigenom förvärlva sig större öfning i räkenskapers granskande, hvilken kom desse tillgodo under det påföljande mera magtpåliggande arbetet, hvarigenom detta utan tvifvel ginge raskare undan.
Skulle de åter först mot slutet af sin vistelse här företaga granskningen af Banko-diskontverket, så är det likaledes klart att bestyret dervid underlättades betydligt genom den derförinnan förvärfvade öfningen.
I hvilket fall som helst lider det intet tvifvel att ju Statsrevisorerna på den i 68 § Riksdags-ordningen fastställda tid ganska väl skola medhinna alt jemväl granska Banko-diskontverket.
På nu anförda skäl tager jag mig friheten föreslå: det Rikets Ständer ville besluta en sådan ändring i Banko-reglementet: alt revisiooen af Banko-diskontverkets i hufvudstaden förvaltning hädanefter årligen skall förrättas af Rikets Ständers Revisorer för Statsverkets, samt Bankens och Riksgälds-kontorets tillstånd, styrelse och förvaltning.
Stockholm den 30 November 1862» P. F. Mengel, från Upsala lån.
N:o 445.
Motioner i Bonde-Ståndet 1862, N:o 443. 713 N:o 443.
Af Paul Frifa mengel lian Upsala län, derom att, dd revision af Statsverkets samt Bankens och Riksgälds-kontorets tillstånd, styrelse och förvaltning eger rum under pågående riksdag, de ledamöter af revisionen, som tillika utöfva riksdagsmannakallet, icke må vara berättigade alt i egenskap af revisorer något arfvode eller annan ersättning uppbära.
Med den sparsamhet i afseende på Statens medel, som det ovilkorligen åligger hvarje folkombud att noggrannt iakttaga, synes mig den plägseden — måhända rättare sagdt det oskicket —• svårligen låta förena sig, att då revisionen af Statsverkets, samt Bankens och Riksgälds-kontorets tillstånd, styrelse och förvaltning under pågående liksmöte eger rum, äfven de ledamöter i berörda revision, hvilka tillika fungera såsom riksdagsmän, och följaktligen i sistnämnda egenskap äro pligtige alt å revisionsorten vistas, uppbära arfvode jemväl i egenskap af statsrevisorer.
Revisionsarbetet förrättas på samma tider som de respektive Riks-Ståndens eller Utskottens göromål ega rum.
Då förstnämnda arbete verkställes äro således revisorerne urståndsalte att noggrannt fullgöra sina åligganden såsom riksdagsmän.
Då revisionen af Banko-diskont verkets förvaltning verkställes af Banko-Utskottet — hvilket inträffar hvarje år, då nämnda revision infaller under det Rikets Ständer äro här församlade — uppbära delta Utskotts ledamöter icke något arfvode såsom revisorer, påtagligen derföre alt de allenast fullgöra sitt kall såsom representanter; men man lärer dock icke med skäl kunna påstå att den omförmälda revisionen då verkställes med mindre omsorg, ehuru arfvode icke af Banken till Utskottets ledamöter utbetalas.
Det förefaller också i hög grad förödmjukande för dem, hvilka på en gång äro representanter och revisorer, att i begge dessa egenskaper uppbära arfvode, då det sker med full vetskap om alt icke samtidigt kunna utöfva begge funktionerna nöjaktigt.
Jag tager mig derföre friheten föreslå del Rikets Ständer ville besluta: att, då revision af Statsverkets samt Bankens och Riksgäldskontorets tillstånd, styrelse och förvaltning eger rum under pågående riksdag, de ledamöter af den förra, som tillika utöfva riksdagsmannakallet, icke äro bern till R.
St, Prof, 1862 $ 1863. 11 Sami.
4 Afd. 90 714 Motioner i Bonde-Ståndet 1862.
N:o dåi. rättigade att i egenskap af statsrevisorer uppbära arfvode af Statens medel, icke heller att åtnjuta resekostnadsersätlning till och från den statsrevision, som inträffar under riksdag.
Stockholm den 30 November 1802. P. Fr.
Mengel N:o 444.
Af Pani Fritz Mengel från Upsala län, om statsanslag af 12,000 R:dr, att öfverlemnas till utsedde kommitlerade för undersökning af den s. k.
Nynäsbanan, såsom ersättning för utgifterna i afseende å be rörda undersökning.
I samma mån det norra och mellersta Sveriges jordbruk, handel och industri gått framåt, hafva ock olägenheterna blifvit mera i ögonen fallande i afseende derpå, att landets första handelsstad och importsort, nemligen Stockholm, är belägen innan för en lång, svårtillgänglig och under 4 å 5 månader af året genom is spärrad skärgård.
Redan för omkring tio år sedan väcktes i anledning deraf förslag alt medelst en jernväg sammanbinda hufvudstaden med någon lämplig uthamn på yttre sidan af Södertörn.
Uppmärksamheten lastades då på Dalarö och Härhamra.
Uti en år 1850 ulgifven brochyr framhölls åter Nynäshamnen — belägen emellan begge nyssnämnde hamnar — såsom för det afsedda ändamålet särdeles passande, äfven med hänseende dertill att man utan svårighet kunde bygga en jernväg derifrån och förena den med vestra stambanan.
Men då, lika som ofta sedermera när det gällt hufvudstadsbandelns äfven aldra vigtigaste intressen, omfattades detta förslag med ringa uppmärksamhet af hufvudstadens målsmän.
År 1801 utgaf Löjtnant H.
Sandeberg en brochyr, hvari samma frågas stora betydelse ej blott för Stockholms framlid, utan älven för möjliggörandet af vintertrafik på Östersjön samt rysk transito öfver Sverige, på ett förljenslfullt sätt utvecklades.
I nämnde brochyr ådagalades Nynäsbamnens stora lämplighet såsom Motioner i Bonde* Ståndet 1862.
N:o 444. 715 nödhamn, hvarpå just den Svenska Östersjökusten för närvarande är i saknad.
Derefter omfattades förslaget både om en jernvägs anläggande till och en nödhamns åstadkommande vid Nynäs med större intresse.
Sammanträden höllos, dervid frågan diskuterades, en kommitté nedsattes och nödiga undersökningar beslötos i och för frågans utredning.
Den sällsynta företeelsen inträffade att hufvudstadens samtliga tidningar voro eniga om alt frågan är af stor vigt såväl för hufvudstaden som för hela landet.
Det behöfver icke sägas alt de med omsorg företagna undersökningarne rörande den föreslagna jernbanan från och hamnanläggningen vid
Nynäs medfört betydliga utgifter.
De hafva lill en del blifvit bestridda medelst sammanskott.
Bristen har förskjutits af den för frågans behandling utsedda kommittéen, hvilken, sedan undersöknings-arbetet blifvit afslutadt, hos Kongl. Maj:t i underdånighet anhöll att den del af utgifterna, som icke genom de verkställda sammanskotten kunnat bestridas, måtte blifva af statsmedlen godtgjorda, hvartill dock Kongl. Maj.t icke kunde lemna nådigt bifall, enär för berörda ändamål medel icke voro disponibla.
Då del likvist är obestridligt att förslaget ej mindre örn anläggandet af en jernbana från Nynäs till vestra stambanan, än äfven om inrättandet af en nödhamn vid Nynäs, förr eller sednare måste bringas till verkställighet, — och då det är iika obestridligt att de förberedande undersökningar, som nu blifvit verkställda, redan äro af stor nylla, och i allt fall förr eller sednare måste försiggå, synes det vara fullt billigt alt de utgifter, som den oftanämnda kommittéen af egna medel förskjutit, blifva densamma godtgjorda, tager jag mig friheten vördsammast föreslå, alt Rikets Ständer ville bevilja en summa stor 12,000 R:dr, att öfverlemnas till de utsedde kommitlerade för undersökning af den föreslagna Nynäsbanan, såsom ersättning för utgifterna i afseende på berörda undersökning, dock med skyldighet för ifrågavarande kommitlerade att till Kongl.
Civil-departementet aflemna ej allenast fullständig räkning å de bestridda utgifterna, utan äfven alla handlingar rörande sagde undersökning.
Stockholm den 30 November 1862. P. Fr. Mengel. 716 Motioner i Bonde-Ståndet 1862.
Af Mis Andersson från Wermlands lån, otn ett lagstadgande i den syftning alt en närmare kontroll md kunna hällas öfver dem, sorn föranstalta religiösa sammankomster.
Utgående från den grundsatsen, alt rättigheten ali fritt sammanträda och inom af lagen stadgade gränser uttala sina tankar om alla satser, som kunna blifva föremål för menskligt vetande, är en helig rätt, som intet fritt samhälle kan ostraffadt söka undertrycka och som för öfrigt står i fullkomlig öfverensstämmelse med ordalydelsen och andan i våra grundlagar, hvilka, såsom ett af fundamental-vilkoren för statsbyggnadens bestånd, erkänt och fastställt en fri yttranderätt i tryck såsom ett osvikligt medel att bilda och utveckla en upplyst allmän mening, kan jag likväl icke förbise nödvändigheten alt utöfningcn af denna fria sammanträdesrätt och dennas åtföljande muntliga yttranderätt är så ordnad, att de lagliga myndigheterna kunna vara i tillfälle att kontrollera det sätt, hvarpå den begagnas, för att i händelse den öfverskrider de gränser, som lagar och förnuft för densamma utstaka, kunna motverka dess utan tvifvel skadliga verkningar elier helt och hållet hindra dess fortsatta utöfning. 1 konseqvens med Tryckfrihets-förordningens visa föreskrift att, i samma stund det tryckta ordet tili allmänheten utdelas, detsamma skall lili Justitieministerns tryckfrihets—ombutl öfverlemnas, för att af honom granskas, är äfven uti Kongl. Förordningen af den 6 Februari 1849, § 8, föreskrifvet, alt allmänna sammankomster skola i vederbörlig tid vara hos ortens myndigheter på förband anmälda, så att dessa, i händelse af anledning dertill, kunna närvara och öfvervaka hvad som der sker och yttrats, och man skulle med skäl kunna anse, att detta allmänna stadgande äfven är gällande för de sammankomster, som af en mängd personer, hvilka utgifva sig för andliga ifrare, tillställas för att betrakta, afhandla och utlägga religiösa ämnen; men tyvärr har verkligheten visat, att en sådan uppfattning i fråga om sammanträden för religiösa ändamål icke gjort sig gällande, utan hafva de kunnat tillställas och afhållas, utan att man ansett sig pligtig alt derom på förhand till vederbörande myndigheter göra någon anmälan.
Detta har också verkat, att en mängd villfarelser och origtiga föreställningar i religiösa mål kunnat utbjudas bland allmänheten, utan alt presterskap eller kyrkoråd varit i tillfälle att dem med bättre läror motverka eller visa deras felaktighet, och vi se uti det så kallade religiösa koiporlörsväsendels Motioner i B onde-Ståndet 1862.
N:o déS. m resultater, en allmänt spridd andlig oro och motsatta schismatiska meningar i de heligaste frågor, de olyckliga frukterna af denna, såsom jag tror, mera sjelftagna än lagligen grundade frihet från all offentlig kontroll.
Dessa frukter hafva i min hemort visat sig vara af den beklagliga beskaffenhet, enligt min egen personliga erfarenhet och trovärdiga personers berättelser, alt de uti sin vidare utveckling kunna belaras komma att förorsaka lika svåra följder, som någonsin de religiösa tvisterna i fordna tider, och jag tror derföre att de förtjena lagstiftningens oell lagskipningens allvarliga uppmärksamhet.
Jag viii i korta drag gifva en svag skildring af några utaf de föreställningar, som genom del så kallade kolporlörsväsendets verksamhet bibringats den okunniga och lätt förledda landsortsbefolkningen, dervid anmärkande, att man svårligen kan veta hvilka kolportörer, som blifvit utsända af den så kallade Evangeliska Fosterlarscls—stiftelsen, och hvilka som kringstryka landet blott på grund af eget godtycke för della slags verksamhet, enär hvarken presterskapet eiler församlingarne på förhand underrättas om hvilka personer gå i nämnde stiftelses uppdrag, ulan det händer alt hvarjehanda yrkesidkare, kakelugnsmakare och skinnberedare m. fl, utaf hvad skrot och korn som helst, liksom f, d. hemmansegare, hvilka försålt sin egendom och blifvit predikanter, utan alt hafva genomgått någon kolportörsskola, olver de aflägsnare gränserna intränga i socknarne och der vid dess yttre kanter bedrifva sitt prediko- och omvändelseverk långa lider, innan underrättelse derom erhålles af de kyrkliga och verklsliga myndigheterna i orten.
Dylika kolportörer drifva en ganska allmänt utbredd lära, som innefattar bland annat följande satser: ”jag är salig, om jag doge i denna stund, och jag går i borgen för äfven den och den personens salighet” — hvad de slatskyrkligt lärda presterna säga får man icke tro, ty de predika endast för lönen, i dem är intet lif; — djefvuien är med dem på predik stolen; — kyrkan är en stenhop, presterna döda stenar deri; — jag är salig och den mig följer är eli. himlens barn; — om I råken i samvetsoro och syndasorg, så skolén
I icke besöka presterna, ty de hafva ingen rätt själaspis alt erbjuda, utan då skolén
I söka tröst hos de lefvande Guds barn, i hvilkas trosförbund
I genom andans väckelse blifvit satta”; —• ”de, som afsomna! i döden innan de nya andliga rörelserna uppkommo, ära hemfallna till fördömelsen”; — ja man har hört dem förklara, ”ali i vissa församlingars kyrkogårdar finnes ännu ingen begrafven, som dolt saligt”.