Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
[84] U t o m att p å d e t t a sätt m e k a n i s k t afiägsna alla s y n l i g a h u d m a s k a r, b ö r n i e n g å n g d a g - l i g e n fukta e n y l l e l a p p i t v å l s p r i t (L d e l g r ö n - s å p a l ö s t i 2 d e l a r sprit, m e d tillsats — e f t e r filtrering — a f n å g r a d r o p p a r l a v e n d e l o l j a; o c h d e r m e d kraftigt o c h g r u n d l i g t g n i d a d e a n - g r i p n a s t ä l l e n a, b v a r e f t e r ni s k ö l j e r a f m e d k a l l t eller l j u m t v a t t e n.
O m h u d e n efter n å g o n t i d s k u l l e retas a f t v å l s p r i t e n, så b ö r ni n a t u r l i g t v i s u p p h ö r a m e d d e s s a n v ä n d a n d e några dagar.
En van barnpiga med god karaktär och godt sätt erhål- ler genast plats i bättre familj.
Svar, märkt » D.
8 8 », torde sändas till Iduns Redaktion, Sturegatan 8 (ing.
[85J V i vilja s l u t l i g e n n ä m n a, att v i d b e n ä - genheten h o s huden för bildning af h u d m a - s k a r d e s s a g e r n a vilja å t e r k o m m a, d å m a n slutar m e d b e h a n d l i n g e n.
2J:r — d.
1 Innehållsförteckning.
Iduns qvinliga porträttgalleri: drottning Sofia, kronprinsessan A ictoria o c h prinsessan E u g e n i e (.bilder o c h t e x t).
— F l e u r s s a n s v a l e u r.
P o e m a f Edvard Fredin.
— B ö r a b a r n lyda?
E t t ord i en uppfostringsfråga.
A f Elna Tettotr.
— F r u E l i s a b e t.
K o n t u r t e c k n i n g a f Are.
— Kärlek o c h sanning.
P o e m af Erik Modin.
— S y s t e r E l s a.
U t k a s t till ett qvinnoporträtt.
A f Johan Kordling.
— För fruntimmersverlden (noti
— Teater o c h m u s i k.
— E n koketts bekännelser.
Skiss för I d u n a f Mia (f o r t s.)
En ung studerande frågar, om något fruntimmer godhetsfullt skulle vilja mot ränta och säkerhet af lifforsäkring låna honom 2,000 kronor, på det han här- igenom måtte sättas i tillfälle att af- lägga sin examen vid universitetet.
Svar förväntas under adress » Erik », Iduns Byrå, Sturegatan 8, Stockholm, f. v. b.
[SS] Som eget barn Att vår lille älskade gosse r I T T v ä n n e af^de t r e i f ö r r a numret a f Idun u n - der ofvanstående rubrik införda annonserna hafva ledt till åsyftadt r e s u l t a t: de platssökande h a f v a erhållit plats.
Plats som husfru Helsovärd.
— FÖnsterträdgur- den.
- Bakning.
— Tvätt.
— Mjölkkammaren.
— K ö - k e t.
— L i i k a r e r å d.
— A n - nonser.
15 S &lt; " to i — H s g o od B motlages en välskapad flicka om 3 ä 6 år i en bättre familj.
Svar till » Dotter » torde inlemnas å Iduns Redaktion, Sturegatan 8 (ing.
19) - [89] o ö CO bc o o Inackordering kan erhållas af en ung flicka i en i allo aktningsvärd embetsmannafamilj i hufvudstaden.
Eget rum, väl möble- radt, erhålles.
Priset: 70 kr.
G. » torde inlemnas å denna tidnings byrå.
|90| Inackordering på landet Ö CD C o •H GÖ - Ö &lt;D PH kan erhållas i en ansedd skollärare- familj i Södermanland för 1 å, 2 gos- CO sar om 8 — 1 4 år.
Undervisning i alla O folkskolans ämnen äfvensom musik med- A delas.
För öfrigt erhålla barnen den utmärktaste tillsyn och vård.
De bästa Cö rekommendationer kunna företes.
Pri- ed set är billigt.
Jemnåriga finnas.
När- •Ö R mare upplysn ' ngar meddelas å Iduns CD Redaktionsbyrå, Sturegatan 8, Stock- holm.
[73] - co cd 0 11 6 0 Amerikaresande?
^ ^ ', ™ önska a kortast möjliga tid lära tala Engelska språket, anmäle sig Regeringsgatan 5 1, 3 tr. En krona pr vecka.
[54] ba cd +3 O B CD- ¿1 CD «3 inbjuder härmed till prenumeration för år 18S8.
Tidningen, som ut- kommer hvarje helgfri lördag, är tullskyddsvänlig oeh fosterländsk, meddelar nyheter från hela Ve- stergötland samt redogör för öfrigt hvad vigtigt händer i in- och ut- landet.
Två följetonger i hvarje nummer.
Oravexlande artiklar på skilda områden.
Westgöten kostar: för helt år 2 kr., / år 1: 65, V _ år 1: 2 5, 7 | år 75 öre, post- afgiften oberäknad.
Prenumerant- samlare antagas öfver allt, och den, som insäuder prenumerationsqvitto å 6 ex., erhåller afgiften för det 6:te ex. till baka.
3 4 2 sökes af en ung flicka af god familj.
Pretentionerna små.
Den sökande har god erfarenhet i skötandet af ett hem.
Svar till » Emma 23 » torde inlemnas å Iduns Byrå, Sturegatan 8 (ing.
fr. Humlegårgsgat.
19). '
[86] t » 05 o DIVERSE.
N:R LÖRDAGEN 2 4 (599).
PRENUMERATIONSPRIS P R Å R: IDUN KR.
5: - IDDNS MODETIDN.
— &gt; 5: - IDDNS MODETIDN.
&gt; 3: — MINA UTGIFNINGSDAGAR: HVARJE ONSDAG OCH LÖRDAG.
LÖSNUMMERPRIS: 8 ÖRE.
JÄGERSTRÖM.
12:TE ÅRG.
D E N 25 MARS 1899.
R E D A K T Ö R O C H UTGIFVARE: FRITHIOF HELLBERG TRÄFFAS SÄKRAST KL. 2 — 3.
: JOHAN NORDLING.
KOMMISSIONARER ANTAGAS ÖFVER HELA LANDET PÅ ALL- KLARA S.
BYRÅ O C H E X P E D I T I O N: ALLM.
RIKS 1 6 4 6 grefvinnan v.
Essen, född Gyldenstolpe, som hon åtföljde till Tyskland såsom lärarinna för några unga släktingar.
Vistelsen i Tyskland gaf henne rikt tillfälle att utvidga sina språk- studier, o c h ännu under sina senaste lefnadsår uttryckte hon sig m e d ledighet o c h behag på det främmande språket.
Efter återkomsten till fosterlandet blef hon en eftersökt lärarinna och innehade för kortare tid ett par platser, tills h o n snart nog fästes vid det hem, hvarest hon såsom medlem af familjen kvarstannade mer än fyratio år.
D e t var på det natur- sköna Röfors, i Västmanland, där hon blef lärarinna för friherrinnan Sparres enda dotter och, sedan denna vid tidiga år firat sitt bröllop med brukspatron Richard Ehrenborg, förblef såsom vän o c h sällskap hos den ensamma modern, tills efter några år en n y generation af uppväxande barnbarn t o g hennes pedago- giska gåfvor i anspråk.
Ehrenborgar o c h Spärrar blefvo från denna tid de familjer, åt hvilka hon m e d hängifven kärlek ägnade sig, dels på Röfors, dels på Wedevåg o c h dels på Kråk, Ehrenborgska godset v i d Vetterns strand.
Och hvad hon för alla dessa unga varit, därom vittnar bäst den tillgifvenhet, hvarmed de in- till hennes sista stund hängde fast v i d » tant Mina ».
Under denna långa tid hade hon, så att säga, vuxit sig in i alla förhållanden och blif- vit så ett m e d äldre o c h yngre, att någon skiljsmässa aldrig å någondera sidan k o m i I V Å R RÖRLIGA T I D, då jämte det fråga.
Och aldrig kunde väl den ogifta kvin- myckna goda, som gör sig gällande nans betydelse för andras hem på ett skönare inom de olika samhällslagren, lusten sätt träda i dagen.
Genom sitt anspråkslösa, att på ett eller annat sätt göra sig men på samma gång innehållsrika väsen bi- bemärkt och komma upp i världen drog hon icke litet till trefnåden i hemmet, mångenstädes karaktäriserar äfven vår kvinn- och de många besökande i de gästfria hem- liga ungdom, synnerligast den, som har att men slöto sig m e d förkärlek till henne.
Men själf bryta sin bana, torde det icke vara icke blott i salongen, äfven i stugorna kring ur vägen att några ögonblick stanna inför bil- bruken lyssnade man gärna till henne, antin- den af den kvinna, som i anspråkslös tillbaka- gen det gällde att samla barnen till söndags- dragenhet och utan att själf vilja synas, fyller skolan eller mödrarna till s. k. symöten, där en rik uppgift i lifvet och lämnar ett skönt man arbetade för något godt ändamål och sedan efterdöme åt sina medsystrar.
En sådan kvinna var den nyligen v i d h ö g försålde de olika artiklarne för att förvandla dem i penningar.
ålder aflidna fröken Mina Jägerström.
Dotter af fält- och provinsialläkaren, assessor Jäger- Såsom vice pastor i grannstaden Linde upp- ström i H j o och hans maka, Maria Branting, trädde m e d stort nit i början af 1850-talet syster till den kände gymnasten, professor en ung man v i d namn Hans Jakob Lundborg, Gabriel Branting i Stockholm, föddes hon, den sedermera bekant såsom en af grundläggarne tredje i ordningen af sex systrar, 1817, samt till evangeliska fosterlandsstiftelsen.
Under erhöll en efter den tidens förhållanden mer sina resor i landet sökte han väcka folkets än vanligt g o d uppfostran, hvilken ock satte hittills slumrande intresse för inre och yttre henne i stånd att redan v i d tidiga år upp- mission o c h en utgångspunkt för denna blef taga lärarinnekallet.
för sin trakt inom kort Röfors, där missions- möten månatligen höllos och en lifaktig Det blomstrande hemmet förlorade nämligen missionsförening stiftades, s o m under nere snart sitt stöd genom husfaderns död, hvarvid år insamlade betydliga summor åt missionen.
de unga döttrarna själfva måste begynna » kam- I denna förening, som m e d särskildt intresse pen för tillvaron ».
Minas första plats var hos STOCKHOLM, IDUNS KUNGL.
omfattade det sedan lång tid tillbaka af katolska kyrkan förtryckta lilla bergsfolket, Valdenserna i Piemonts dalar, blef snart Mina Jägerström själen o c h utvecklade därvid en ovanlig energi.
Sålunda höllos symöten, växel- vis såväl i herrgårdens stora sal som i arbe- tarnes små stugor, hvarvid fröken Jägerström tillklippte och utdelade arbeten, som m e d lif och lust af flitiga händer förarbetades till nyt- tiga plagg o c h sedan en gång o m året försål- des v i d offentlig auktion för att i penningar afgå till sin bestämmelse.
Denna verksamhet återföll med välsignelse på arbeterskorna själfva och väckte hos dem allt djupare ideella b e - hof.
V i d sammankomsterna förelästes intres- santa och lifvande berättelser ur missionshi- storien, o c h helt säkert voro de många, som från dessa stunder räknade begynnelsen till ett uppspirande nytt lif.
Föreningens årsmöten besöktes ock mången gång af främmande ta- lare jämte åhörare från närgränsande socknar, hvarvid samlingen blef så stor, att föredragen måste hållas under de lummiga träden på den vackra gårdsplanen.
Under denna vidgade verksamhet kände sig fröken Jägerström allt innerligare fästad, icke blott v i d familjen på stället, utan ock v i d bruksbefolkningen, som v i d alla förefallande behof såg upp till henne som till en person- lig vän.
Att hennes lif härigenom blef så rikt och fullt, att det ej gaf rum för någon känsla af tomhet eller obestämd längtan, är klart.
Och så åldrades hon stilla o c h obe- märkt, utan att hon själf eller hennes vän- ner märkte det.
» Tant Mina blir aldrig gam- mal », hette det alltjämt af dem, och lika ung- domligt som hennes yttre figur var också hen- nes sinne.
Friherrinnan Sparre hade under tiden ingått nytt äktenskap m e d brukspatron Lundström, och för sonen i senare giftet blef nu fröken Jägerström under hans skolår i hemmet o c h hufvudstaden samma trogna vän som förut för de äldre halfsyskonen, vakande öfver hans lekar och läxor.
Omsider nalkades dock äfven för henne den tid, då det icke mer gäller att verka, utan att lida.
Tillsammans med en syster, och efter dennas död m e d en äldre vän, redde hon sig nu för sina sista lefnadsår ett eget litet h e m i huf- vudstaden, för att mera ostörd få hängifva sig åt hvilan.
I detta hem, där trefnaden var bofast, satt hon omgifven af en hel rad por- trätt af äldre och yngre vänner, som stått henne nära, o c h kring hvilka hennes glada minnen alltjämt kretsade.
Många af dessa vänner hade redan före henne gått till ett land af ostörd glädje, men hon lefde ännu med dem
— 2 — IDUN 1899. och gladdes åt ett återseende utan skilsmässa.
Hösten 1897 träffades hon helt oväntadt af ett slaganfall, som nedlade henne på sjuksän- gen, där hon måste tillbringa många och långa månader.
Då plågor och svaghet likväl för en och annan stund lämnade henne, lyssnade hon med aldrig slappnadt intresse till hvarje underrät- telse från de kära, från hvilka hon väl till det yttre var skild, men med hvilka hon dock allt- jämt lefde i samma innerliga gemenskap som under sin krafts dagar.
Efter långsamma vak- nätter grydde omsider äfven för henne den morgon hon i stilla tro förbidat, tills hon den 22 januari innevarande år slöt sina ögon i döden, i det med henne en rik lifsgärning, om än obemärkt och förbisedd på lifvets höj- der, afslöts.
Den åttioåriga ensamma kvinnan hade därvid lämnat mera förblifvande spår efter sig i sanden än många i världen högt prisade namn och många af konstens beröm- da divor.
I FINLANDS VÅR.
N U SAFVEN RÖRS i Finlands björkelid, Och drifvan smälter uppå furumo.
I: tusen sjöars land » för vårsol blid Blåögda sippor uti mullen gro.
Från palmers kust en sångarskara glad Till Kumos strand den snabba vingen lyft, Och bäcken sorlar fram i skog och mad, Och gråtstänkt tronar ärrig bergaklyft.
Snart blomma fält, där kampen stod en gång, Snart blickar sjö likt barnaögat opp.
Imatra sjunger högt sin frihetssång, Af vårbäcks flöde mäktig i sitt lopp.
Men Finlands trogna folk har ingen vår, I sollöst sinne fryser disig höst.
I låga pörtet faller smärtans tår, I herreslottet suckar sorgtyngdt bröst.
I sorgedräkt sig kläder Finlands mö, Som bror och syster hon på båren lagt, Ty fosterlandet, har man sagt, skall dö, Och sådan sorg har öfverväldig makt.
Har då förgäfves varit allt vårt mod?
— En hviskning öfver Finlands läppar går.
Rann så förgäfves bort vårt bästa blod I dag, som smärtfullt kär för minnet står?
Är det vår trohets lön, du himlens Gud?
— Så bäfvar frågan, tusenfaldigt stor.
Skall det förklinga, Suomis klagoljud?
Skall han ej hjälpa, som i höjden bor?
Ack, finska folk, din sorg är också vår, Vårt hjärta gråter vid din tunga stig, Vi blödt på snöig stepp i gångna år, Nu blanda vi vår tysta tår med dig.
Var tålig, broder kär, som förr du var!
Din bönj^så visst skall spränga mörknad sky.
Din himmel än kan varda fri och klar, Och pröfning tung kan bortom natten fly.
För dig, för dig kan än så visst bli vår!
Den mycket älskat har, kan aldrig dö.
Så torka bort den bleka kindens tår, Och minns, att drifvan gömmer ros och frö.
LARS LUNELL.
VÄNTANSTIDER ».
VID MÅLET.
TTON STOD VID fönstret i det gamla, enkla, frid- fulla hemmet, där hvarje litet föremål vuxit sam- man med hennes minnen, detta hem, som hon nu skulle lämna för att inträda i ett nytt.
Det var dagen före hennes bröllopsdag, men hur grått — alltigenom grått var ej allt — lika grått som novemberdagen var grå och kulen.
— Hvarför skulle just denna, den mörkaste och dystraste af alla månader, bli utsedd för hennes bröllop, som hon en gång tänkt sig så solljust och fullt af le- ende förhoppningar?
— Hur annorlunda hade det ej blifvit — och hur hade det blifvit så?
— Hon gömde ansiktet i sina händer och lämnade fritt lopp åt sina tårar.
Plötsligt hörde hon steg i trappan, steg, som hon skulle känt igen bland tusende, steg, som hon lärt sig älska, innan hon var medveten om sig själf — steg, som nu kommo hennes hjärta att darra af smärta — nej, inte ens det — hon var bara så trött — så trött — Hon tog med händerna och torkade af tårarna, men blef stående kvar vid fönstret, utan att vända sig om, då hennes fästman trädde bort till henne.
» Anna, » sade han brådskande, » vill du inte gå upp i våningen och se till handtverkarne — men hvad står på — du gråter? » Han rynkade pannan.
» Är det då så underligt, om vemod blandar sig i glädjen, » svarade hon undvikande och utan att se på honom.
» Jag skall gå genast. » » Det är kanske bäst vi gå båda.
— Jag var på väg till kontoret, men — jag går med. » Han hjälpte henne tyst på med kappan, och tysta gingo de nedför de nötta trapporna i hennes föräldrars hus.
Då de kommit ned på gatan, erbjöd han henne som vanligt sin arm.
» Tack, » sade hon, men tog den ej, och tysta gingo de framåt samma gata, de hundratals gånger såsom ett lyckligt förlofvadt par vandrat arm i arm.
— Hvad skulle han väl säga, som i denna stund ej lät fadt och banalt?
Då de kommo upp i våningen, höllo just några arbetare på med att bära in den stora bufieten.
Det uppstod ett spörsmål, på hvilken af de båda långväggarna den borde stå, men först vid de frå- gande och hälft hånfulla blickar karlarna fäste på henne, väcktes hon till fullt medvetande om, hvar hon var, och tvingade sig till intresse för hvad som försiggick.
I ett par rum gapade de nakna fönsterna emot dem, i ett tredje höll en sadelmakare på med att sätta upp gardinerna, som under hans skickliga och vana händer formade sig till eleganta draperier.
— Hur hade hon ej tänkt sig, röd, varm och strålande af lycka, utföra detta arbete i det blifvande hemmet.
— Det hade dröjt — och nu var det främmande händer, som gjorde det.
Med en känsla af förtry- telse vände hon sig bort, och hennes blick föll på den moderna kakelugnen med dess lämningar efter en illa skött brasa.
— Hu, så främmande och kallt!
Den råa novemberluften trängde in på henne ge nom de öfverallt öppna dörrarna — hon frös ända in i hjärterötterna.
I salongen var däremot allt färdigt och dörrarne stängda.
En varm, kvaf och instängd luft slog emot dem.
Här var ingenting att kritisera, ingen- ting att ordna, och de blefvo stående midt för hvar- andra på golfvet.
Det väl ombonade, något mörka rummet gjorde ett intryck på henne, som om hon skulle kväfvas.
Hon ville gå, men kände sig som fastnaglad vid den mjuka plyschmattan, hvars stora rosenbuketter tycktes förhåna och bele henne.
&gt;Hugo,&gt; sade hon, ur stånd att längre bära den börda, som tryckte henne, » har du skuldsatt dig för allt detta? » Han såg förvånad upp vid denna direkta fråga.
— Under de nio år, de varit förlofvade, hade så småningom, omärkligt, men steg för steg, det för- troliga förhållandet dem emellan krympt samman.
Han var aktningsfull mot henne, men förströdd och ointresserad i hennes sällskap, och han hade slutit sig alltmer inom sig själf.
Afståndet emellan dem hade blifvit allt större, ty mot denna smygande köld och likgiltighet stod hon maktlös.
Endast hoppet att det skulle bli bättre, då de blifvit gifta, hade de sista åren uppehållit hennes mod.
— Nu var det dödt — en tillfällighet hade väckt till lif en miss- tanke, en hemsk, förödmjukande tanke, som hon ej kunde bli kvitt.
— Hon måste till hvad pris som helst ha visshet.
» Du vet ju, att jag inte har någon enskild för- mögenhet.
— Om än affären går bra — kan det ju ej bli tal om samlade kapitaler.
— Det var mig emot — men — du har fått vänta länge nog, » sade han, icke utan en skymt af bitterhet.
» Har inte du fått vänta? » » Jo — men den tiden är förbi, då jag väntade med otålighet. » Hans röst var af visande och kall, men hon märkte det knappt.
» Den är förbi, ja — och jag har varit själfvisk, nej, blind har jag varit, blind i min kärlek, som ej förstått, att jag borde gifvit dig fri. » » Anna, — hvad är detta för utbrott, eller för ord — nu? » » Nu — när det är för sent, menar du, men ser du då ej, att denna tanke plågar mig till döds, » utbrast hon lidelsefullt.
— Hon gick fram till ho- nom och grep honom hårdt i armen, sägande: » Hugo — du har önskat det — du har längtat efter din frihet? » Han blef blek ända ut till läpparna, en osanning föraktade han — och med en snyftning släppte hon hans arm.
» Hvarför har du aldrig sagt det?
— Hvarför har du sökt bibehålla skenet af en förbindelse, som i själfva verket var upplöst?
— O, om jag haft en aning därom — att du ville bli kvitt det gamla — jag skulle inte hållit dig en dag — nej, inte en timme.
— O, hvad skall jag göra? » » Vara förnuftig och söka göra det bästa möjliga af det som är, Anna.
— Något annat ha vi ej att göra, » sade han strängt, nästan hårdt.
— Alla sce- ner voro honom så förhatliga som möjligt.
» Det bästa möjliga af hvad?
— af något, som är dödt, som ej finns mer! » — Hon vred sina hän- der och gick mot dörren till tamburen.
Han stod som bedöfvad af samvetskval och blyg- sel öfver att åtminstone ej ha haft kraft och be- sinning nog att dölja hvad ingen borde vetat.
— Hade hans öppna ärlighet inte alltid varit honom till hinders?
— För att passa in här i världen, skall man vara måttligt ärlig, måttligt dygdig — den fat- tige har inte råd att vara ärlig — resonnerade han i ögonblickets bitterhet och vid minnet af sina mot- gångar.
Men snart fylldes hans hjärta af en ve- modig sorg och något veknade inom honom.
Hen- nes förtvinan skar honom i hjärtat.
Hvad rådde hon för, att hennes kärlek var segare, eller ej varit utsatt för sådana slitningar som hans?
— Hvad rådde hon för, att den kalla världen, den förhård- nande verkligheten, kampen för en själfständig exi- stens gjort honom till den han var?
— Hon var-ju dock hans enda och första kärlek.
Han såg sig om efter henne och skyndade ut i tamburen.
Utan att säga något, tog han hatt och hattnål ur hennes händer och drog henne åter in i salongen.
» Anna, jag vill tala med dig, » sade han kort och bestämdt, sedan han stängt dörren.
Hon sjönk viljelöst ned i soffan, och han satte sig på en stol framför henne, stödjande armbågarna mot knäna och lutande pannan mot de samman- knäppta händerna.
Det var honom tydligen svårt att börja.
» Då det kommit så långt, är det bäst, att allt blir klart mellan oss.
— Det blir kanske i det hela en vinst.
— Hur har du kommit dit — att göra mig en sådan fråga? » sade han slutligen.
» Genom en vers, som du skrifvit i kanten på bo- ken jag fick tillbaka härom dagen. » — Hon tog ur sin portmonnä en liten pappersremsa, som hon räck- te honom.
Han tog den och rodnade starkt, då han läste den lilla versen.
— Hade ej situationen varit så sorglig, hade han kanske lett åt den, så dum, så barnslig föreföll den honom nu.
» Anna, » sade han, » de där orden bevisa ingen- ting annat, än att jag höll på att bli tokig vid alla de motgångar, som ställde sig i vår väg.
— Men, » fortsatte han och reste sig upp i stolen, hvarvid han strök det tjocka, något gråsprängda håret från pannan — » du vet, att jag ej kan ljuga, — inte en gång, utan hundrade gånger har jag ångrat den stund, jag öfvertalade dig att byta ringar med mig.
— Jag har ångrat det för min skull — och för din skull — och — om jag inte hade gjort upp räkningen med det förflutna, skulle jag ångra mig i denna
— stund.
— Hör mig till slut och döm sedan,&gt; afbröt han sig, då Anna ville resa sig, » det är vår långa, ofruktbara förlofning jag ångrar — ej att du och jag nu sitta här i vårt blifvande, gemensamma hem, och om jag inte tänker på vår bröllopsdag med den berusande fröjd, som är ungdomens, utan mera på det lugna hemlif, på den hemtrefnad, du skall dela och omgifva mig med, så tror jag dock, att denna känsla är en solidare grund att bygga på än ung- domskärleken.
Den är död och kan ej väckas till lif igen — men det finnes ändå mycket kvar att lefva för, och Gud är mitt vittne, att jag i denna stund gläder mig öfver mitt hem och att just du skall dela det med mig.
Jag vet, att du skall bli en god hustru — bättre än du varit fästmö — om du nämligen kan äfvervinna detta — och du skall det, Anna, för vår ungdomskärleks skull.
Jag vill göra allt hvad i min förmåga står för att göra dig lycklig, om du vill vara förståndig och ej begära mera än jag kan ge.&gt; Han fattade hennes händer, som voro kalla som is, och under inflytelsen af en hastigt påkommande ömhet kysste och smekte han dem varma.
Denna handling, som påminde henne om forna, lyckliga dagar, värmde äfven hennes förfrusna hjärta och hon började känna det mindre hopplöst.
» Det kunde kanske varit annorlunda, » fortsatte han, » om vi ej bundit hvarandra så tidigt, om vi låtit våra egna lynnen och karaktärer varit oss sä- kerhet nog.
— Mera på afstånd skulle hoppet att vinna dig eggat och styrkt min energi och gifvit mig kraft att bekämpa de svårigheter och motgån- gar, som förföljde mig.
— Med de halfva rättigheter jag strax fick — rättigheter ofta endast begränsade af min egen hederskänsla — kom jag in i ett till- stånd af öfverretning och förslappning, jag ansattes af frestelser, som ingen anade, men alla — du med din gränslösa hängifvenhet, dina föräldrar med sitt oinskränkta förtroende — gjorde allt för att försvåra — — Jag var ung och ofördärfvad.
Blodet brann i mina ådror.
Jag slets dagligen och stundligen emellan min heder och min lidelsefulla längtan efter dig — och den väntan jag stod maktlös inför, gjorde mitt lif till en daglig tortyr.
Det var en tid jag ej mer hade något hopp om mig själf — och jag skulle vilja tillropa alla unga människor, obekanta med lifvets stormar: Utsätten er ej för denna farliga och förstörande tortyr af obestämd väntan — håll tro- get fast vid er kärlek, men utan alla band — och när den ej består profvet, låt den vara hvad den är och var: ett ungdomstycke blott. » Han strök ett slag öfver pannan och fortsatte: » Då jag genomkämpat det värsta med mig själf, kom det en tid af ny plåga.
Du hade från det hälft medvetna barn jag hade fått att skydda mot mig själf, blifvit en vacker, beundrad kvinna.