Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
1 37 spillan g R:dr, och till Ullström likaledes för tidspillan g
R:dr samt för sveda och värk 3 R:dr 16 sk., allt banko.
Emot KrigsRättens ofvanberörde Beslut hafva så väl Aktor samt Svarfvare-Mästarne Wedenberg och Ullström, sorn Fanjunkaren Stoltenburg anfört besvär hos Kongl. KrigsHofRälten, som den 20 derpåföljde November äfven utfärdat sitt Utslag, hvarigenom Kongl.
KrigsHofRätten, jemte förklarande på anförde skäl, att gardisterne Hallberg och Ågren voro lika behörige att vittne bära emot sina kamrater, som emot sin förman, i öfrigt sig utlåtit: att vidkommande Fanjunkaren Stoltenburgs klagan deröfver, att han blifvit dömd till ansvar, för det han dels underlåtit att verkställa den honom af t. f. Herr ÖfverStåthållaren meddelade föreskrift, att om folksamlingar anträffades, tvenne gånger varna dem, innan några strängare åtgärder vidtogos, dels ock gifvit befallning om inhuggning å folket, ehuru, efter hans förebärande, några ordres derom aldrig blifvit af honom meddelade; funne Kongl. KrigsHofRätten några skäl icke vara anförda, soia kunde verka ändring i KrigsRättens beslut i denna del; likasom Kongl. KrigsHofRätten ansåge Svarfvaremästarné Wedenbergs och Ullströms lius Kongl. KrigsHofRätten fullföljda påstående, det borde Stoltenburg vidkännas det i 21 Kap. 6 §.
MissgerningsBalken stadgade ansvar för den, sorn sitter i försåt för annan att honom skada göra, ehvad det helst är till lif eller lem och honom sargar, emedan Stoltenburg tillsagt det samlade folket att taga vägen uppåt Malmtorgsgatan, ehuru patrullen upptagit gatans hela bredd och inhuggningen redan börjat, icke förtjena afseende, helst ingen anledning förekomme, att Stoltenburg förberedt sig tillfälle att utöfva, eller låta utöfva de öfverklagade våldsamheterna; att ehuru genom undersökningen utredt vore, att de berättelser, Fanjunkaren Stoltenburg, efter återkomsten med den af honom anförda patrull, aflemnat till ej mindre Herr t. f.
ÖfverStåthållaren, än ock Sqvadronsbefälhafvaren, i så måtto afvikit från sanningen, att Stoltenburg, utan att fästa någon uppmärksamhet vid den å Malmtorgsgatan timade händelse, rapporterat, att ingenting passerat, funne Kongl.
KrigsHofRätten likväl honom derföre icke kunna, på sätt klaganderne yrkat, fällas till ansvar, jemlikt 2 Kap. 2g §, KrigsArtiklarne, såsom den der afgifvit osannfärdig rapport till annors förfång, alldenstund icke styrkas kunnat, att någon af denna underlåtenhet haft skada; men emedan det, i förmågo af Kongl.
TjenstgöringsReglementet 1 Delen, 11 Kap. g §. 3 morn., och 11 §. 2 morn., ålåge befälhafvare att, efter hvarje anbefalld förrättning, afgifva fullständig och framför allt med Bih. tilt B.
Prot. 1S40. 2 Sami. 18 138 R.
Emb. Ber. den 14 Jan. 1S40. verkliga förhållandet enlig rapport; ty och som Stoltenburg härutinnan brustit, pröfvade Kongl. KrigsHofRätten rättvist förklara, det borde, då serskildt straff' icke funnes härför stadgadt, Stoltenburg, med tillämpning af 13 §. uti .2 Kap. Kongl.
KrigsArliklarne, umgälla denna sin förseelse med en månads arrest; och komme fördenskull Fanjunkaren Stoltenburg att, jemte utgifvande af böter på sätt KrigsRätten stadgat, undergå sammanräknadt sju månaders arrest i läst rum å högvakt eller fästning, derunder sällskap honom icke tillåtas finge; att enär, hvad ytterligare beträffade Korporalerne Almqvist och Rickenberg, de funnos, emot deras nekande, öfvertygade genom sammanstämmande vittnesmål af gardisterne Hallberg och Ågren, styrkta af andra omständigheter, hafva under patrullens marche öfver Malmtorgsgatan huggit efter der sig uppehållande personer; samt ansvaret derför måste drabba dem sjelfve, helst de fortfarande påstått sig icke hafva förmärkt de om inluiggning af Fanjunkaren Stoltenburg gifne ordres; hvaraf följde, att de på eget bevåg företagit sig detta ofog, ansåge Kongl. KrigsHofRätten dem, Almqvist och Rickenberg, böra, likmätigt 6 Kap. i3 §., 14 Kap. 70 §. i 1798 års Kongl.
KrigsArtiklar och 2 §. i Kongl.
Cirkuläret den 26 November 1812, nedflyttas till gardister och hvar för sig afstraffas med 60 prygel, alt utdelas 2:ne dagar å rad, till hälften hvardera dagen; och att slutligen, då Svarfvare mästar ne Wedenberg och Ullström icke heller lill Kongl.
KrigsHofRätten ingifvit så beskaffade förteckningar öfver de kostnader, de fått vidkännas, som 21 Kap. 1 §.
RättegångsBalken föreskrefve, Kongl.
KrigsHofRätten icke kunde fästa afseende å deras påstående om förhöjning af det dem af KrigsRätten tilldömda skadestånd; dock borde Sloltenburg, Almqvist och Rickenberg, hvilkendera af dem bäst gälda gitte, ersätta Wedenberg och Ullström, så väl ofvanberörde utgifter, som lösen för Kongl.
K rigsHof Rättens Utslag, med 10 R:dr 24 sk.
Både allmänna Åklagaren och enskilde klaganderne Wedenberg och Ullström hafva åtnöjts med detta Kongl.
KrigsHofRättens Utslag; hvaremot hos Kongl.
Majrt underdåniga besvär deröfver blifvit anförda af de sakfällde Stoltenburg, Almqvist och Rickenberg, hvilka bägge sistnämnda tillika i underdånighet sökt att, om deras besvär ej förtjenade afseende, af Gunst och Nåd njuta förskoning ifrån det af Kongl. KrigsHofRätten dem ådömda straff.
Emb.-Ber. den 14 Jan. 1840. i3p Ibland de offentliga Myndigheter, hvilkas Embetsutöfning gifvit anledningar till enskildas klagomål eller ock eljest påkallat allmänna Åklagarernaktens lagenliga verksamhet, står, utan je nan fö re Ise, i främsta rummet Hufvudstadens PolisStyrelse, för den tid af bägge sistförflutna åren, som denna Styrelse varit åt Häradshöfdingen O. Hultberg, i egenskap af tillförordnad
Polismästare anförtrodd.
Om härvid, å ena sidan, må komma i betraktande allmänhetens ovilkorliga anspråk på en PolisStyreIses nitiska omsorger till främjande af allmän och enskild säkerhet samt lill upptäckt och beifran af deremot begångna brott: svårigheten för denna styrelse, att med iakttagande deraf förena det lika ovilkorliga åliggandet att äfven värna den obehörigen anklagades lagliga rätt, helst i en tid, då förbrytelser tilltaga och verkliga, ofta de största, brottslingars förhärdelse och bemödanden att undgå Lagens kraft, ökas och i någon mån kunna göra den oskyldigt anklagades nekande misstänkt; samt vidare, i följd deraf, jemväl möjligheten för en sålunda sysselsatt myndighet att, under mängden al olika bestyr, stundom misstaga sig, göra antingen för litet eller för mycket, någon gång till och med förnärma enskildes rättigheter, vare sig af okunnighet eller af förhastande; bör -likväl, å andra sidan, icke lemnäs utan uppmärksamhet
Samhällets oeftergifliga fordran på Lagarnes efterlefnad och rättvisans tillbörliga skipande ej mindre af Domare, än af öfrige Embetsman, hvilka med dithörande värf hafva befattning: förbindelserna, de första och förnämsta, för en hvar af dem, att uppfatta egenskapen och vigten af sitt Embete, med varsamhet och urskiljning utöfva det och framför allt taga sig till vara för missbruk af den Embetet åtföljande makt eller sådan embetsförsummelse, hvarigenom andras lidande kan vållas; och ändtligen, såsom motsats till detta förhållande, mängden och beskaffenheten af de afvikelse!- derifrån, hvilka bos samma Styrelse, tid efter annan, kunna förspörjas, och hvilka otvifvelaktigt skulle synas ådagalägga, att den icke känner, åtminstone icke uppfyller sin rätta bestämmelse.
I hvad måtto dessa erinringar äga tillämpning å förevarande fall, torde bäst kunna förklaras af de liera, dels af Konungens JustitieKansler och dels af mig till undersökning och åtal förvista anmärkningar emot ofvannämnde PolisStyrelse, angående dess förfaranden vid serskilda tillfällen, i afseende å mångfaldiga för brott eller mindre förseelser angifna eller misstänkta personer, medelst deras obehöriga behandling, häcktande eller qvarhållande i häcktet.
Efter aflåtna Remisser till AdvokatfiskalsEmbetet i Kongl. Svea HofRält, äro dessa anmärkningsmål ännu beroende på nämnde Embetes handläggning, med undantag af ett, som redan blifvit JR.
Ombudsm. Emb.-Ber. den 14 Jan. 1240. pröfvadt och afgjordt genom Kongl. HofRättens den 10
December sistlidna år meddelade Utslag.
Detta mål, af Herr JustitieKansleren och mig samtidigt anmärkt, företer emedlertid ett lika eftertänkligt, som i allmänhet sällsynt exempel på missbruk af Embetsmannamakt.
Enligt derom gjord angifvelse, bar nemligen det olagliga förhållande ägt rum, att trenne häcktade och bos ÖfverStåthållareEmbetet i Polisärender hörde Ynglingar, vid namn Joban Joseph Christan, Carl Albert Berglund och Anders Lundberg, till följd af t. f.
Polismästaren Häradshöfdingen Hultbergs befallning, blifvit af Poiisuppsyningsmännen Johan Eric Wittmeijer och Carl Gustaf Kretz pryglade, för att derigenom förmå bemälde ynglingar till bekännelse att hafva olofligen åtkommit penningar och varor, som de vid sitt häcktande innehaft, och hvilken behandling äfven skall föranledt deras hos ÖfverStåthållareEmbetet gjorda erkännanden af brottslighet; hvarefter och då de sedermera inför de Domstolar, der ransakning i målet förekommit, i allo återkallat dessa erkännanden, såsom på omförmälda sätt dem aftvungna, samt någon bevisning om föröfvadt brott icke kunnat företes, eller ens någon målsägare uppgifvas, de sålunda utan skäl anklagade, genom Domstolarnes laga kraftvunna Beslut, blifvit från allt ansvar i målet frikända.
Sedan i afseende å det ofvan anmärkta förhållandet, så vidt det angår Poiisuppsyningsmännen Wittmeijer och Kretz, undersökning vid Stockholms Stads och Södre Förstadens KämnersRätter föregått, är målet vidare inför Kongl. HofRätten, emellan AdvokatfiskalsEmbetet, å ena sidan, samt t. f. Polismästaren, Häradshöfdingen Hultberg, tillika med Wittmeijer och Kretz, å den andra, i laga ordning utfördt, hvarunder, såsom Kongl. HofRättens Utslag visar, det blifvit fulleligen utredt, alt sedan Ynglingarne Christan, Berglund och Lundberg den 6 September i838 af Poiisuppsyningsmännen Wittmeijer och Kretz blifvit i häckte inmanade, såsom misstänkte att hafva olofligen åtkommit, dels gemensamt omkring ett skålpund mandel, dels Berglund och Lundberg serskildt, den förre några kopparskiljemynt, en strut med russin och en half Specie Riksdaler, samt den sednare ett par nyförskodda stöflar, hvilket allt bemälde yngling gar vid deras häcktande befunnits innehafva, men de, vid förhör inför ÖfverStåthållareEmbetet i Polisärender nästderpåföljde dag, den 7 September, med förmälan, att de genom arbete i Stadens hamnar förtjent ej mindre de penningar, som blifvit hos dem funne, än äfven de, för hvilka det från dem anhållna godset blifvit inköpt, enstämmigt förnekat att hafva samma medel och gods obehörigen åtkommit, ehuru Wittmeijer och y R.
Emb.-Ser. den 14 Jan. 1840.
Kretz anmält, att ynglingarne sluille hafva för dem vidgått, att de från bönder olofligen tillgripit penningar, t. f.
Polismästaren Häradshöfdingen Hultberg ej blott sistnämde dag, den 7 September, anbefallt Wittmeijer och Kretz att tilldela samtlige desse ynglingar prygel, utan ock den 8 September, efter det, vid då hållet ytterligare förhör hos ÖfverStäthållareEmbetet, Christan och Berglund erkänt sig vara skyldige till olofligt tillgrepp, men Lundberg dertill fortfarande nekat, gifvit nämnda Polisuppsyningsman befallning att ånyo prygla Lundberg, hvilken sedermera vid inställelse inför ÖfverStåthållareEmbetet den 10 September jemväl vidgått sig hafva olofligen tillgripit penningar: att, till fullgö rande af hvad Polismästaren i berörde måtto förordnat, Wittmeijer och Kretz, först den 7 September låtit uti en vid Stadshushäktet befintlig mörk gång alla tre ynglingarne Christan, Berglund och Lundberg af en tillkallad profoss pryglas, samt dagen derefter uti samma häckte ännu en gång sjelfva gifvit Lundberg prygel: och att dessa serskilda pryglingar, om anledningarne hvartill någon upplysning af ÖfverStåthållareEmbetets i målet förda protokoll icke vore att inhämta, blifvit af t. f. Polismästaren anbefallda, ej blott, såsom han i sin först afgifna förklaring förmält, för att bestraffa eller aga Christan, Berglund och Lundberg för deras förnekande af sina för Polisbetjeningen gjorda uppgifter, samt för det de skola inför ÖfverStåthållareEmbetet ådagalagt en för deras ålder ovanlig fräckhet och trotsighet, utan fasthäldre, på sätt nämnde
Polisbetjente vid pryglingstillfället oförtäckt tillkännagifva och t. f.
Polismästaren omsider vidgått, i det hufvudsakliga ändamål, att genom sådan behandling förmå ynglingarne till erkännande alt hafva på olofligt sätt åtkommit de penningar, för hvilkas tillgrepp de hållits misstänkte; I anseende hvartill och enär således uppenbart vore, att tillförordnade Polismästaren, genom anbefallda prvglingen, i hög grad missbrukat sin myndighet, samt derjemte öfverträdt Lagens uttryckliga stadgande i 17 Kap. 37 §. 2 mom.
Rättegångsbalken, AdvokatFiskalsEmbetet till Kongl.
HofRättens bepröfvande hemställt, huruvida tillförordnade Polismästaren kunde undgå att, för ifrågavarande grofva Embetsbrott, dömas till ansvar enligt nyssnämnde Lagrum, jemfördt med 20 Kap. 8 §.
Missgerningsbalken och Kongl. Brefvet den 12 November 1807, samt att tillika, med stöd af 1 Kap. 12 §.
Rättegångsbalken, förpligtas att, för det genom hans förvållande Christan, Berglund och Lundberg tillskyndade lidande, gifva ersättning, såvida desse ynglingar, i målet hörde, derpå gjorde anspråk; derjemte AdvokatFiskalsEmbetet till Kongl.
HofRättens afgörande öfverlemnat, huruvida PolisUppsyningsmännen Wittmeijer och Kretz R.
Emb.-Ber. den 14 Jan. 1840. lunde ansvar i målet ådömas, endast för verkställandet af tillförordnade
Polismästarens befallning om merauämnde ynglingars pryglande.
Hvaremot dels tillförordnade Polismästaren, Häradshöfdingen Hultberg- erinrat, det hans åtalade och erkända förfarande icke skulle, på sätt AdvokatFiskalsEmbetet syntes påstå, hafva egenskap af edsöresbrott, utan kunde efter 17 Kap. 37 §.
Rättegångsbalken, oberoende af annan jemförelse än 1 Kap. 12 §. samma balk, bedömas, dels ock Wittmeijer och Kretz slutligen anhållit.
, alt varda ifrån allt ansvar befriade.
Och har Kongl..
HofRätten i dess ofvanberörde Utslag, sig utlåtit, att alldenstund Häradshöfdingen Hultberg vore lagligen öfvertygad, att, under utöfning af det honom tills vidare Nådigst anförtrodda PolismästareEmbetet, hafva, med öfverträdelse af Lagens bestämda förbud för Domare eller Konungens Befallningshafvande att låta någon till bekännelse pinas eller plågas, sökt att genom pinsam behandling, om hvilken, såsom straff eller aga för öfvermod och trolts, ÖfverStåthållareEmbetet ej eller behörigen kunnat förordna, bringa ynglingarna Christan, Berglund och Lundberg till erkännande af brottslighet; fördenskull och ehuru i fråga om det ansvar, som å detta erkända förhållande borde följa, åklagaren hemställt, huruvida Häradshöfdingen kunde undgå, alt dömas till ansvar efter 17 Kap. 37 §.
Rättegångsbalken, jemförd med 20 Kap. 8 §.
Missgerningsbalken samt Kongl. Brefvet den 12 November 1807, i hvilket det stadgande förekomme, att Einbets-och Tjenstemän, sorn förgå sig i Embelsärenden, så att edsöre derigenom varder brutet, skola undergå fängelse i ett år, eller lika lång lid, som för enskild person, hvilken sådant brott begår, i 20 Kap. 8 §.
Missgerningsbalken är bestämd och erlägga de för den enskilde stadgade böter, 100 Daler Silfvermynt, dubbelt med 66 R:dr 3a sk.
Banko; likväl och som nyssnämnde Kongl.
Bref, hvilket blifvit utfärdadt, i anledning af yppade skiljaktiga meningar i fråga om ansvar å Kronobetjening för olaga häktande oell, så vidt af derutinnan anförde grunder kunde slutas, endast syntes hafva afsett dylika tjenstemän, icke bestämt utmärkte, att samma stadgande äfven vore tillämpligt till det uti 17 Kap. 37 §.
Rättegångsbalken omförmäldta fall, att
Domare eller eller Konungens Befallningshafvande låter någon till bekännelse pinas; samt den i samma Lagrum utstakade straffbestämmelse, nemligen, att den det gjorde, skulle plikta efter som saken vore till, icke kunde så förstås att Domaren eller Konungens Befallningshafvande för dylikt brott ovillkorligen skulle anses förfallen till det för betjente, sorn deras Embetsärenden gå, eller för enskilde personer i allmänhet stadgade ansvar, enär deremot föreJkomme: att i samma Lagens rum funnes under Domaren tillåtet, att i R.
Ombudsttt.
Emb.-Ber. den 14 Jan. 1840. iz{3 grofva brottmål försöka genom svårare fängelse få sanningen i ljuset, der bindande liknelser och omständigheter funnos emot den, som anklagad vore t att den offentliga Embetsmannen, till hvars åligganden brottslingars upptäckt och befordran till straff' jemväl hörde, ovedersägligen icke i detta afseende vore att ställa i jemförelse med den enskilda målsägaren, hvars rätt genom brottet blifvit förnärmad: och att således all anledning vore för den mening, det just af denna grund vore ärendet åt ÖfverDomaren öfverlemnadt, att vid bestämmande af ansvar å Domare eller Konungens Befallningshafvande för så beskaffad förbrytelse, 1 hvarje händelse lämpa det efter de omständigheter, som kunde föranleda till lindring eller skärpning utöfver hvad i Lag för dylika af enskild person begångna förbrytelser finnes i allmänhet stadgadt; Alltså och emedan nyssberörde mening, såsom för den anklagade af mildare syftning, borde anses gällande; samt vid pröfning af omständigheterna uti förevarande mål det väl icke finge utan afseende lemnäs, att i det grannlaga värf, som blifvit tillförordnade Polismästaren anförtrodt, ofta kunde vara svårt att finna, huru emot personer, känslolösa för annat än kroppsligt lidande, kunde iakttagas det alfvar och den stränghet, som oundgängligen erfordrade, särdeles då, efter hvad offentliga handlingar visade, förbrytelsernas antal och brottslingarnes djerfhet synes vara i ständigt tilltagande: att de ynglingar, för hvilkas behandling förevarande åtal blifvit anställdt, hört till den klass af lösdrifvare för hvilka brott icke vore ett främmande yrke: att, på sätt irigifne handlingar innehöllo, två af dem tillförene flera gånger varit under tilltal och äfven för vanart undergått bestraffning: samt att det icke ens vore uppgifvet, att den behandling, söm ynglingarne sålunda öfvergått, haft någon för deras hälsa menlig påföljd; men å den andra sidan åter förekomrne, att den i sig sjelf onaturliga, ofta ändamålslösa oell alltid lagstridiga åtgärd, som tillförordnade Polismästaren emot bemätde häcktade anbefallt, ägt rum i följd af blotta misstankar, utan att derförinnan ens någon anmält sig hafva mistat den egendom, som förments vara olofligen tillgripen: att samma egendom derförutan icke varit af den beskaffenhet och det synnerliga värde, att deraf kunnat hämtas skälig anledning, att för olaga åtkomst misstänka dess innehafvare, äfven 0111 den förut gjort sig för dylik förseelse känd:
att den af ynglingarne, som icke uppgifvits tillförene hafva varit för vanart tilltalad, blifvit pryglad två serskilda dagar, sista gången, såsom det ville synas, endast derföre, att han icke, lika med de två andra, genast efter första pryglingen, åtagit sig den gerning, som honom blifvit tillvitad: samt att, då det från ÖfverStåthållareEmbetet angående ifrågavarande mål 144 i?
Emb.-Bir. den 14 Jan. 1840. utfärdade Protokoll icke innefattade någon anmärkning rörande tillförordnade Polismästarens omförmälda befallning, än mindre om den behandling, som ynglingarne i merberörde afseende vederfarits, uppenbart vore, att tillförordnade Polismästaren, då befallningen derom meddeltes, icke saknat kännedom om det påbjudna tvångsmedlets olaglighet; ty och enär tillförordnade Polismästarens oftanämnde åtgärder, om de äfven varit af förhastadt nit föranledda, ändock, såsom innefattande öppen och uppsåtlig öfverträdelse af ett i Lag gifvet bestämdt förbud, voro af eftertänkligare beskaffenhet, helst dylika företag ej kunde undgå alt leda tillföljder, vådliga för allmän och enskild säkerhet, samt deribland jemväl till förringande af sjelfva det maktpåliggande Embetets egna anseende; och vid sådant förhållande den åtalade förseelsen, ehuru icke af den beskaffenhet att ansvar, såsom för edsöre, derföre kunde äga rum, likväl ej borde med penningeby försonas; pröfvade Kongl. IlofRätten, i förmågo af 17 Kap. Zr] §., jemförd med 1 Kap. 12 §.
Rättegångsbalken samt 9 Kap. 5 §.
Utsökningsbalken, rättvist förklara, det Häradshöfdingen Hultberg, hvilken icke på ordinarie stat innehade, utan efter Nådigt förordnande förestod Polismästaretjensten här i Staden, genom omförmälde missbruk, af samina Embete gjort sig förlustig det honom sålunda lemnade förtroende att Polismästaretjensten vidare förvalta, och följaktligen borde från utöfningen deraf genast skiljas.
Beträffande åter Polisuppsyningsmännen Wittmeijer och Kretz, så enär emot deras nekande ej utredt vore, att de vid det tillfälle, då Lundberg efter förhöret den 8 September i838 inställdes uti hustru Catharina Lindbergs bod vid Hornsgatan, eller under vandringen till eller ifrån samma bod, på något sätt honom misshandlat, blefvo Wittmeijer och Kretz från ansvar i denna del befriade; och ehuru de erkänt sig hafva dels den 7 i nyssberörde månad låtit inom stadshuset prygla Christan, Berglund och Lundberg, dels nästpåföljde dag derstädes ytterligare tilldelat Lundberg prygel af den anledning, att dessa ynglingar inför ÖfverStåthållareEmbetet förnekat sig hafva begått olofligt tillgrepp; likväl och som vid jemförelse af bemälde ynglingars uppgifter, Wittmeijers och Kretz’s samt t. f. Polismästarens förklaringar, äfvensom flere i målet inlupne omständigheter ostridigt vore, att Wittmeijers och Kretz’s berörde åtgärder varit af dem vidtagne endast till åtlydnad af t. f.
Polismästarens under sådana förhållanden å Embetets vägnar dem gifna befallningar, att Wittmeijer och Kretz, som genom Instruktion och tjensteed varit förpligtade, att ej eftersätta hvad af deras Förman i hvarje mål blifvit anbefalldt, icke skäligen kunde anses hafva funnit det samma R.
Emb,-Ber. den 14 Jan. 1840.
145 samma åtgärder varit lagstridiga, helst Wittmeijer och Kretz dervid tillvägagålt med den öppenhet, att pryglingen vid det ena tillfället blifvit i flera personers närvaro af en för sådant ändamål från vakten vid Rådhuset tillkallad person verkställd, funne Kongl. HofRätten Wittmeijer och Kretz ej eller i öfrigt kunna i detta mål ansvar ådömas.
Hvarjemte och då, hvad i öfrigt angick
AdvokalfiskalsEmbetets hemställan om ersättning till Christan, Berglund och Lundberg för det lidande, de sålunda fatt vidkännas, Kongl. HofRätten väl fogat anstallt om infordrande af deras yttranden i berörde afseende, men, till svar, erhållit de underrättelser, dels att Christan och Berglund ej kunnat anträffas och att Lundberg, fastän erinrad alt till Kongl. HofRätten afgifva skriftligt yttrande i målet, likväl sådant underlåtit, och dels att rörande Berglunds och Lundbergs målsmän ej vunnits någon upplysning, äfvensom i öfrigt förekommit, att Christads fader, Väfvaren Joseph Christan förmält sig icke hafva på längre tid träffat sin son eller kunnat uppgifva hvar han vistades, och således icke eller kunde anses hafva varit i tillfälle alt inhemta sonens yttrande 0111 den ersättning, som den förre å den sednares vägnar uti ingifven skrift fordrat; Kongl. HofRätten funne skäligt förklara, det t. f.
Polismästaren Häradshöfdingen Hultberg gjort sig skyldig alt för det lidande, som i ofvanberördc måtto blifvit beinälde ynglingar lillskyndadt, till dem utgifva ersättning, men att angående beloppet deraf vid nyssnämnde förhållanden något vidare yttrande då ej kunde meddelas.
IIofRättens, vid målets afgörande, förda Protokoll inhemtas, att då de flesla deri deltagande Ledamöter i allo förenat sig örn ofvanstående Domslut, serskilda meningar, i afseende å t. f. Polismästarens åtalade förfarande, blifvit tillkännagifna af trenne Ledamöter, ibland hvilka två enstämmigt yttrat, att som Häradshöfdingen Hultberg, genom berörde sitt förfarande, icke allenast missbrukat sin myndighet, såsom tillförordnad Polismästare, utan ock öfverträdt Lagens uttryckliga stadgande i 17 Kap. 37 §.