Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Kungörelsen den 16 Juli 1788, sorn handlar härom, innefattade den uttryckliga föreskrift, alt, till säkerhets befrämjande, alla vederbörande, hvilka vid kronans eller andra publika verk hafva att besörja om afgående brefs expedierande med posten, hvilka innehålla penningar eller andra angelägna handlingar, åligger att förse sig med laga bevis från postkontoret om brefvets verkliga inlemmande, samt att den penningsumma, eller hvad annan angelägenhet det vara må, som remitteras bör 107 verkligen är deruti innesluten; och det vid påföljd, att, derest ett sådant bref, utan della försigtighetsmåtts iakttagande, förkommer och skulden dertill icke kan på någon viss person ledas, den, som sådant försummar, skall icke allenast vara skyldig alt genast ersätta kronans eller det publika verkets skada och förlust, utan ock straffas såsom för begånget embetsfel.
Med tillämpning af denna föreskrift, ansåg jag äfven, i motsats mot Rektorsembetets påstående, dess åliggande hafva varit att, vid ifrågavarande tillfälle, för att värja sig ifrån äfventyret af ansvar och ersättning, taga vederbörligt postbevis, icke blott om brefvets inlemnande, utan ock deröfver, att den penningsumma, som skulle remitteras, verkligen varit deruti innesluten; helst i annat fall och då, såsom nu inträffat, brefvet förkommit, laga bevisning om dess innehåll, derom
Rektors-embetets egen brefkonceptbok allena icke ägde vitsord, ej heller torde kunna företes.
Åberopade Kongl. Kungörelse förutsätter likväl såsom vilkor för dess tillämpning emot den, som försummat iakttaga det föreskrifna försigtighetsmåttet, att, då ett sådant bref förekomme, skulden dertill icke kunde på någon viss person ledas; och i detta hänseende ägde Rektors-embetet tvifvelsutan rättmätigt anspråk att få undersökta och lagligen pröfvade alla de å dess sida anförda omständigheter, sorn med denna händelse hade sammanhang, och de ytterligare förhållanden, hvartill anledningar under sakens utförande kunde förefinnas, vare sig angående det ifrågavarande brefvels afsändning och fortskaffande med posten, eller rörande orsakerna dertill, att det icke kommit Konungens Befallningshafvande tillhanda, och hvad Konungens Befallningshafvande härutinnan i dess utlåtande ändragit.
Då, enligt sådana åsigter, jag icke kunde godkänna hvad Rektors-embetet i dess afgifna utlåtande åberopat till bemötande af länsnotarien Sellströms ansökning, ansåg jag mig ej heller böra förvägra honom det bit rade, som han begärt och som var nödigt, på det hans omförmälda ersättningsanspråk mätte i laga ordning komma under domarens pröfning.
Jag öfverlemnade fördenskull, medelst skrifvelse den 29 Mars 1842, denna sak till Advokalfiskalsembetet i Kongl.
Svea HofRätt, för att derstädes-emot vederbörande, hvilka ägt att taga och äfven tagit befattning med ifrågavarande ärende, anställa och utföra den talan, hvartill lag och sakens beskaffenhet kunde föranleda, och hvarvid Advokatliskals-embetet äfven hade att tillse, det sökanden, efter honom beredt tillfälle att blifva ytterligare hörd, om han önskade att af denna förmån sig begagna, blefve till sin lagliga lätt förhulpen. 108 Sedermera och med anledning af länsnotarien Sellströms under den 12 November sistnämnde år bos mig skriftligen gjorda anmälan, att lian, som för sin ifrågavarande fordran då mera blifvit till fullo liqviderad, återkallade det af honom emot Rektors-embetet väckta betalningspåstående, efterfrågade jag i hvad skick denna till Advokatfiskals-embetet öfverlemnade sak befanns, dervid inhämtades, att, sedan Kongl. HofRätten, uppå Advokatliskals-embetets hemställan, förelagt Rektors-embetet att uppgifva, huruvida det tilltrodde sig kunna på någon viss person leda skulden dertill, att ofvanomförmälda bref icke till Konungens Befallningshafvande framkommit, Rektors-embetet, uti dess till Kongl.
HofRätten insända och Advokatfiskals-embetet meddelade utlåtande, tillkännagifvit, att ehuru påtagligt det vore, att, så vida ifrågaställa fribref, hvars afgång från Upsala postkontor blifvit styrkt, enligt uppgift icke till Konungens Befallningshafvande eller landshöfdinge-embetet i Stockholms län framkommit, skulden dertill måtte sökas antingen hos postkontoret i Stockholm, eller hos den betjent, som derifrån afhemtat Konungens Befallningshafvandes bref elen dag, då ifrågavarande brefvet dit ankommit, Rektors-embetet likväl icke vore i tillfälle bestämdt uppgifva eller styrka, hvilken af de vid postkontoret eller hos Konungens Befallningshafvande anställde tjenstemän eller betjente den vårdslöshet eller brottslighet, hvarförutan brefvets förkommande icke kunnat äga rum, hufvudsakligen borde ti Ilsk lifvas; Men då Rektors-embetet äfven å sin sida felat deruti, att det icke försett sig med Upsala postkontors bevis öfver meranämnde brefs innehåll, hade Rektorsembetet, enligt bifogadt qvitto, tillfredsställt länsnotarien Sellströms yrkande, och förmodade, sedan all vållad skada sålunda blifvit ersatt, att den andel i berörde oordning, som ansåges ligga embetet till last, måtte ursäktas.
Utvisande
Sellströms åberopade qvitto, att han den 11 November fått emottaga beloppet af sin fordran, äfvensom ränta och expenser, med tillsammans 290 R:dr banko.
Under sådana omständigheter och fastän Rektors-embetet förmält sig icke kunna på någon viss person leda skulden dertill, att ifrågavarande, utan rekommendation afsända bref, som skall hafva innehållit den till gäldande af länsnotarien Sellströms fordran uttagna summa, gått förloradt, men likväl nu mera det äfventyr och den förlust, som i följd deraf och meddelst Rektors-embetets anmärkta underlåtenhet, att taga bevis öfver penningarnes afsändning, kunnat drabba Sellström, vore undanröjda derigenom, att Rektorsembetet, med erkännande af sin föreseelse, godtgjort honom fulla beloppet af hans fordran, jemte ränta och kostnadsersättning, syntes mig sakens för - 109 hållande i så väsendtlig mån förändradt, att Kongl. Kungörelsen den 16 Juli 1788, angående förseelse af beskaffenhet som denna, icke kunde i allo vinna tillämpning; I anseende hvartill och då högstberörde kungörelse, som stadgade ansvarighet för förseelsen endast i det fall, att skada derigenom skett och skulden till sådan skada icke kunde på någon viss person ledas, följaktligen antydde, att hufvudsak!iga föremålet för åtal i dylika fall måste vara, att åt den genom förseelsen lidande bereda skadeersättning, som äfven ingick i den bestämda ansvarspåföljden och utan tvifvel vunnes säkrare på sätt som skett, än om skulden kunnat på annan person ledas, i hvilken händelse vederbörandes försummelse icke destomindre utan ansvarighet aflupit, det, enligt min tanke, kunde antagas, att vidare anmärkning emot vederbörande, som redan guldi t all den genom försummelsen timade skada, ej skäligen borde äga rum.
Jag beslöt derföre, att det af Advokatfiskals-embetet i denna sak började åtal skulle förfalla; hvarom, medelst skrifvelse af den 29 December sistnämnda år, Advokatliskals-embetet äfven underrättades.
Enligt hvad af infordrade handlingar upplystes, hade Bjäre HäradsRätt, uppå anmälan af dess tillförordnade ordförande, genom beslut den 18 April 1840, dels stadgat ett vite af 6 R:dr.
32 sk. banko, utom ansvar efter lag, för vederbörande sterbhusdelägare, att inom tre månader efter dödsfallet låta förrätta bouppteckning efter aflidna personer, med undantag af sådana barn, som ej efterlemnade några tillgångar, och att bouppteckningen derefter till HäradsRätten i föreskrifven ordning inlemna, dels ock förordnat, att det skulle åligga sterbhusdelägare, hvilka sådant dittills uraktlåtit, att, vid enahanda vite, föranstalta om fullgörande af nämnde föreskrift och bouppteckningarne till HäradsRätten påföljde sommarting ingifva; om hvilket allt domhafvanden skulle låta utgå kungörelse, att tre söndagar från predikstolarne i Häradets kyrkor uppläsas; Varande i följd deraf kungörelse utfärdad, deruti domhafvanden tillika åtvarnat vederbörande att icke, på sätt dittills oftast skall skett, till boutrednings- och skiftesmän antaga okunniga och oskickliga personer, helst sådana förrättningar, enligt föreskriften i Kongl. Bi-efvet den 27 Maj 1801, dädanefter alltid underkändes, och annan utredningsman blefve förordnad att förrättningen verkställa.
Vid granskning af HäradsRättens ofvannämnda förfarande, syntes uppenbart, att detsamma, under formen af lagskipning, egentligen vore att hänföra till lagstiftningsärenden, med hvilka domaren icke ägde att sig befatta, 110 utom i de fall, då det af lagen uttryckligen medgåfves; oell då livarje åtgärd af honom i dylika ärenden, 0111 den skulle anses behörig och ansvarsfri, måste, likasom hans beslut i allmänhet, vara grundad å skäl och öfverensstämmande med lag, samt följaktligen undersökas borde, huruvida dessa vilkor vid ifrågavarande tillfälle funnos iakttagna eller åsidosatta, kunde i della hänseende med allt fog anmärkas, att, med undanlag af stadgandet i 10 Kap. 5 § Byggningabalken, att, der åverkan oftare sker, domaren må vite förelägga, allmänna lagen icke i något fall tillåtit honom bestämma serskildt äfvenlyr för underlåtenhet alt fullgöra dess bud, och alt, vid närmare betraktande af nyss anförda lagstadgande, det visade sig, alt detsamma vore tillämpligt endast på särskildt anmälda fall, men ingalunda kunde utsträckas derhän, alt domaren linge genom eli allmänt och fortfarande vite förhöja det i lag för åverkan i skog stadgade ansvar och derigenom i sjelfva verket förändra lagen; en makt, hvilken i afseende å andra mål, der lagen icke gifvit domaren tillstånd att ens i något fall stadga vite och der föreskrifterne i gällande lag och författningar således mäste anses innefatta alla för deras efterlefnad nödiga ansvarsbestämmelser, destomindre kunde honom tillhöra, som Regeringsformen, hvilken i 87 och 88 §§ förmår, att Rikets Ständer äga gemensamt med Konungen stifta och förklara allmän civil- och kriminal- samt kyrkolag, sålunda meddelade föreskrift angående det enda sättet för sådana lagars tillkomst O O och förändring.
Ofvanomförmälda af HäradsRätten fattade och, efter hvad den af domhafvanden utfärdade kungörelse antydde, jemväl i Häradets kyrkor till allmän efterrättelse kungjorda beslut, hvarigenom, utom den i lag bestämda påföljd, vite blifvit stadgadt för underlåtenhet alt i rätt tid upprätta och lill domstolen ingifva bouppteckningar, innebar ovedersägligen ett tillägg till allmänna lagens föreskrifter och afhandlade således eli ämne, hvarmed det endast tillkommit lagstiftande makten att sig befatta.
Dessa O o föreskrifter voro dessutom i lagen med den noggranhet uppfattade, att ett tillägg dertill från domarens sida, om det än icke vore i formell hänseende lagstridigt, likväl saknade all befogenhet, såsom icke i någon mån af behofvet påkallad t, helst bestämmelserna i 9 Kap. Ärfdabalken, behörigen tillämpade, tillräckligt förebygde vådan af bouppteckningars försummande, enär, utom den icke obetydliga ansvarspåföljd, hvarmed sådan underlåtenhet afefleriefvande make eller andra vederbörande vore belagd, det äfven funnes stadgadt, hvad till förhindrande af slik försummelse ålåg domaren, och det följaktligen blefve ytterst en försummelse från hans sida, om sådana missbruk, som syntes hafva föranledt HäradsRättens ifrågavarande beslut, kommo lil att äga rum.
I hvad samma beslut rörde de sterbhusdelägare, som dessförinnan försummat bouppteckningars ingifvande, vore det förelagda vitet således destomera obefogad t, som domaren tycktes icke hafva iakttagit den honom för befordrande af åsyftade ändamålet i 9 Kap. 5 § Ärfdabalken lemnade föreskrift, att ”sätta godset i qvarstad och låta laga uppteckning derå ske”.
Enligt dessa grunder och då, äfven utan hänseende lill olämpligheten och obehötlighelen af HäradsRältens nämnda beslut, detsamma, på sätt anfördi blifvit, i allt fall befunnes stridande ej mindre emot allmänna lagens, grund, än äfven emot
Regeringsformens tydliga föreskrifter angående sättet för civillags stiftande och förändring, ansåg jag det vara af synnerlig vigt, att en sådan lagstridig åtgärd blefve i behörig ordning undanröjd, och att ett så beskaffadt ingrepp af lagskipande makten uti hvad, efter grundlagens uttryckliga stadgande, endast tillkomme den lagstiftande, icke lemnades utan beifran; hvarföre jag, under anförande af dessa omständigheter, uti skrifvelse den 28 Maj 1842, uppdrog åt Advokatfiskals-embetet i Kongl. HofRälten öfver Skåne och Blekinge att emot tillförordnade domhafvanden, såsom ansvarig för IläradsRättens beslut, anställa och utföra elen talan, lag och sakens beskaffenhet påkallade, med yrkande tillika, att samma beslut måtte ofördröjeJigen upphäfvas, den i följd deraf utfärdade kungörelsen återkallas och underrättelse derom Härades innevånare på lika sätt offentliggöras; hvarförutan, 1 händelse under sakens utförande, upplysning kunde vinnas derom, att i de begge andre lill samma domsaga lydande härader enahanda åtgärder, som de ifrågavarande, skulle hafva blifvit vidtagna, Advokatfiskals-embetet borde, efter förekommande omständigheter, åtalet äfven till sådana åtgärder utsträcka.
Uli förklaring öfver Advokalfiskals-embetets, i öfverensstämmelse med ofvanberörde grunder, afgifna anmäl kningsmemoriai, har tillförordnade domhafvanden anfört: att ifrågavarande beslut tillkommit i följd af gjord framställning utaf en namngifven kyrkoherde inom Häradet, angående åtgärds vidtagande för erhållande af fattigprocent ur sterbhus, hvarest bouppteckningar icke förrättats, att, då berörde beslut,, derigenom vite stadgats för bouppteckningars ingifvande efter redan aflidne personer, icke kunde Lydas emot detsammas innehåll eller såsom hänförligt äfven lill sterbhus efter framdeles aflidande personer, domhafvanden ansåg beslutet icke vara stridande emot gällande lag, utan endast åsyfta att dermed uppfylla den domaren i 9 Kap. 2 § Ärfdabalken lemnade föreskrift; äfvensom att, enligt hans förmenande, tillämpning af 5 § i samma Kap. endast kunde ifrågakomma efter af alfvin - 112 gar väckt talan, helst endast deras rätt af stadgandet deri vore beroende, enär öfrige arfvingar skulle tillfalla hvad den försumlige förbrutit samt i annat fall domaren komma alt uppträda såsom åklagare och domare i en och samma sak; hvarförutan domhafvanden anhållit, att derest Kongl. HofRätten skulle finna oflanämnde beslut böra ogillas, påståendet om kungörande deraf i Häradets kyrkor måtte lemnäs utan afseende.
Advokatfiskals-embetet infordrat och fått emottaga särskilda utdrag af Norra och Södra Åsbo HäradsRätters domböcker, för vinlertingen 1840, deraf sig visat, att, i afseende å bouppteckningars ingifvande, sistnämnde RäLt den 20 Februari och Norra Åsbo HäradsRätt den 23 Mars, under ordförande af samma tillförordnade domhafvande, fattat enahanda beslut med det mot Bjäre HäradsRätt anmärkta, har, i afgifvit slutpåstående, Advokalfiskals-embetet, som utsträckt sin talan jemväl emot berörde åtgärder, yrkat, dels att tillförordnade domhafvanden, för dess åtalade felaktiga förfarande, måtte fällas till ansvar, enligt grunderna i 1 Kap. 12 § Rättegångsbalken, dels ock att samtlige ofvannämnde beslut måtte upphäfvas och de derom utfärdade kungörelserna offentligen återkallas; hvilket påstående äfven blifvit af tillförordnade domhafvanden med svar bemött.
Genom utslag den 25 innevarande månad, har Kongl.
HofRätten sig utlåtit, att, alldenstund tillförordnade domhafvanden, genom ifrågavarande af Norra och Södra Åsbo samt
Bjäre lläradsRätler, under bans ordförande faLtade beslut och i följd deraf vidtagna åtgärder, tillåtit sig att, i strid emot gällande Regeringsform, utöfver de i 9 Kap.
Ärfdabalken, stadgade påföljder, föreskrifva ansvar för sterbhusdelägare att låta upprätta och till bemälde
Rätter ingifva bouppteckningar efter inom nämnde Härader boende personer, pröfvade Kongl.
HofRätten rättvist upphäfva samma beslut och, i förmåga af 12 Kap. 1 § Rättegångsbalken, fälla tillförordnade domhafvanden att, för berörde lagstridiga domareålgärd, böta Iretiotre R:dr 16 sk. banko; hvarjemte Kongl. HofRätten föreskref, att dess utslag skulle delgifvas Konungens Befallningshafvande i Christianstads län, med anmodan, att i nämnde Häraders kyrkor låta kungöra, att, i följd deraf, verkan af ofvan omförmälda beslut komme att upphöra.
Sedan, till följd af förekommen anmärkning vid granskning af fånglistorna från Götheborgs länshäkte, sora skulle Lane HäradsRätt hafva oriktigt för - 113 förfarit uti två särskilda derstädes förehafda raal, afgjorda medelst utslag, det ena den 14 Februari 1842, angående ynglingen Carl Gustaf Björk och drängen Adolf Magnus Lidman, samt det andra, den 2 nästderpåföljde Maj, rörande Magnus Andersson från Boråsmyran, jag ifrån vederbörande infordrat HäradsRättens omförmälda utslag, oell häradshöfdingen, under hvilkens ordförande desamma blifvit fattade, uti insänd skrifvelse tillkännagifvit, att han, .för felaktigt förfarande i nämnda mål, redan varit af Advokatfiskals-embetet i Kongl. Götha HofRätt under tilltal ställd; bör jag icke underlåta att för beskaffenheten och utgången af denna sak redogöra, samt i sådant afseende meddela, huruledes Lane HäradsRätt, som den 24 Januari 1842, vid då pågående Vinterting, fullbordat ransakning angående Björk och Lidman, häktade och tilltalade för stöld, sedermera medelst utslag vid tingets slut den 14 Februari, under åberopande af 40 Kap. 1 § Missgerningsbalken, Kongl. Förklaringen den 23 Mars 1807 och Kongl. Förordningen den 10 Juni 1841, dömt dem, såsom förvunne till åtalade stölden, att hvar för sig böta det stulnas värde, 9 R:dr ig sk., tredubbelt med 28 R:dr banko eller, derest tillgång till böter saknades, i stället straffas med femton dagars fängelse vid vatten och bröd samt undergå uppenbar kyrkoplikt; hvarefter, i anledning af de besvär Björk öfver samma utslag anfört, Kongl.
HofRätten pröfvat målet i hvad det besväranden angeck och förklarat honom icke kunna åt saken fällas, samt öfverlemnat hundlingarne til!
Advokatfiskals-embetets åtgärd.
Då Advokatfiskals-embetet sedermera anställt talan emot häradshöfdingen och dervid andragit, att 1 Kap. 2 § Straffbalken samt Kongl. Brefven den 18 Oktober 1750 och den 11 December 1766 innefattade tydliga föreskrifter, hurusom brottmål, deri någon funnes häktad, borde utan uppskof fullföljas, viii påföljd af ansvar och ersättning för den domare eller annan embetsman, genom hvars vållande någon delinqvent blefve uppehållen i fängelse längre tid tili behöfligt vore; och att, vid jemförelse emellan 40 Kap. 1 § Missgerningsbalken och 5 Kap. 4 § Straffbalken, sistnämnde § sådan den lyder i Kongl. Förordningen den 10 Juni 1841, det vore klart, att böter för första resan stöld till belopp af 9 R:dr 16 sk. eller 28 daler silfvermynt, vid saknad tillgång, borde försonas med nio dagars fängelse vid vatten och bröd; i följd hvaraf Advokatfiskals-embetet anmärkt såsom felaktigt, att HäradsRätten, änskönt de i målet tilltalade personer hållits häktade, likväl icke genast efter det ransakningen blifvit fullbordad, utan först tre veckor der Just .-Ombudsmans Emi.-Berätt- för uren 784% och 7843.
D 114 efter, meddelat utslag och dervid förvandlat de böter, som ådömdes Lidman och Björk, till femton i stället för allenast nio dagars fängelse vid valten och bröd; har häradshöfdingen, uti häröfver afgifven förklaring, hufvudsakligen anfört, att då, ransaknings- och utslagsdagarne oräknade, antalet af de dagar, under hvilka Björk och Lidman hållits häktade utöfver förmenta behofvet, icke utgjorde tre veckor eller öfverskrede den tid, inom hvilken häktad person borde för domstol ställas, och ifrågavarande mål förekommit å sista ransakningsdagen af tinget samt både protokoll och utslag skolat uppsättas i den ordning målen vid Linget förekommit, med hänseende hvartill häradshöfdingen haft att ordna, uppsätta och låta utskrifva etthundraåtta mål framför nu ifrågavarande, utom de så kallade småprotokollerna, hvilket allt blifvit fullbordadt på tjugo dygn efter ransakningsdagarne, häradshöfdingen förmenade Advokatfiskals-embetet hafva utan fog och billighet klandrat hans förfarande i den delen, särdeles som de af Advokatfiskals-embetet åberopade författningar egentligen skulle afse urtima ting, men 2 Kap. 3 § Rättegångsbalken deremot föreskref, huru vid lagtima ting borde tillgå, hvilka sistberörde föreskrifter äfven skola iakttagits; hvaremot häradshöfdingen erkände anmärkningens riktighet i afseende å bötesför vandi ingen, dervid Felaktigheten skulle härledt sig från misstag, som undfallit hans uppmärksamhet.
Härförutan och med företeende af Lane HäradsRätts ofvanberörde den 2
Maj 1842 meddelade utslag, hvarigenom Magnus Andersson i Boråsmyran, för innehafvande af stulet gods lill värde af 5 R:dr 44 sk. banko, blifvit dömd alt böta 17 R:dr 36 sk. och undergå uppenbar kyrkoplikt eller, i brist af böter, straffas med elfva dagars fängelse vid vatten och bröd, hvilken sistnämnde bestraffning kommit till verkställighet, har häradshöfdingen anhållit, att då jemväl beröide förvandlingsstraff, af enahanda orsak, som åberopats rörande Lidman och Björk, blifvit bestämdt högre än vederbort, häradshöfdingen derför mätte varda dömd i sammanhang med det redan förevarande åtalet; hvarjemte han, som afsagt sig rättigheten att vidare i målet varda hörd, företett dels särskilda bevis, att han i länets ränteri levererat kostnaden för Lidmans utspisning med vatlen och bröd i sex dagar med 38 sk. 9§ rst. samt för Magnus Andersons lika beskaffade underhåll i fem dagar med 24 sk. banko, dels ock ett af Magnus Andersson algifvet betyg derom, att han, för det lidande honom tillskyndats genom svårare bestraffning än vederbort, blifvit af häradshöfdingen godlgjord.
Efter det Konungens Befallningshafvande i Götheborgs och Bohuslän, uppå anmodan af Kongl. HofRälten, dels upplyst, att Lidman undergått den 115 honom ådorrule bestraffning nf femton dagars fängelse vid vallen och bröd, dels insänd t uppgift å kostnaden så väl för Lidmans och Björks underhåll i häktet från och med den 25 Januari lill och med den 14 Februari, uppgående till 4 R:dr 32 sk. för hvardera, som ock för Lidmans utspisning med vatten och bröd i sex dagar, utgörande 28 sk.
;>-£ rst. banko, äfvensom bevis af denne sednare, alt han, för sitt obehöriga lidande, af häradshöfdingen undfått godtgörelse, dels ock anmält, att något yttrande ifrån Björk, hvars vistelseort vore okänd, icke kunnat införskaffas; är saken vidare och slutligen utförd af Advokalfiskals-embetel, som erinrat, alt, vid jemförelse emellan stadgandet i 2 Kap. 3 § Rättegångsbalken och föreskriften i de af Advokalfiskals-embetet förut åberopade författningar, det syntes uppenbart, att brottmål angående häktade personer, ehvad dessa mål vid lagtima eller urtima ling lörekomme, borde med ali skyndsamhet fullföljas, äfven om handläggning af mindre angelägna mål derunder mäste hvila, vid hvilket förhållande och då häradshöfdingen icke ens uppgifvit, att de mål, hvilka han ansett sig böra utarbeta framför utslaget angående Lidman och Björk, varit angelägnare än detta mål, det följaktligen läge häradshöfdingen till last såsom embetsfel af ansvarig beskaffenhet, att han icke genast efter afslutad ransakning meddelat utslag angående Lidman och Björk, utan dermed dröjt tre veckor längre än behofvet kraft, hvarförutan, emot tydlig lag, Lidman, Björk och Magnus Andersson blifvit dömde att undergå, de två förstnämnde hvardera sex och den sednare fem dagars fängelse vid vatten och bröd, mera än vederbort; yrkande Advokatfiskals-embetet, att häradshöfdingen, för sålunda vid domare-embetets utöfning ådagalagdt sjelfsvåld, i ena, och grof vårdslöshet, ! andra hänseendet, mätte fällas till det ansvar, Kongl.
HofRätten pröf vade rättvist bestämma, samt derjemte förpligtas att godtgöra Kongl. Majit och Kronan kostnaden för Lidmans och Björks underhåll i häkte, under den lid dröjsmål ägt rum.