Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
lynne kan hålla sig så friskt som det gör, är obegripligt. ZITTER.
Och moster
Almén har hvita hår.
-- Att ditt
nog.
Åh, bara man saltar bra, så håller det sig KATRINA.
bestått dig.
Ja, salt och peppar är det enda som verlden ZITTER.
inte har isterhaka, kanske!
Att vara sqvaller-
Lite' till, om jag får be.
Se bara om jag
käring till yrket föder sin man, höll jag på att
-- Mins du hur jag såg ut, när jag skulle småbarnen?
När det blåste hårdt, tordes jag
försörja mig med skjortsöm och läsa a b c med inte gå ut af fruktan att blåsa tvärs af, och när
jag satt stilla, hade jag en förnimmelse af att det fastbunden vid fötterna.
Gud, så jag svalt!
skulle vara särdeles angenämt att ha en kanonkula KATRINA.
Det erkände du aldrig då.
morna ha fruktat, att jag skulle äta upp någon det komma ut en lag, som påbjöd, att hvarje
Nej, tycker någon det!
Då kunde ju mam-
af deras knubbiga älsklingar. -- Egentligen borde man skulle begagna tredubbla skjortor och förskaffa sig tredubbelt med barn -- höll jag på att säga, men sannerligen jag tror det räckte
till ändå.
Betänk, att bara i den här staden finnas 18 gamla oförsörjda mamseller, som vill lefva allihopa.
Det är ju riktigt ohyggligt.
många gånger erbjudit dig att flytta hit. ZITTER.
Ja -- inte sant?
Det är ohyggligt?
också är.
Ja, tack, det har du.
Men hvar och
Som en lefvande öfverflödsartikel, som jag
en har sin svaghet här i verlden.
(Pathetiskt:) sprungit ur hus och i hus hela dagen, fått
Min är att arbeta för min tillvaro.
När jag nu snubbor till höger, bannor till venster, bakat,
lagat, stoppat, vyssat -- allas hjelpreda och inmed lika godt samvete, som om jag vore den KATRINA (häftigt).
gens vän -- då kryper jag till kojs lika trött och arbetsammaste och hederligaste menniska i verlden.
Men ditt menniskovärde då!
Har aldrig upptäckt att jag har något.
Jaså, har också du gjort den iakttagelsen.
Så länge hans majestät inte ger ut den ZITTER.
menniskovänliga befallningen, att alla gamla flickor skola hängas, så måste de ju lefva.
Somliga svälta sig fram, andra tigga sig fram, och jag -- jag springer mig fram!
Medgif, att det låter KATRINA. ZITTER. hyggligast.
Och bröd har jag -- gud ske lof!
Men hvilket bröd!
i halsen, som man säger, men då sväljer man ner det med några tårar, och så är den saken
Ja, visst händer det ibland att det fastnar
hjelpt.
Men vet du, Katrina, nog kunna vi hitta på att tala om något trefligare.
Sandberg går ofta hit.
Friare -- hä?
Antagen?
Till hälften --.
Sophie är för skadlig åt den der gamla nade dräng hos --
Då hoppas jag, att den andra hälften säger
smulgråten, som jag för resten mins, när han tjeKATRINA.
-- dessutom ansedd som hederlig och beskedlig, och vi äro inte rika, som du vet. ZITTER.
Sandberg är nu stadens förmögnaste ungkarl,
hjerta och klara förstånd, då?
Nå, än Ann'
Sophies vackra ansigte, varma KATRINA.
att få lefva ditt sorgliga lif -- en skottspole för allas nycker. ZITTER.
Allt kapital, som inte kan hindra henne från
Katrina!
Du tänker väl inte tvinga flickan?
Nej, hon ska' få välja sjelf det har jag ZITTER.
svurit.
Du höll på att skrämma mig.
Nej, då är det bättre att vara en ensam spole,
än en sådan der hoptvinnad tråd, som ständigt den slutligen består af bara knutar och ojemnheter.
går sönder och ständigt knyts ihop igen, till dess
Det är också min åsigt!
man, när du aldrig älskade honom?
Din --!
Hvarför gifte du dig då med din
som vi alla, uppfostrades ju i den dygdigaste der hör inte hit --.
Hvad visste jag om kärlek.
Jag,
fasa för sjelfva det ordet, och sedan -- men det ZITTER.
dag, Katrina, så skulle jag gerna vilja säga dig något.
Efter du händelsevis låter tala vid dig i
stigt vis.
Du har uppfostrat Ann'
Sophie på ett konKATRINA.
Hon är nästan rädd för dig.
KATRINA (stiger upp.
Med beherskad lidelse:)
henne från de lidanden, som medfölja en vaknad intelligens, som inte får näring.
Jag har hållit henne till strängt arbete, sökt förqväfva hvarje ver det alldagliga.
Jag har, så att säga, snört
Jag har bara haft ett mål, -- att skydda
spår till fantasi, hindrat blicken att höja sig öfihop henne, för att göra henne lämplig för de
trånga förhållanden, i hvilka hon lefver.
(Lugnare:)
Så blef jag hård och kall -- att det var mot det Men ljugit för henne så, som de ljögo för mig, lif, för hvilket jag uppfostrade henne, förstod ingen. har jag aldrig gjort... och ett har jag försökt lära sig sjelf. -- Det är dock något.
henne -- att hysa aktning för sanningen och för ZITTER (stiger upp, lägger handen på Katrinas axel).
Du har alltid velat det rätta, Katrina.
Velat, ja.
tider skola randas för oss qvinnor.
Och jag -- rättvisare!
Vet du, Katrina, ibland hoppas jag att bättre
ZITTER (ser på Katrina.
Sedan skämtsammare:)
student och vaknade vid att jag satt käpp rak i sängen med nattmössan i hand och skrek af alla krafter:
Ja, lefve friatt tjena.
Dessutom --.
(Ser ut genom fönstret).
I går natt drömde jag, att jag var en glad
heten -- om det bara inte vore en så fattig herre
Men mjukis, hvem kommer der stretande nedför gatan, nyblankad och skinande som en edamerost, om inte min »kära» Sandberg.
Rakt på för Zitter att krypa in i sitt skinn igen.
Jag viksboarna anade, att det är dubbelt.
KATRINA. porten!
Kunde tro det. -- Nej, nu är det tid skulle inte vilja ge två vitten för det, om Näs-
skap dold?
Du envisas då fortfarande att hålla vår vänZITTER.
som vi inte förtala dig af hjertans grund -- och hur skulle det då gå.
Ja det tror jag, det.
Aldrig du, Lovisa.
tröstar mig med att jag säger emot -- fast det inte hörs. _________
Jag mumlar -- bifall -- som de tro, och
Här äro nycklarna, mamma.
Risgrynen ZITTER (gnolar).
SOPHIE (från höger).
äro slut och -- -- Nej, se moster Zitter!
friarn din --
Spinn, spinn, dotra min, snart kommer ANN' SOPHIE (skakar på hufvudet.
För sig:)
Han kommer aldrig.
de i förstugan.
(Man hör någon skrapa af fötterna utanför dörren).
KATRINA (sätter sig vid spinnrocken).
När man talar om trollen, så dansa
Sätt dig och spinn, Ann' Sophie.
ridån i kökskammaren.
(Tar schalarna.
Hviskar i förbifarten åt Ann' Sophie:) Kasa bort honom!
(Går till höger). _________
Jag tar schalarna med mig och syr färdig
efter, hä hä, hur det står till.
Mjuka tjenare -- -- Skulle titta in och höra KATRINA.
SANDBERG (från fonden).
Tackar mjukast.
Det är rysligt KATRINA.
så kallt -- --.
Hur står det till med lilla helsan, mamsell Ann' Sophie?
Hä hä, jag menar -- hä hä -- för att vara
Tackar bra.
sell Ann' Sophie spinner.
Det är blånor.
Det var -- hä -- bra det.
Så fint lin mamANN' SOPHIE.
SANDBERG. KATRINA.
När man har så fina händer, hä hä -- Så kan man förvandla blånor till lin, menar SANDBERG.
herrn.
-- Men -- så har det också varit så mycket att göra i dag.
Ackurat alldeles precis!
Phu, så jag svettas!
Affären går bra?
men det har inte varit det.
Vi ha satt upp nya
Tackar mjukast -- det gör den visst det,
gardiner i hela våningen, och ingen kunde sätta ram och bara en skarf på midten.
upp förmaksspegeln mer än jag, som har vriden
Nå, hvad tycker herrn om unga Vest?
Tackar så mycket, men jag har inte profKATRINA.
kört honom än.
Vest?
Bodbetjenten!
borgmästerskan frågade efter min nya häst, som bort; han hostade så förfärligt, och så hängde honom, gudbevars.
Ber allra mjukast om urschäkt -- tyckte fru
kostar 300 riksdaler banko --.
Vest har jag kört hans fattiga mor i boden alltjemt för att se om KATRINA.
SANDBERG
Hm -- hm --.
mandel?
Tycker mamsell Ann' Sophie om russin och ANN' SOPHIE.
SANBERG.
Nej, tack, det gör jag inte.
hos Sundin, och då plockade jag på mig lite' af
Nå, än om sviskon då?
Jag var nyss inne
hvarje..
(Tar fram diverse gråpappersstrutar ur fickorna).
ANN' SOPHIE (reser sig upp till hälften).
Eleonora en stund?
Tillåter mamma att jag får gå ned till Ulrika KATRINA.
Sitt stilla, barn.
och lägger alla strutarna i Ann' Sophies knä). _________
Får det inte vara ett sviskon!
(Bjuder sviskon
Olle har blifvit anklagad för stöld. -- Nej, se bror Sandberg!
Nå, det var hyggligt att titta upp så här i renaste hvardagslag.
-- Men jag
Kan du tänka dig, Katrina, att vår gamla
LUNDELL (från fonden).
måste tala med dig, Katrina -- Ann'
Sophie får
hålla bror sällskap så länge.
(Blinkar åt Sandberg). ifrån sig och stiger upp).
ANN' SOPHIE (lägger strutarna
Söta pappa --
ha! -- Kom, Katrina.
Hvad nu --!
Hoppas bror ursäktar?
Ha, ha, KATRINA (på tröskeln till högerrummet).
dell gå till höger).
Nå, det måste ändå ske.
(Katrina och LunANN' SOPHIE.
att se Ulrika Eleonoras kostym -- den är så vacker --.
Skulle vi inte gå dit ner -- SANDBERG.
Tycker inte herr Sandberg det vore roligt
Men hvarför ser mamsell Ann' Sophie så lessen ut.
Hvilar de' någe' på det lilla hjertat?
En hel qvarnsten för närvarande.
Hä hä hä, det var mycket, det, ANN' SOPHIE.
Jag är allANN' SOPHIE.
Hä, hä, jag tycker det är bra som det är,
tid munter och glad, jag.
des:) Gud, den som tordes springa sin väg!
Det var roligt för herr Sandberg, det.
(Afsi-
kommer hon att få det riktigt muntert.
Och när jag får en liten hustru, hä hä, så
Ja, hon blir afundsvärd --
Tycker mamsell Ann' Sophie verkligen det?
Herr Sandberg måtte väl inte som vanligt, ANN'
SOPHIE (hastigt).
glömma af att dö om onsdag på föreställningen?
Sophie, skulle jag inte glömma af det.
Om jag fick dö, hä hä, för mamsell Ann' ANN' SOPHIE (gråtfärdig.
Afsides).
att spinna).
Det här är odrägligt!
(Sätter sig; ämnar börja
SANDBERG (sätter sig bredvid Ann' Sophie, som oupphörligt flyttar undan sin stol.
Sandberg flyttar sin efter).
gifta sig?
Tänker mamsell Ann' Sophie aldrig på att ANN' SOPHIE.
har jag tänkt, hä hä -- (Ann' Sophie försöker att stiga sell Ann' Sophie vilja gifta sig med en som är ständigt munter och glad?
Och som man inte kan gifta sig ensam, så
upp, men Sandberg hindrar henne).
Skulle inte mam-
Nej, nej, och tusen gånger nej!
Sophie, pip! (Ann' Sophie häller sviskonstrutens fonden).
Se så, var inte lessen nu.
Pip, mamsell Ann'
innehåll öfver hufvudet på Sandberg och springer ut i _________
LUNDELL (från höger, åtföljd af Katrina.
Katrina stickar).
Bror ensam --!
Hvar är Ann' Sophie?
Hon sprang sin väg och -- -- Högst beSANDBERG.
synnerligt!
Sviskon!
LUNDELL (trampar på ett sviskon).
Var bara munter och glad så --
Flickan är blyg. -- Men det ger sig nog.
sviskonstruten i hufvudet på mig.
På bror!
Hör du, Katrina?
Det är just hvad jag var, och då slog hon LUNDELL.
Ja, jag hör.
(Till Sandberg:) Och hvarför?
Hon såg så lessen ut, och då sa' jag bara:
pip, mamsell, pip -- -- så der som man gör, när man vill vara triflig.
torsdag blir förlofningskalas.
Hon ska' straxt be bror om ursäkt, och om SANDBERG.
Ber allra mjukast -- urschäkt kan aldrig
komma i fråga!
Det är så trifligt, när ens lilla fästmö skalkas.
-- Det ä' ju riktigt säkert?
En man vid sitt ord.
Såvida ingenting oförutsedt skulle inträffa.
Hä hä hä!
Undrar just, högt ärade bror SANDBERG. KATRINA.
svärfar, om inte lasting skulle duga till förmaksmöbeln?
Den är lika stark och kostar bara -- Derom få vi tala sedan.
snickarn och säger återbud om salsstolarna.
Ja visst --.
Springer i förbifarten in till
Får jag bara lite' ny rotting flätad i sitsen, så
duger det nog som det är.
Adjö, högt ärade fru -- Munter och glad!
Ropa hit Ann' Sophie.
svärmor -- dito till dato, högt ärade herr svärfar.
Låt flickan vara.
Jag ska' tala med henne
säger jag.
Kanske ska' jag inte bli åtlydd?
Du ska' bli åtlydd.
(Går mot höger). _________ KATRINA.
Hvad är det för pjåsk!
Ropa hit henne,
Tolfte scenen, DE FÖRRA.
allt som afhandlats härinne.
Förlåt, herr borgmästare, men jag har hört LUNDELL.
EK (upprörd från venster).
till dess förlofningen är öfver.
Nå, i så fall hoppas jag herrn har vett tiga, EK.
mästare, är det er mening att anförtro er dotters öde i den mannens händer -- -- LUNDELL. EK.
Nej, jag vill inte tiga längre! -- Herr borg-
Hvad tusan angår det herrn?
Åt honom, som i en stund, hvilken bort ha varit
Det vore i sanning att kasta perlor för -- --
den lyckligaste i hans lif, blott hade tankar för
de lumpna vitten han trodde sig kunna inbespara!
med jernband och begagnat min pligtkänsla till vaktare åt min kärlek -- men nu göra sig fånsell Ann' Sophie!
Ni! garne fria!
Herr borgmästare, jag älskar mamLUNDELL. EK.
Ja, ja, ja -- jag vet.
Ni har belagt min tunga
hennes hand.
Och har den äran att hos er anhålla om LUNDELL. EK.
Är herrn galen?
tydlig som jag vetat mig vara -- det vet blott gud; men att nu tiga längre vore att begå en feghet emot oss bägge.
Hur jag stridt mot denna kärlek -- fattig, obe-
dotter -- --
Bägge!
Herrn vågar väl inte påstå, att min
sell Ann'
Sophie har läst bekännelsen om min kärlek i mina blickar, och jag hoppas, att hon delar den.
Jag påstår ingenting, men jag vet, att mam-
har du sett efter din dotter?
Hon gör väl så tusan heller!
Katrina, hur EK.
spott och spe ur huset.
Om ej -- -- Inte ett ord vidare.
Har jag misstagit mig -- jaga mig då med
daste jag hört!
En sådan der skrifvarpojke -- -- fria till min -- till borgmästarens -- dotter. EK.
Det var det oförskäm-
en fattiglapp, som jag tagit upp af barmhertighet
barmhertigheten förnekar jag.
-- Ack, herr borgmästare -- vi äro unga, vi kunna vänta.
Jag lig utkomst -- -- ska' arbeta -- jag har inga skulder och en tarfLUNDELL.
Min fattigdom har jag aldrig förnekat, men
Den lär väl bli efter inkomsten, kan jag tro.
Ropar:) Ann'
Sophie, Ann' Sophie!
Hvad ämnar du?
Hvad tusan bryr jag mig om herrns utkomst!
hvilken oförskämd, egenkär lymmel han är.
Hastigt sinne ger okloka råd.
Låta honom af hennes egna läppar få höra
hvila till i morgon, Lundell.
Låt saken
Nej, just nu ska' den afgöras! _________
(Ropar:)
ANN' SOPHIE (gråtögd, från höger).
Du har burit dig opassande åt mot herr ANN' SOPHIE.
Än han mot mig!
Men om det der få vi tala sedan.
Der i honom.
Det är skilnad, det -- du är bara en flicka,
borta står en herre, som påstår, att du -- är kär ANN' SOPHIE.
Ni, herr Ek!
nyss hos herr borgmästaren anhållit om er hand, och då vågade jag säga, att jag hoppades ni delade mina känslor.
Förlåt mig, mamsell Ann' Sophie, men jag har
Men så säg honom då --
Han har sagt sanning, min far.
Gud ske pris!
ANN' SOPHIE (med fasthet).
säg då något, Katarina.
Sanning!
Hvad är du för en flicka!
Men så KATRINA.
LUNDELL (förvirrad).
Jag ska' säga -- -- sedan --.
artiga mamsellen, så har jag det -- Men det är nog att jag säger min vilja. lofvas du med Sandberg -- nu vet du det.
Om torsdag för-
Har du inte ord att bestraffa den der van-
hustru!
Aldrig, min far, aldrig blir jag den mannens LUNDELL.
Hvad vågar du säga!
att bli falsk mot den man jag älskar.
Nej, ingen makt på jorden kan förmå mig
flickas mun.
Du borde blygas.
Herr borgmästare --! EK.
Är nu det ett ord i en sedesam
oblyga slinka, gå genast upp på ditt rum och stanna der till dess du får bud.
Ett är säkert: om torsdag förlofvas du med Sandberg.
Nej, min far, nej! ANN' SOPHIE.
Tig, herrn.
(Till Ann' Sophie:)
Och du, din
Tyst barn, och lyd.
(Ann Sophie går till höger. hennes hand).
Ek öppnar dörren för henne och trycker en kyss på KATRINA (till Lundell).
folks väg och att sedan förvåna sig öfver utgången.
Man har inte rättighet att ställa frestelser i
Frestelser!
Jag har inte frestat en katt en
Och hvad den der gunsti' herrn angår, så ska' han ur huset och det genast.
honom nu.
Tänk på spektaklet -- du kan omöjligt undvara LUNDELL.
Fan anamma!
fram -- ska'
ni få erfara vårt beslut.
Till dess det gamla.
Lemna oss, Ek.
I morgon eller längre
blir det i alla afseenden, förstår ni -- i alla, vid EK.
(Bugar sig och går i fonden).
Fru Lundell ska' nu, som alltid, bli åtlydd.
och så behålla den der odågan. den der kurtisörn, qvar i huset!
KATRINA (lugnt).
Hvad är det för upptåg!
Först motsäga mig
Sandöposten upplyste, att sällskapsspektaklet i Näsvik gått om intet i brist på ledning.
Jag antar att du inte skulle tycka om, ifall
Jag önskar hela spektaklet dit pepparn växer!
Nå, egentligen har du rätt, Katrina.
Han må
stanna till dess spektaklet är öfver -- det är nu bara tre dar till dess -- men också inte en minut längre.
Tycker du om Sandberg, Lundell?
Tycker om?
någonting annat än hans pengar?
Ja, jag menar -- tycker du om hos honom LUNDELL.
Sandberg är småaktig, enfaldig, rå, -- Ek LUNDELL.
är bildad, varmhjertad, god -- -- Hvart vill du komma?
varit gifta, smickrar jag mig med att ha varit
Hör mig, Lundell. -- Under de tjugo år vi
dig en pligttrogen hustru, aldrig plågat dig med mit fram med en bön.
något pjåsk, och aldrig, som jag tror, ännu kom-
än i går du bad mig öka på Kajsas lön.
Prat, prat --.
Det var inte längre sedan
ber jag dig, ödmjukt och innerligt, hör du, ödsitt hjertas böjelse, låt henne få bli lycklig på sitt vis! -- Jag har i botten pröfvat
Ek och vet att han är henne värdig.
Jag menar, för egen räkning.
Men i dag
mjukt och innerligt -- låt Ann' Sophie få följa
vilja flickans olycka.
Lycklig!
Det låter precis som om jag skulle KATRINA.
behöfver för att känna sig lycklig.
Nej, men du förstår inte hvad en qvinna LUNDELL.
till bjeffs och grannlåt, det är hvad jag förstår.
Och lite' till kanske.
Hon behöfver mat, husrum, kläder, och lite'
om vi inte haft fullt upp af hvad vi behöfva.
Undrar just hur pass lyckliga vi skulle ha varit,
bifaller min bön?
Ja, derom kunde man undra mycket.
-- Du LUNDELL.
miljen.
Nej tack, du.
För att sedan få den äran att föda hela faKATRINA.
syssla och -- --
Det blir ingen svårighet att skaffa Ek en LUNDELL.
Sandberg har mitt löfte och dermed punktum.
Betänk dig, Lundell, betänk, att det likväl LUNDELL.
betyder något, att jag lägger mig ut för dem.
det är alltsammans.
Någon ska' väl ha förståndet om hand, och lyckligtvis är det jag här i huset.
Det betyder att äfven du tappat hufvudet --
som jag nyss under så oändliga smärtor skänkt dig, för första gången lades i dina armar?
Nej, det mins jag verkligen inte.
Mins du, Lundell, hvad du sade, när barnet,
göra -- det ä' ju bara en flicka!
Jo, du sade:
Hvad ska' jag med henne att LUNDELL.
på en gosse.
Det var möjligt -- hade naturligtvis hoppats KATRINA.
stämma om hennes framtid, och jag ska' bli tacksammare än du.
Tro mig, den fattigdom Ek erLUNDELL. bjuder blir för Ann' Sophie den största rikedom.
Det der förstår jag KATRINA.
Skänk mig nu henne tillbaka, låt mig be-
Men hon älskar honom!
ning, så glömmer hon den kärleken.
Persilja.
Ge henne en grann kläd-
inte ha en fattig stackare till mag, som alla peka fingret åt.
-- Se så, nu har du hört min vilja. huset.
Om torsdag förlofning, och så gunstig herrn ur KATRINA.
Jag ber dig ännu en gång.
i mitt hus?
Är jag inte herre KATRINA.
Nåväl, det ska' inte ske som du vill, Lundell.
Hva' falls --?
man jagas ur vårt hus som en usel förbrytare,
Jag ämnar inte tillåta, att en ung hederlig
derför att han hyser en känsla, som gör honom heder; och jag förbjuder, ja, hör du, förbjuder, är henne värdig. att mitt barn kastas bort åt en man, som i intet LUNDELL.
Katrina! -- Du är sjuk.
hela mitt lif varit en lång sjukdom, hvars botande hetat död och lindring, hopp -- hoppet att mitt barn på ett eller annat vis skulle slippa vandra den tunga stig jag gått.
Ibland förefaller det mig, som om
dolda, qväfda tankarna, och så började jag --
De rasade upp, de
att yra --.
Sophie får lycklig, och hon ska' bli det.
Men -- --!
inte tvingas -- --.
Hon har förstått vilja bli LUNDELL.
handen och lik en föraktlig rymmerska lemna ditt hus.
Om intet annat hjelper, ska jag ta henne vid
Att försaka förnedrar ingen, och det är från förLUNDELL.
Ek angår, blir det en senare fråga. --
nedring jag vill skydda mitt barn.
(Qår mot höger).
Du glömmer dig, Katrina!
Är jag då inte KATRINA (på sjelfva tröskeln).
herre i mitt hus --?
Nej! (Går).
TREDJE AKTEN. Första Tablån.
Teatern föreställer en scen, med ytterst usla deko-
rationer och ridå af schalar.
Till höger' en klippdekoven af krukväxter.
Allt för öfrigt så primitivt som möjligt.
ration, vid hvars fot står en större balja vatten, omgif-
SANDBERG (halfklädd, i en löjlig riddardrägt.
Springer orolig omkring, vifperuk). tande med en eldröd
Nej, jag sätter den inte på mig.
Men bror måste.
GRANQVIST. SANDBERG.
gon extra tyngd.
Peruk!
Mitt hufvud tål inte vid nåFattas bara!
kostlig.
Bror är då, fan ta mig -- (fogligt:) rigtigt SANDBERG.
träda som jag är van, med tomt hufvud, så uppigen mig!
Ja, det är möjligt, det, men får inte jag upp-
träder jag inte alls.
Ingen menniska skulle känna GRANQVIST.
riddar Uno, som ska' visa sig.
Men det är ju inte bror Sandberg, utan SANDBERG.
Mins aldrig en smul.
Det må han göra, om han vill -- jag går _________
LUNDELL (hastigt från sidan.
Högtidsklädd).
Nå, ä' det inte färdigt än?
Jag ger tusan alltsammans!
GRANQVIST. LUNDELL.
Sandberg vill inte klä' sig.
tänkt, hä hä --
Högt ärade bror borgmästare, inte har jag GRANQVIST.
Han nekar att sätta peruk på sig.
Hvad är det för barnsligheter!
Högt ärade bror borgmästare -- men när SANDBERG.
jag får det der otinget på mig, är det alldeles inte van vid räfvar, jag.
som om en räf flög mig i hufvudet, och jag är GRANQVIST.
Annat än bakom öronen, hva' sa'?
-- Se så -- se så --.
Kom nu, så ska' bror SANDBERG.
Granqvist och jag hjelpa bror.
svettas!
Tackar mjukast -- men -- Phu, så jag LUNDELL.
bara, så otåliga de äro.
Seså, skynda på.
(Publiken stampar).
Hör
Jag vill inte --
Jag kan inte -- jag mins inte -- Phu! -- LUNDELL.
Ta sitt förstånd till fånga, bror.
Skulle finnas något att fånga då.
Se så, marsch bara.
Sandberg med sig ut).
Högtärade bror -- buh -- -- (Lundell drar GRANQVIST (ropar:)
Bracka!
(Följer Lundell och Sandberg). _________
EK. ANN' SOPHIE.
EK (klädd som anförare för
riddarvakten, men omaskerad, från höger.
Sophie, i högtidsdrägt, från venster).
tala om för er -- --
Tyst, någon kan höra oss.
-- Jag ville bara EK.
ens fått tacka er för er godhet, bedja er förlåta min djerfhet -- härom dagen -- --.
Tala inte derom.
Ack, mamsell Ann' Sophie, jag har ju inte
vara vid det gamla», -- men -- att lefva utan en blick, ett ord från er, förmår jag inte. -- Hvarför undviker ni mig?
Jag har visserligen lofvat, »att allt skulle få
Jag fruktade -- tänkte att äfven ni -- Hvad?
begagnade ju det ordet -- och -- EK.
Skulle anse mig för -- -- oblyg --.
Jag eger ju inte rättighet att
Oblyg -- ni, du!
Ack, var det inte något an-
säga er hvad jag känner -- ännu.
Men tacka
er af innersta, vördnadsfullaste hjerta -- dertill har jag dock rätt.
Tack, tusen gånger tack!
(Kysser ANN' SOPHIE.
EK. hennes hand).
Och nu -- hvad ville ni säga mig?
Jo -- men tyst, någon kommer!
Nej, de hålla alla på att kläda sig.
ANN' SOPHIE (talar hastigt och ser sig omkring).
rum.
Hon började genast att tala om Sandberg, och förespeglade mig alla de fördelar jag skulle lade hon om -- er --, om år af väntan, om en Gud vet allt --. erhålla som hans hustru. -- Sedan -- sedan taframtid af försakelser och umbäranden -- och EK. ANN' SOPHIE.
I går qväll, sent, kom mamma upp på mitt
Och svaret?
stället för att bli ond, som jag fruktade, tog hon mig i sina armar och tryckte mig så hårdt intill sig, som om intet nu skulle kunna skilja oss åt.
Var inte det besynnerligt?
Kunde det väl bli mer än ett?
Och då, i
rigt der hemma?
Jo, mycket besynnerligt.
Hur är det för öf-
eller ute, och mamma går omkring med fast
Så eget.
Pappa har ingen ro, hvarken inne
slutna läppar, som om hon med våld ville hindra hvarje förebråelse att framtränga.
Till mig har ingen talat förrän i går --.
Tyst, der är mamma -- --. _________
Hm -- hade trott herrn om bättre.
KATRINA (från sidan).
gjort, som kan beröfva mig fru Lundells goda tanke.
Jag ber fru Lundell tro att jag ingenting
vill tala vid herrn.
Kom, Ann'
Sophie! ANN' SOPHIE.
Kom hem i qväll efter spektaklets slut --
är mycket roligare att se på föreställningen genom kulisserna än --.
Söta mamma, får jag stanna här inne.
(Katrina, Ann' Sophie och Ek gå).
Pappa vill att du ska' vara ute i salen. _________
SUNDIN. QVIDING.
(Träder in, åtföljd af Qviding).
Ska' jag inte sta' och sufflera nu?
(Ser sig omkring).
Aldrig ett lif, sa' han, som sköt i myrstacken.
Ek, tall, gran -- eller hvad han heter!
SUNDIN (från motsatt sida).
skulle vara så förbåldt roligt se dem spela kominar jag, sa' åt henne, käringen, min hustru, att hon skulle hålla mun, trodde jag rakt att jag skulle gå åt af skratt.
Tänk du -- åt henne!
Vet du, Sundin, aldrig kunde jag tro det
deja.
-- När han, Ek, älskaren, nej mannen, me-
Akta dig, hon kan höra dig.
jag -- söta du --.
Aj aj aj! (Springer ut).
Kruka!
Nej, herre Gud -- tala inte om att det var SUNDIN (ropar efter honom:)
ROSENQVIST. GRANQVIST.
der in; maskerad.
Rosenqvist kommer från motsatta sidan).
ROSENQVIST (i löjlig riddardrägt).
Skynda på, mitt herrskap, skynda på.
(Trä-
EK (utanför).
Hur finner ni mig?