Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Tog inte han också itu med Zions väktare, som somnat in på murarne?
Predikade icke han också tankens frihet och fick icke han derför lida och dö?
Jo, du har kanske rätt.
Men det der ordet låter inte riktigt passande!
Jag medger det, ty fritänkare äro ju alla menniskor nu för tiden, fastän de inte våga tillstå det för sig sjelfva.
Bed hvarje menniska lägga handen på hjertat och svara på samvete, om
hon tror allt hvad hon en gång svurit att tro, och summera sedan ihop de der tydliga, med full öfvertygelse uttalde ja-svaren, får du se hur många procent det blir.
Det lär allt bli godt om platser i himmelriket då, gissar jag!
Men hvad är det värdt att tala om sådant -- sen I, jag har vuxit ifrån de der historierna och gått ett steg längre på framåtskridandets bana -- jag är atheist.
NÅGRA STUDENTER.
Nå, hvem fan är inte det!
KARL (stiger upp).
Om I voren annat än oförståndiga pojkar, skulle jag med allvar lexa upp er för det gudlösa tal
I nyss fört! ERNST.
Gudlösa tal! hm, pojkar!
Du kanske tror, att det finns en Gud du!
En underlig fråga!
Det finns ingen menniska, som förnekar Gud, -- inte du en gång.
Det ljuger du bara för dig sjelf.
Än Voltarie då?
Det är väl auktoritet nog.
Först och främst är detta en omtvistad fråga, för det andra är det förklarligt, om ett snille så hänföres af sin höga uppgift, att det slår öfver; -- men du är inte något snille och inte du heller, min kära Filip, fast du nyss af falskt nit bröt ut som en förrypkt mot allt beståndande.
-- Det fins mycket gammalt, som är godt.
Bibeln, den äldsta bland böcker, är en mycket god bok.
Du kanske vill lägga fingerna på den der gamla boken, som de kalla Bibeln, och svära på att hvart ord är sannt?
Jag tror på allt det sanna och sköna, som finnes i den.
Men hela boken är ju bara en stor lögn:
Den boken innehåller mycket sant och skönt och många vackra läror af hvilka man kan draga nytta, men hon innehåller äfven en mängd saker, som måste läsas och uppfattas enligt den tidens föreställningssätt och som för oss synas dunkla.
Der finnes äfven mycken djup visdom, som går öfver din fattningsförmåga och just derföre blir dig en galenskap.
-- Men hvarför angriper du just alltid den boken och dess gamla myther?
Hvarför säger du aldrig ett ondt ord om din Homer, som bara är uppfyld med en mängd vidunderliga äfventyr?
Den är skön, herrlig, storartad -- så hade du lärt dig säga, innan du kunde skandera första rapsodien.
Bibeln har gjort så mycket ondt här i verlden -- det har aldrig Homer gjort.
Bibeln har gjort mer godt än ondt!
Har inte hon lärt dig, att det är orätt att stjäla, ljuga, mörda -- men det är sannt, du kan ju inte första budet ännu, och på det hänga ju alla de andra.
Och räknar du ihop alla luggar, du fått under läsningen af Homer, så måste du erkänna, att han gjort dig mer ondt än någonsin Bibeln.
Men för att nu återkomma till ämnet, så vill jag ge dig ett vänligt råd: tala ej så lättsinnigt i denna sak.
Du må tro, man ej kommer till klarhet i dessa dunkla frågor utan långa studier och svåra strider.
Du vill med glaset i hand afgöra frågor, som de största tänkare i sekler sökt reda.
Men mitt förnuft säger mig, att -- KARL.
Ditt förnuft tyckes ej vara mycket att lita på, om man får döma af det vanvettiga tal du nyss fört.
Tro ej att några halfvuxna pojkar, som nyss sluppit från skolan, kunna styra verlden med sina hugskott för dagen!
Mins Faëtons öde -- pojken som ville styra solens hästar -- akta dig, att du inte bränner dig!
Men du måste erkänna, att här behöfs en reformation, eller ska vi kanske längre tryckas under det andliga oket?
Här behöfs en reformation; men sådana reformatorer som du kunna inte uträtta något -- och här blir en reform i tidens fullbordan, när sinnena mognat.
Men det går så långsamt.
Våra förfäder gingo ju och väntade de också, att yxan skulle gå -- det hade bara behöfts någon, som vågat hålla i skaftet.
Kanske du vill göra det, du?
-- Hvad det andliga förtrycket beträffar så -- inte har du något att klaga på.
Du brukar ju skryta med att du inte varit i kyrkan på två år -- och ingen menniska har sagt ett ondt ord till dig.
-- Men de finnas, som lida betryck, och dessa måste hjelpas -- och medlen heta upplysning och bildning. -- Kanske du, som är så ifrig för den der reformationen, skulle vilja göra något för saken. -- Prest kan du inte bli -- du är ändå för hederlig karl till att aflägga mened och för betalning sprida villfarelser; men skulle du inte till exempel vilja bli lärare vid en allmän skola?
-- På den platsen har du verkligen ett rikt fält för din goda vilja att sprida upplysning.
Folkskolelärare?
Det kan man ju ta en karl från gatan till!
För resten ska jag ju bli jurist.
Och bevaka de värnlösas rätt!
Ja, ja! det är mycket vackert det!
Men tror du inte ändå, att du mer skulle kunna bidraga till den der reformationens genomförande genom att hos det uppväxande slägtet inplanta mera förnuftsenliga och praktiska läror?
Tror du, att jag skulle öfverge min lysande bana för att piska bondpojkar för några lumpna hundra riksdaler och en jordlapp, som ger några kappar potatis?
Nej tack du!
Det visste jag förut!
Prata, det kan du nog -- men handla. -- AXEL.
Nej, hör ni go' vänner, nu börjar ni att bli tråkiga!
Låt oss dricka ett glas och ta' en sång, så kommer vi ifrån de der ledsamma historierna.
Jag instämmer!
Jag börjar verkligen på att bli sömnig, och ... hade ni inte skrikit så förtvifladt, så hade jag bestämdt lurat af.
Du disputerer som en hel karl, du.
(De dricka och ta' upp en sång; under tiden inkommer GUSTAF FRUNCK.
Han stannar i dörren ett ögonblick.) GUSTAF.
Jag kommer kanhända och stör ett gladt samqväm!
(Allmän förstämning). ERNST (afsides).
Hvad är det der för ett lik?
FILIP (afsides).
Han ser ut som Lazarus, då han kom ur grafven.
AXEL (afsides).
Han ä' bestämdt läsare -- de bruka se ut på det der viset!
KARL (som gått emot GUSTAF).
Välkommen, min kära vän!
Det var roligt att få se dig åter efter en så lång skiljsmessa.
Hur kan du sätta ifråga att du skulle störa oss, du som förr var själen i alla glada företag!
Kom nu och drick ett glas med oss och gratulera några unga kamrater efter deras första examen!
GUSTAF (allvarligt).
Jag tackar, men jag begagnar aldrig sådana drycker.
Jag önskar er likväl, mina kära vänner, all framgång och Guds nåd allesammans.
(Trycker deras händer med värma.)
Den der var allt illa angripen!
Vi kunna förstå, att vår närvaro vid detta tillfälle är herrarne till besvär och derföre -- god natt, Karl! Mjuka tjenare!
(Alla gå utom GUSTAF och KARL.) GUSTAF.
Hvad var det för ena ynglingar, som voro här?
Fordom valde du ditt sällskap bättre.
Det var några landsmän, som tagit sina första examina och som jag bedt hit.
Men jag vet inte, hvarför du frågar så.
Du tyckes ha' blifvit mycket förändrad under dessa två år, som jag inte sett dig.
Du, som förr var så allvarlig, dig träffar jag nu anförande ett dryckeslag, sjungande verldsliga sånger af ogudaktigt innehåll.
Gustaf! Gustaf!
Är detta det återseende, som jag så längtat efter?
Hvad har kommit åt dig, den förr så glade, öppne ynglingen med det lefnadsfriska sinnet -- min trogne vän och kamrat -- som i så många år med mig delat ljuft och ledt!
Din blick är så matt -- din kind har bleknat -- pannan har redan lagt sig i veck.
Nej! men så se då på mig!
Låt mig få ta' dig i famn, min gamle hederlige vän!
GUSTAF
En stor förändring har verkligen skett med mig, och jag prisar Herran, som öppnat mina ögon, då jag vandrade i mörkret.
Ja, Han har varit mig nådig och låtit mig se mina förfärliga synder -- Han har slagit mig med sin lags förbannelse, men Han har också helat mig med sin frälsnings nåd!
Du är visst sjuk?
Min Gustaf, du mår inte väl.
Dina ögon glänsa så underligt.
Jo! Gud vare lofvad, jag mår väl, men du, min vän, tycks vara sjuk -- mycket sjuk!
Syndens smitta har angripit din själ!
Du går på orätta vägar, Karl!
Jag märkte det genast, då jag kom hitin -- men jag hoppas med Guds nåd, att jag skall åter leda dig in på den rätta vägen, som för till lifvet, och bära det förlorade fåret i herdens famn.
Ack, Karl! vill du bli ett Guds barn?
Äro vi icke alla Guds barn?
Hafva vi icke alla samma fader i himmelen?
Jag vet ditt svar -- men hör nu mig!
Äfven för mig har sanningens ljus gått upp ....
Du vet, jag sökte länge och förgäfves efter den nåd och den inre frid, som min religion lofvade, -- jag bad -- icke till Gud -- ty honom vågade jag icke nalkas -- utan till timmermannens son från Nazareth, som I hafven gjort till Gud.
Jag bad hvarje dag och stund om denna förändring till sinnet, som kallas nya födelsen, -- jag afsvor all jordisk glädje -- jag ansåg hvarje menniska förtappad, som ej trodde på hvarje bokstaf i Bibeln -- ja! jag sökte upprigtigt i de heliga skrifterna att finna den upplysning, som skulle leda mig fram till trons herrlighet, men jag fann blott mörker -- ett förfärligt mörker, ingen ledande stjerna, som kunde sprida den minsta stråle af ljus och hopp öfver min sargade själ.
Då vaknade omsider ett tvifvel på denna lära, som utlofvade så mycket men gaf så litet.
Det föll en gnista i min själ -- hon växte och växte, tills hon flammade upp till en herrlig eld -- jag hade kommit till visshet och klarhet, och frid och försoning togo sina boningar i mitt sårade hjerta.
Nu började för mig ett nytt lif.
Den fruktansvärda Jehova, som uttalade sina straffdomar öfver fädrens missgerningar inpå barnen till tredje och fjerde led, var förvandlad till den kärleksfulle, milde fadren, som sände den käraste bland sina söner att predika upplysning och frid på jorden.
Der förr den sjuka fantasien hade spårat en fiende bakom hvarje buske i den fria naturen, der var nu lif och glädje -- och den lilla blomman sände sitt rökoffer upp till den allsmäktiges tron.
Jag började finna, att verlden inte var så ond, som man sagt, -- hon var ju Guds egen herrliga skapelse -- och inte har väl Gud skapat sin verld så dålig att hon bör föraktas och afskys.
Och skapelsens krona -- menniskan, Guds afbild -- hur hade man inte utmålat henne!
Men då jag såg så många vackra gerningar, så mycken godhet och skönhet ibland all ondska -- då kunde jag ej längre sörja -- då gick hela min
själ upp i en suck till Honom, som gjort verlden så skön och god.
Du är förlorad. -- Otrons gift har insmugit sig i ditt hjerta -- djefvulen har fångat dig i sina garn -- du dåre, som lät blända dig af skenet!
Du visste ej, att den onde begagnade just den för dig så sköna naturen för att bringa dig på fall.
Du förnekar Guds egen enfödde son, och derföre skall du aldrig se Guds ansigte. -- Ja!
Hör och bäfva för Guds egen dom:
Gån bort ifrån mig, I förbannade, till evinnerlig eld!
Håll upp och häda icke!
Är du en Guds tjenare och för en sådan talan -- hurudan är då den Gud, du dyrkar?
Är det Jesus af Nazareths milda lära om frid och försoning du tagit på din ed att förkunna -- då är du i denna stund en menedare!
Allt må vara glömdt, som varit oss emellan!
Nu mera äro vi fiender.
Jag kan icke hata dig -- men den anden förqväfvande lära, som du förkunnar, hatar jag och måste taga till vapen mot henne.
Men ärliga vapen vill jag föra, såsom det höfves den, som svurit ljusets heliga fana.
Måtte våra vägar ej råka tillsammans, ty då måste bli -- strid!
Du kan ej räddas -- men min syster, som du älskar med din orena kärlek, skall aldrig bli din!
Hon åtminstone skall räddas!
Du kan ej bestämma öfver hennes hand, ty du är blott hennes bror.
Jo! jag är hennes laglige giftoman.
Jag har intet mer att beställa här!
Gud vare din själ nådig!
Han brukar inte ljuga
Det är då sant, att mitt öde beror af honom?
O, min Gud, fordrar Du detta offer för din saks skull?
(En piga med ett bref.)
Från Agda! (Läser.)
"Min kära Karl!
Farbror och tant ha så brådt att de bådo mig skrifva till dig.
Ser du, saken är den: i öfvermorgon kommer bror Gustaf hit till Sjövik, och som Otto äfven är hemma, så vore det så roligt, om du komme hit, så att vi fingo träffas alla på en gång.
Det bör bli så mycket angenämare för dig, som du inte råkat Gustaf på två år.
Din egen Agda."
Din egen Agda!
(Kastar sig på soffan.) _______
På Sjövik.
Ett landskap.
Till höger ett landthus, utanför hvilket är ett dukadt bord.
LARSSON och FRU LARSSON vid bordet.
Nå, min Ameli, hvad säger du om, att Gustaf inte vill gifva sitt bifall till Agdas och Karls förening?
FRU LARSSON.
Det säger jag alls ingenting om!
Vet du, jag har alltid tyckt den flickan varit mindre passande åt den allvarsamme Karl, som aldrig gör annat än hänger näsan öfver boken.
Ja, men jag tror, att hon tycker om honom ändå.
Det tror jag inte, för de ha' aldrig gjort annat än disputerat, och han är för odräglig när han börjar på med sin filosofi eller teologi, hvad han kallar det för.
Nej -- tacka vill jag
Otto, det är en rask och dugtig pojke -- och så ståtlig han ser ut se'n i sin nya uniform!
Det skulle allt bli ett vackert par det!
Ja, ja! vi få väl lof att öfvertala henne till det, för nog voredet synd om. hennes hemgift.
Men har du hört egentliga orsaken till det ovänliga förhållandet mellan Gustaf och Karl, de som förr va' de bästa vänner i verlden?
Inte vet jag riktigt, hur det hänger ihop, men det lär ha varit ett rysligt uppträde den der dagen de kommo hit -- och jag tror, det va' en dispyt i religion.
Du vet hurudan Karl är, då han kommer in på det ämnet.
Eljest är han rätt vänlig och god, men bara man rör vid den strängen, råkar han i eld och lågor och glömmer hvad han är skyldig sina föräldrar.
Det är då märkvärdigt hvad den filosofien gjort mycket ondt här i verlden!
Bara de ha varit i Upsala en termin, så ä' de alldeles förvridna i hufvut och tro hvarken på Guds ord eller någonting.
Se det ä' följden af att läsa för mycket!
Ja, ungdomen är faslig nu för tiden.
Tacka vet jag i min ungdom!
Men jag vet inte hur det är med Karl -- han ska' ha blifvit fritänkare, påstår man -- och det vore ju förfärligt.
En menniska utan religion och Gud -- hvart ska' det ta', vägen?
Men jag vill tala förnuft vid honom; få se hvad det kan hjelpa!
(RÄTTAREN inkommer.)
RÄTTAREN.
Go' qväll, herr patron!
Go' qväll!
Nå hur har det gått med slåttern?
Har folket gjort sina dagsverken ordentligt?
Ja, nog ha' de så!
Men far i Måsens hustru ligger sjuk, så att hon inte har kunnat vara med på räfsen.
Ja, hon har ju varit sjuk hela sommarn, och Anders är ju ofta krasslig, han med, så han inte kan göra mycken nytta för sig.
Jag har tänkt på att låta dem flytta, för jag kan inte ha' folk, som inte duga till arbete -- det kan du väl förstå!
Ja, men Anders har odlat opp torpet, som låg i lägervall, då han kom hit, och nog vore det synd att låta honom gå ifrån det nu -- LARSSON.
Jag har verkligen inte råd att hysa fattighjon på min gård; arbetsfört folk vill jag ha' och de få ärligt betalt för sitt arbete.
Men jag ska' säga patron, att jag tycker det ä' illa gjordt att först låta en stackare släpa ut sig i ens tjenst och så, här han blir gammal, köra'n på porten.
Och det vågar du säga mig midt i ansigtet?
Ja, det vågar jag och lägger det till, att det är sakramenskadt illa gjordt af en kristen menniska -- så gör inte hundturken en gång med sitt folk!
Akta dig, gamla gårdvar, att jag inte kör af dig med.
-- För att visa det jag är en karl, som står vid sina ord, så ska' du genast gå och säga åt Anders, att han flyttar till hösten, Se så! skynda dig, annars ska' du få se på annat!
RÄTTAREN (för sig).
De' ä' kristligt folk det der!
AGDA (inkommer).
God afton, farbror!
Du ser så ond ut.
Ingenting, mitt barn, ingenting!
AGDA.
Nu narras du, farbror.
Låt honom vara i fred, Agda!
Min stackars man har så mycket bekymmer, ser du, med sitt folk; det ä' inte så godt att kunna hjelpa alla.
Du får inte neka mig hvad jag nu begär -- jag tänkte först be farbror -- men han har så mycket att göra, säger du.
Nå hvad ä' det nu du vill igen, mitt barn?
Jo, se tant, jag kommer just från Far i Måsen; hans hustru ligger så illa sjuk.
LARSSON (afsides).
Se så för fan!
Hon också!
Och jag tänkte be tant, att
Anders finge slippa några dagsverken för att kunna sköta sin jord.
Min flicka!
Du ska' inte bry dig om den saken; den sköter nog farbror om -- ser du, en sådan husbonde får man leta efter.
Ack, ni vill då göra något för dem?
Vi ha nyss talt med rättaren derom och -- AGDA (kysser henne).
Hvad tant är god!
Jag visste nog, att tant ville hjelpa de stackars menniskorna.
FRU LARSSON (förlägen).
Hon är för odräglig med sina tiggerier -- man kan bli ruinerad på det här i längden!
Och vore det inte för hemgiften
-- så -- Men se der kommer Otto! (OTTO, jagtklädd, från bakgrunden)
God afton, min snälla gosse! -- Kors, hvad har da fått för slag?
OTTO (öppnar jagtväskan).
Två snöskator och en bofink, mamma lilla! AGDA.
Fy! hvad du är elak, som har hjerta att döda mina små foglar, som sjunga så vackert!
Det är inte snällt af dig, Otto! LARSSON.
Du har väl inte trampat i mina åkrar heller?
OTTO.
Nej, det har jag precis inte, men jag var alldeles tvungen att ta en liten lof öfver Storängen för att komma uppåt hagen efter den här snöskatan.
Otto! har jag inte förbjudit -- FRU LARSSON.
Ack, min vän, var inte ond på honom för det.
Det ä' ju bara för att göra oss en liten glädje, som han sprungit sig så trött och varm.
Stackars, min gosse, hvad du ser medtagen ut!
Inte ä' jag en så'n stackare, som ni tror.
Ni skulle sett, då jag var på Karlberg! -- Men, pappa! inte får du se ut, som om de sju magra åren skulle grasserat på din egendom!
(Klappar om Larsson.)
Herre Gud, den pojken kan man då aldrig bli ond på!
Men hör du -- du får inte springa i mina oslagna ängar.
Nej 'vars! -- Men nu ska' jag helsa på dig, Agda lilla!
Det höll jag på att glömma bort!
Otto, ta' dig inga friheter!
Jag tycker inte om det der!
Kors! hvad hon schåpar sig!
Ska' hon vara rädd för sin kusin?
Men hvar är Karl någonstans?
Har du inte sett honom, Otto?
Jag har verkligen annat att göra än gå och valla min stora bror.
Men fråga Agda; hon brukar ha' reda på honom!
(Postbudet kommer med väskan.)
Se der ha' vi nyheter.
Inga bref, bara tidningar!
Nu ska' vi se, hvem vi få till pastor efter gubben Lindgren, som gått till sina fäder.
(Ögnar i tidningen.)
Herre Gud, så roligt -- Gustaf har blifvit utnämnd!
Då få vi ju ha' honom qvar här!
Ja -- det var verkligen en öfverraskning.
Men hvem få vi till skollärare?
Ingen sökande!
Det är inte för fett ska' jag säga:
KARL
(inkommer med en bok under armen).
Se der kommer Karl. KARL.
Se! här ä' ni samlade allihopa.
Ute i skogen och tittat på träna, kan jag tro.
Men hvad är det der för en bok, som du alltid går och drar på?
Vill ni nödvändigt veta det, min far?
20 LARSSON.
Fy fan, så tråkiga böcker du tar med dig ut på landet!
Du ska' få låna några franska romaner af mig.
Parker!
Jaså, du läser den der kättaren; akta dig, min son, för de falska profeter!
Har pappa läst den här boken?
Nej, Gud bevara mig!
Det är jag alltför god kristen att göra!
Hur vet pappa då, att den är så farlig?
Jo, ser du, Vallin, den förra skolläraren, som du vet inte va' så renhårig i sin trosbekännelse, föreslog en gång att församlingen skulle inköpa den till biblioteket, men då sa' pastorn: stopp! och gaf honom en skrapa på köpet!
Då hade visst inte pastorn läst boken?
Pastorn?
Nej, det kan jag väl inte tro -- men du ska alltid gräla och ställa till förargelse, när du kommer hem.
Vill ni höra hvad som står på titelbladet till den här märkvärdiga boken?
Det torde kanhända förtjena att behjertas:
"Om sanningen kommer förargelse åstad, då är det bättre att förargelsen sker, än att sanningen blifver fördold."
Hör du hvad han säger, Agda!
21 LARSSON.
Du har blifvit hygglig du på sista tiden!
Jag har nog hört hvilket lif du fört i Upsala; men det går så, då man kastar bort sin religion.
Hvem har sagt, att jag gjort det?
Jo, Gustaf kan tala om det han; -- mins du den qvälln, då han kom och helsade på dig?
-- Det var ett vackert lif ni förde!
I stället för att sitta och läsa, så hade du en hop studenter hos dig, som drucko punsch och skrålade som på den värsta krog.
AGDA (sakta till KARL).
Säg, att det inte är sant, och jag tror dig.
Det är sant, att vi sjöngo och drucko några glas, -- men deri finner jag intet ondt, helst då man -- AGDA.
Jo, det är snygt det!
Att sitta och sjunga och dricka punsch i stället för att läsa!
Kunde man tänka sig, att du skulle lefva på det viset?
Och så skäms han inte att tillstå -- OTTO.
Hvad fan är det värdt att väsnas så för några glas punsch?
Inte satt han väl hela dan och bara drack heller!
Äh, -- ni skulle ha sett, hur det gick till, då jag var på Karlberg!
Tyst, Otto!
Och så lär du inte gå i kyrkan, och så förnekar du Frälsaren och Bibeln, ja! sjelfva Gud!
Det är inte sant, min far.
Jag förnekar, inte Gud.
Men du har ju ingen religion.
22 KARL.
Du går ju aldrig i Guds hus och läser aldrig ett Guds ord, och den, som inte gör det, han har ingen religion.
Min Gud bor inte i stenhus, uppförda af menniskohänder.
Men hvad heter din religion?
Du hör väl till någon sekt åtminstone?
Jag bekänner mig till kärlekens och sanningens religion.
Den religionen har jag aldrig hört talas om.
Och du tänker bli prest?
Nej, min far, jag har nu slagit det ur hågen.
Och jag, som nu väntat i så många år på att få höra dig predika!
Det var verkligen den enda glädje, jag hade väntat mig af dig.
-- Ack, du gör din mor bara sorg!
Mitt samvete förbjuder mig att predika en lära, som jag ej kan bekänna.
Nå ja! det har du rätt i -- man ska' aldrig hyckla.
Ack, min Gud!
Du har då öfvergifvit din barndomstro!
Du har glömt dina böner, som jag lärt dig!
Karl, du är mitt sorgebarn.
Man kan ej alltid vara barn, min snälla mamma, och mannen tänker ej som barnet.
-- Anden måste vara stadd i en oupphörlig utveckling -- stillastående är död!
23 LARSSON.
Du pratar en hop smörja, som ska' låta så lärdt för oss olärda, förstås.
Jag vill inte höra mera.
Men säg mig -- hvad tänker du nu ta dig till?
Jag ämnar verkligen inte kosta på dig mera än jag gjort, helst då jag får höra, hur du använder din tid i Upsala.
-- Du måste nu tänka på att försörja dig sjelf. -- Otto har redan kommit ut i verlden och arbetar för sitt uppehälle.
Ja! se Otto -- han gör sina föräldrar glädje.
Stackars min gosse, hvad du slet ondt på mötet i våras!
Jag har redan tänkt på att skaffa mig sysselsättning, och jag tror mig redan ha platsen jag sökt.
Nå, det var roligt att höra!
Kan jag hjelpa dig med rekommendation, så -- KARL.
Det kan ni visst, då jag söker den lediga skollärareplatsen här i församlingen.
Ska' du bli folkskollärare, du som har en så rik pappa och en bror, som är löjtnant?
Det kan väl inte vara ditt allvar!
Det tillåter jag aldrig, att min son blir en så'n der backstugusittare.
"Den rika brukspatron Larssons son tar sitt bröd af församlingen", ska man säga.
Nej! det sker inte!
Ett ärligt förtjenadt bröd är lättare att äta än det man tar af ogen hand.
Men det är ej för brödet, som jag söker denna plats; -- det blir knappt -- jag vet det.
Men då jag ej som församlingens lärare kan få tala sanningens ord till folket, så vill jag i barnens öppna sinnen söka inplanta det rätta och lära dem gudsfruktan och seder.
24 LARSSON.
Du talar om gudsfruktan och seder -- du som är så ogudaktig!
Akta dig för att hyckla; men vi ska inte tala mer om den saken.
-- Jag hoppas, du tar ditt förnuft till fånga.
Se så, nu ska jag in och stryka hvita halsdukar åt er, som ska gå till skrift i morgon.
-- Du, Karl, går väl med?
Vill du, att jag skall bli utpekad af församlingen såsom den som uppfostrar sina barn till hedningar?
Heldre det än till skrymtare; ty skrymteri är en styggelse för Herran.
Ni uttalade nyss ert ogillande öfver hyckleri, och nu vill ni, att jag skall gå med er och inför altaret aflägga en bekännelse, som måste bli en lögn i min mun!
Gjorde jag det, då skulle ni verkligen ha skäl att förakta mig.
Men hvad ska folket säga?
Ja, hvad ska de väl säga, då de i så många år sett oss på den här söndagen vid slåttertiden gå till skrift, och du inte ä' med, som man vet kommit hem nu i dagarne!
Se Otto -- han gör sin mamma till viljes han.
-- Du går ju med, Otto?
Ja visst, mamma lilla!
Djefveln anamma!
Jag som skulle på jagt i morgon -- men det är sant -- jag får träffa, flickorna från Häringe vid kyrkan!
Nå, Karl?
Otacksamma varelse!
(Alla gå utom KARL och OTTO.) OTTO.
Hvad fan ska' du bråka så der med gubben för?
Inte må du tro, jag tycker det är så förbannadt roligt att sitta inlåst i en bänk hela Guds långa förmiddan och vänta på middan så der länge -- och gå och se gudsnådelig ut sen; -- men lite ska' man väl göra ändå för sina föräldrar!