Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Ständer den underdåniga skrifvelse i detta ämne, som blifvit från Norges storthing till Kongl. Maj:t afläten, samt genom nådig Skrifvelse eller Proposition till Rikets Ständer, efter utredande af det statsrättsenliga förhållandet i denna fråga, lemna Svenska folkets representanter tillfälle att deri afgifva sitt underdåniga utlåtande; och af Anders Jonsson från Wermlands län: att de af Kongl. Maj:t till Rikets sednast församlade Ständer aflåtna nådiga Propositioner om reglering af de ömsesidiga handels förhållandena Sverige och Norge emellan samt om laga kraftegande domars och utslags exekutiva kraft i gods de förenade rikena emellan, blifvit af Rikets Ständer med tacksamhet emoltagne och bifallne, under förhoppning att Norges storthing å sin sida skulle inse vigten och nödvändigheten af hvad sålunda blifvit föreslaget.
Motsatsen hade dock inträffat, enär Norges storthing afslagit de Kongl.
Propositionerne.
Härigenom fortfore ännu de mångfaldiga olägenhe ter och obehag, som i rättsligt hänseende tidt och ofta uppstode för de af Sveriges innebyggare, hvilka bodde invid Norska gränsen, tili följd deraf att närboende Norrmän inom Svenska området begingo hvarjehanda förbrytelser, för hvilka de under närvarande förhållanden ej kunde bringas till någon laga ansvarighet, och näpst, enär de trotsigt förklarade, att de ej erkände den Svenska lagen, såsom för dem förbindande, eller underkastade sig densammas bestämmelser.
Enskilda prof på detta Norska trots emot de Svenska domstolarne vore nogsamt kände och Norrmännens motsträfvighet att utbetala i laga ordning ådömda böter och vitén toge sig illa ut vid jemförelse med deras sätt att gå tillväga, då det gällde att utkräfva deras förmenta rätt till ersättning för sjukvård åt Svenskt arbetsfolk, som ofta nog i åratal vistats i Norge och der blifvit, så att säga, utslitne.
På det dessa missförhållanden måtte, ju förr desto hellre, afhjelpas, föresloge motionären, att Rikets Ständer ville i underdånig skrifvelse anhålla, det Kongl. Maj:t täcktes aflåta förnyade nådiga Propositioner i fråga om reglering af handelsförhållandena samt ömsesidig verkställighet af laga kraftvunna domar och utslag de förenade rikena emellan.
Innan Utskottet går att yttra sig öfver hvad sålunda blifvit föreslaget, har Utskottet ansett sig böra i korthet redogöra för tillkomsten af nu gällande stadganden rörande föreningen emellan Sverige och Norge, äfvensom för de åtgärder, hvilka förut blifvit vidtagne i ändamål att åstadkomma fullständigare bestämmelser rörande de båda ländernas ömsesidiga förhållanden. 8 Allm.
Bese- och Ekon.-UtshoHels Betänkande N:o 37.
Vid freden emellan Sverige och Danmark i Kiel, den 14 Januari 1814, aflräddes utaf sistnämnda land Norge till Sverige.
Härom innehåller fjerde artikeln af fredsfördraget följande: »Hans Maji Konungen af Danmark afträder oåterkalleligen och för »everldliga tider såväl för sig, som sine efterträdare till
Danska thronen och riket, till förmån för Hans Maj:t Konungen af Sverige och Dess efterträdare till Svenska thronen »och riket, alla Dess rättigheter och anspråk på konungariket Norge, nemligen följande »Biskopsdömen och Stift: Christiansand, Bergenhuus, Aggerhus och Trondhiem, tillika »med Nordlanden och Finnmarken, ända till gränserna af Ryska riket.
Dessa Biskops»dömen, Stift och Provinser, innefattande hela konungariket Norge med alla dess inne»byggare, städer, hamnar, fästningar, byar och öar utmed hela detta Rikes kuster, Ulriika med deras tillhörigheter (Grönland, Ferröarne och Island härunder likväl icke in»begripne); äfvensom de med aila förmåner, rättigheter och afkastningar skola hädan»efter under full ego och öfverherrskap tillhöra Hans Maj:t Konungen af Sverige, och »utgöra ett konungarike förenadt med Sverige.»
Sedan detta fredsfördrag blifvit ratificeradt i Stockholm den 31 Januari 1814 och i Köpenhamn den 7 påföljande Februari, utfärdades den 8 nyssnämnde månad dels Kongl, Maj-.ts Kungörelse om den titel, Kongl. Maj:t, i anseende till konungariket Norges återförening med Sverige, antagit, och hvarigenom Norges namn intogs näst efter Sveriges i konungatiteln, dels ock en proklamation på Svenska och Norska språken, i hvilken det heter: »Wår General-Guvernör skall »påkalla de mest ansedde mäns insigter ibland
Eder, för att lill Wår pröfning och stad»fästelse förelägga förslaget till en Statsförfattning, lämpad efter
Sdra behof och som »kan trygga Eder sällhet.
Wi utlofve Eder i förväg att denna Statsförfattning skall »hvila på de tvänne skönaste rättigheter, som tillhöra ett tappert och ädelt folk, den att »ytlra sig genom sina fuilmägtige och att beskatta sig sjelf.» Norrmännen beslöto emellertid att icke ställa sig bestämmelserna i Kielerfördraget till efterrättelse.
Den Danske Ståthållaren, Prins Christian Fredrik, utfärdade den 19 Februari ett öppet bref, hvarigenom han, under titel af Regent, öfvertog regeringen öfver Norge, och sammankallade en riksförsamling till Eidswolds jernbruk den 10 April, för att bestämma om rikets blifvande regeringsform.
Denna riksförsamling sammanträdde ock på utsatt dag och antog den 17
Maj en konstitution samt valde sistnämnde dag till Norges Konung Prins Christian Fredrik, hvilken äfven den 19
Maj mottog den erbjudna kronan och besvor Eidsvvolderkonstitutionen.
Dessa förhållanden föranledde Sverige att med härsmagt angripa Norge.
Redan den 12 April hade de Norska hamnarne blifvit förklarade i blokad och i Juli månad inryckte Svenska arméen i Norge, sedan Konungen den 10 i nämnda månad till Norges innebyggare aflätit en proklamation, i hvilken bland annat förklarades, att Kronprinsen erhållit uppdrag att, så snart han i spetsen för arméen inträdt inom Norges gräns, genast, i Konungens namn och med konungslig myndighet, »sammankalla Ständer »af Norska folket, hvilka, sedan de genom sina medborgares fria val blifvit behörigen »be - Allm. Besv.- och Ekon.-Utskotlets Betänkande N:o 37. 9 »befullmägfigade, skulle ega fullkomlig rådighet att sins emellan öfverläggajOm en grundslag. tili beredande af landets framtida väl, samt att hemställa densamma till Konungens pröfning.» Krigshändelserna ledde snart till konventionen i Moss den 14 Augusti emellan Kronprinsen af Sverige, på Konungens af Sverige vägnar, å ena sidan, samt Norska Regeringen, å den andra, hvilken konvention innehöll: i första artikeln-, att Prins Christian skulle, på det i konstitutionen föreskrifna sätt, strax sammankalla Konungariket Norges Storthing; i andra artikeln; »Konungen af Sverige uuderhandlar direkt med Storlhinget genom en eller flere Kommissarier, hvilka Han utnämner;» samt i tredje ar tik.
In: »Konungen af Sverige lofvar att antaga den ulaf de Depute»rade uti Riksförsamlingen på Eidswold utarbetade Konstitution.
Hans Majit vill icke »deruti föreslå andra förändringar än dem, som äro nödvändiga för de båda rikenas för»ening, och förbinder sig att icke göra några, utan enligt öfverenskommelse med Stor»thinget.
» Sedan denna konvention blifvit af Konungen stadfästad och Kronprinsen den 9 påföljande September återkommit till Stockholm, uppdrogs åt Hans Excellens Justitie - Stats-ministern, Grefve Gyllenborg. Deras Excellenser Stafs rådén, Friherrarne Rosenblad, Fleming och Lagerbring, Stats-sekreterarne Wirsén och Grefve Mörner samt t. f. Hof-kansleren von Brinckman, att afgifva underdånigt utlåtande öfver de förändringar uti Norska Grundlagen, hvilka för båda rikenas förening kunde synas nödvändiga.
Bemäide Stats råds-ledamöter förklarade, uti sitt till Konungen afgifna yttrande af den 16 nyssnämnda månad, att de, »som från början af de! dem uppdragna arbete »varit lifligt öfvertygade att det endast vore genom en verklig sammansmältning af de »båda folken till ett helt under en gemensam
Styrelse och med en gemensam represen»tation, som den fullkomliga förening af krafter och interessen skulle kunna åstadkom»mas, hvilken ensam kunde gifva den största inbördes lättnad, den säkerhet och den »styrka, ändtligen den, genom utvidgade handelsförmåner, ökade inbördes välmåga, som »utgjorde föremålet och fördelarne af den så länge åstundade föreningen af den skandi»naviska halfön, under önskningarne för uppfyllande af detta stora ändamål ansett sig »för det dåvarande böra inskränka sina bemödanden till omsorgen att begagna de till»fällen, som erbjudit sig att bereda deltagande och förtroende de båda folken emellan, »och för öfrigt sökt iakttaga den hufvudgrundsats, att ålit borde undvikas, som kunde »aflägsna eller motarbeta den närmare föreningen.
Det hade emellertid icke undfallit »dem att okunnigheten, fördomarne och misstroendet ofta nog skulle göra svårigheter »äfven vid antagandet af det för Norska folket mest välviljande förslag, och att, under »en tidpunkt af sinnenas gäsning det icke vore ögonblicket att väcka uppehåll och mot»stånd för mindre betydliga omständigheter, då de ej vore af hufvudsakligt inflytande.» Vidare yttrade Stats-råds-ledamöterna, att, »ehuru de icke skulle vara obenägne att, i Bill. till R.
Brot. 1859 åf 1860. 8 Sami. 10 Haft. 2 10 Allm. Besv.- och Ekon.-Utskottets Betänkande N:o 37. »händelse omständigheterna skulle göra det nödvändigt, tillstyrka alla de eftergifter, som »emot del stora syftemålet ej vore stridande, gåfvos likväl några punkter, som de ansågo »af den nödvändighet, att någon eftergift i anseende till dera, ej kunde ega rum utan att »underhandlingarne i sådant fall heldre borde afbrytas.»
Till dessa hörde, utom den första punkten, angående båda rikenas förening, nvilken utgjorde grunden för all underhandling, alla de »som angå throntöljden, Konungens rättigheter att pä föreslaget sätt styra Riket, att kunna nämna en Svensk till General-guvernör och att hafva högsta militär befälet.
Till slut uttalades den mening, att ärendets ledning, ställd, utan inskränkande föreskrifter, under Kronprinsens inseende, skulle, efter de af Honom till Kommissarierna gifvande anvisningar, erhålla den riktning, hvilken, i öfverensstämmelse med inträffande möjligheter, för ändamålets vinnande och för båda folkens väl kunde blifva tjenligast.
Ledningen af underhandlingarne med Storthinget blef också öfverlemnad ät Kronprinsen, hvilken, under det desamma pägingo, vistades vid Arméens hufvudqvarter i Norge.
Till Kommissarier utnämndes:
Stats rådet, Friherre Rosenblad, Hof kansleren G- af Wetterstedt, Stats-sekreterarne Wirsén och Grefve Mörner samt Biskopen von Rosenstein, medelst fullmakter, utfärdade den 19 September 1814 i Göteborg, undertecknade af Konung Carl XIII och kontrasgnerade af t. f Hof-kansleren von Brinckman.
Dessutom blef Stats rådet Friherre B. von Platen, hvilken haft sig uppdragen en beskickning till Prins Christian Fredrik, efter fullgörandet af detta uppdrag, den 12 Oktober jemväl utnämnd till Kommissarie, medelst fullmakt, utfärdad i Fredrikshall, efter Konungens befallning, af Kronprinsen Carl Johan och kontrasignerad af Legations rådet C.
D’Ohsson.
Kronprinsen uifärdade jemväl i sistnämnde månad från Fredrikshall, »efter Konungens uppdrag och på Hans befallning», instruktion för Kommissarierna.
Uti denna instruktion upptagas, bland sådana stadganden, i hvilka förändring icke kunde medgifvas, allt som afsåge förening för everldiiga tider emellan Sverige och Norge såsom två sjelfständiga, men oskiljaktiga stater, hvad som afsåge den i Sverige stadgade thronföljden och dess erkännande utaf Norska folket, hvad som afsåge
Konungens rätt att styra landet efter lagarne och konstitutionen, och följaktligen att hafva högsta befälet öfver den beväpnade styrkan, och att förlägga i garnisonerna det antal och det slag af trupper, som Han funné nödvändiga för de båda ländernas säkerhet.
Skulle Norska nationalförsamlingen försöka att göra några bestämmelser, som stridde emot dessa punkter, borde underhandlingarne afbrytas och Kommissarierna afresa, derest Storthinget ej gäfve efter.
I öfrigt hänvisades Kommissarierna att inhemta Kronprinsens befallningar i afseende på de medgifvanden eller förändringar, som de kunde anse af någon större vigt eller emot hvilka mera vigtiga inkast framställdes.
Det i öfverensstämmelse med första artikeln af konventionen i Sloss inkallade Storthinget sammanträdde den 7 Oktober i Christiania.
Drn 10 Oktober afsade sig Prins Christian Norska kronan och den 13 inställde sig hos Storthinget »Konungens af Sverige Allm.
Best- och Ekon.-Utskotlels Betänkande N:o 37. i 1 Kommissarier», såsom de i Norska Storthingets handlingar kallas.
Kommissarierna öfverlemnade dervid till Storthinget elt i etthundra paragrafer affatladt »Förslag till Konungariket Norges Grundlag».
Storihinget beslöt derefter den 20 Oktober, med 72 röster mot 5, Norges förening med Sverige och, med 47 röster mot 30, att Konungaval ej skulle ske, innan man blifvit enig om de förändringar, grundlagen skulle undergå.
Om dessa underhandlades mellan de Svenske Kommissarierna och Norska Storthinget, tills detta den 4 November antog den sedermera gällande grundlagen i 112 §§, hvilken under samma dag af de Svenske Kommissarierna påtecknades, att den »med förbehåll af Sveriges Rikets »Ständers konstilutionela rätt, i de delar, som medförde ändring eller jemkningar i »Sveriges Rikes Regeringsform,» blifvit afhandlad och beslutad emellan de Kongl.
Kommissarierna å Konung Carl XIIls vägnar och Norges Storthing.
Sedan det förenämnde den 4 November blifvit för Storihinget tillkännagifvet, att de Svenske Kommissarierna »på Hans Svenska Majestäts vägnar» antogo Norska grundlagen, valde Storthinget samma dag till Norges Konung Carl XIII, hvarefter grundlagen den 10 November af Kronprinsen, på Konungens vägnar och enligt Dennes fullmakt, sanktionerades.
Af de föräadringar Eidswolder-konstitutionen sålunda undergick, torde två böra här särskildt omförmälas.
Den 33 §:n lydde efter beslutet på Eidswold sålunda: »Det Stats»Råd, som förestår Departementet för Utrikes Ärendena, bör hafva ett eget protokoll, »hvaruti de ärenden införas, som äro af beskaffenhet, att icke böra föreläggas hela Stats»Rådet.
För öfrigt gäller för dessa fall de i 32 § meddelta bestämmelser.»
Denna § uteslöts i det af de Svenske Kommissarierna afgifna förslag till grundlag, hvilket deremot i 34 § innehöll ett med l:sta mom. i 38 § af nu gällande grundlag enligt stadgande.
Storihinget ingick på uteslutandet af 33 § och fogade till den föreslagna nya §:n ett andra moment, hvarigenom denna erhöll följande lydelse: »Så väl den Norske Stats-Mi»nistern, som de två Norske Stats-Råd, hvilka åtfölja Konungen, hafva säte och delibere»rande röst i det Svenska Stats Rådet, när derstädes förekomma ärenden, som röra båda »rikena.
I sådana saker bör tillika den i Norge varande Regerings betänkande inhemtas, »så framt icke ärenderna fordra så skyndsamt afgörande, att tid dertill ej gifves.»
Då konstitutionen af den 17 Maj i 28 § gaf Konungen rättighet att tillsätta ett Stats Råd af Norska medborgare, som skulle bestå af minst fem medlemmar, innehöll deremot de Svenske Kommissariernas grundlagsförslag i 13 §, att Konungen egde utnämna ett Stats Råd, hvilket, utom en vice Konung eller Riks-Ståthällare, skulle bestå af en Stats Minister och minst sju Stats-Råd, och i 14 §, att till Riks Ståthållare kunde nämnas antingen en Norrman eller en Svensk.
Vid öfverläggningen i Storihinget angående förändring i 28 § i Eidswolder-konstitutionen beslöts, med 50 röster, att Stats-Rådet skulle i det minsta bestå af en Stats-Minister och sju Stats Råd, samt alt Konungen skulle ega att utnämna en vice Konung eller Ståthållare, och, med 62 röster, att till sistnämnda embe skulle utnämnas antingen en Norrman eller en Svensk. 12 Allm. Besv.- och Ekon.-Utskottets Betänkande N:o 37.
Uii det af Svenske Kommissarierna afgifna förslag till grundlag, innehöll § 82, bland annat, att »till följd af Konungariket Norges förening med Sverige, skulle Konun»gen föreslå båda rikenas representanter, vid deras nästa sammankomst, till antagande »en lag om vilkoren för ömsesidig medborgarerätt för Norrmän och Svenskar.
Emeller»tid skall det bero på Konungen att vid särskilda tillfällen, då Han finner det särdeles »nödvändigt, att anställa Norska embetsmän i Sverige oell Svenska i Norge, dock så, att »till Preste- och Domare embeten allenast infödde kunna nämnas.»
I anledning af detta förslag, tillsporde den Kommitté, som Storihinget valt för behandling af frågan om den nya grundlagen samt för underhandling med de Svenske Kommissarierna, desse huruvida med den i 82 § af förslaget Konungen förbehållna rätt att utnämna Svenskar till embetsmän i Norge, endast afsåges rätt att nämna en Svensk till Ståthållare.
Härpå svarade Kommissarierna, att Konungen, intilldess Storthinget antagit lagen om ömsesidig medborgarerätt, endast sparsamt ville begagna rättigheten att utnämna Svenskar till embetsmän i Norge, och att, såsom fogdar, länsmän och tulibetjenter, endast Norrmän skulle användas.
Kommittéen föreslog derefter Storthinget, att, i stället iör stadgandet i Eidswoldergrundlagens § 75, mom. 1), att det tilikomme
Storthinget att naturalisera utländningar, antaga följande bestämmelser: att ingen Svensk skulle intilldess nästa Storthing annorlunda förordnade, erhålla något embete i Norge, utan samtycke af Storthinget, när detta vore församladt, och dessemellan af Norske Stats-Rådet; att
Ståthållaren och omedelbart under honom stående Adjutanter, Sekreterare och Skrifvare kunde vara Svenske män, dock utan att derigenom erhålla rätt till andra embeten; alt då Storthinget meddelade infödingsrätt åt utländning, utan att Konungen sådant föreslagit, Konungens bifall dertill fordrades; samt att dessa stadganden kunde af Konung och Storthing förändras, intilldess en grundlag efter öfverenskommelse mellan Sveriges Ständer och Norges Storthing angående denna sak blifvit fastställd och införd i båda rikena.
Storthinget beslöt emellertid, med 70 röster mot 7, att § 75 mom. i) icke skulle förändras.
Då Storthinget härefter i nummerordningen genomgick grundlagens särskilda §§:r, fattades vid 28 § ofvanomförmälda beslut rörande Stats Rådets sammansättning och Ståthållare-embetets uppdragande åt Svensk man, hvaremot såväl 75 § mom. 1) lemnades oförändradt, som ock 93 § i'
Eidswolder-grundlagen (§ 92 i nu gällande grundlag), hvilken närmast motsvarade den af Kommissarierna föreslagna § 82, bibehölls, utan annan förändring, än en jemkning i redaktionen, som med förevarande fråga icke stod i något sammanhang; och när, efter ytterligare inhemtande af de Svenske Kommissariernas meningar, grundlagens §§:r ånyo af Storthinget genomgingos, tillkännagafs att Kommissarierna antagit mom. 1) af75§, samt att de väl framställt några erinringar mot 93 §, men hvilka icke innefattade något vidhållande af förslaget om Svenskars oell Norrmäns ömsesidiga anställande såsom embetsmän i de olika länderna.
Vid Grundlagens antagande af de Svenska Kommissarierna hade desse, såsom ofvan är förmäldt, gjort förbehåll om Rikets Ständers konstitutionela rätt i de delar, Allm. Besv.- och Ekon.-Ulskottets Betänkande N:o 37. 15 som medförde iändring eller jemkningar i Sveriges Rikes Regeringsform, och Kongl. Majit hade äfven, ni likhet med hvad Dess Kommissarier afhandlat och samtyckt», stadfästat Grundlagen.
I enlighet med delta förbehåll allat Kongl. Majit den 12 April 1815 till Rikets Studer nådig Proposition om de nya konstiiutionela förhål anden, som, lill följd af föreningen mellan Sverige och Norge, uppkommit.
Efter en utveckling af de särskilda grunder, som vägledt Kongl.
Majlis beslut i afseende på föreningen mellan Sverige och Norge, i enlighet med hvilka grunder Kongl. Majit ansett sig »af flera skäl »berättigad att erkänna grundsatsen af en fullkomlig jemlikhet mellan begge rikena i »alla de frågor, som rörde deras gemensamma styrelse,» yttrades i denna proposition, att »Kongl.
Majit ansåge §§ 1. 6, 7, 8, 26, 38, 39, 40, 41, 42, 43, 44, 47 och 48 af »Norges Rikes Grundlag egentligen omfatta de ämnen, sorn för båda rikena vore gemen»samma.
» Härjemte uttalade Kongl. Majit dea åsigt, alt, då den jemkning i Sveriges grundlagar, som till följd af Norges förening med Sverige borde lillvägabringas, vöre påkallad af rikets förändrade yttre ställning, för åstadkommande af denna jemkning och bestämmandet af Sveriges och Norges inbördes förhållanden, icke behöfde tillämpas de hvilo- och pröfningsformer för nya förslag, sorn i Grundlagarne vore stadgade och som endast kunde hafva afseende på den inhemska statsförfattningen.
Öfver denna Kongl» Proposition afgaf Konstitutions-Utskottet den 25 April 1815 betänkande, deri Utskottet till en början förklarar, att Utskottet ansett som sin pligt att på det nogaste tillse, det genom föreningen mellan Sverige och Norge »ingen rubbning måtte kunna åstadkommas i det minsta af de grundförfattningar, hvarpå det Svenska samhällets bestånd hvilade,» samt att det derföre varit för Utskottet »en högst tillfredsställande upptäckt», att finna det de konstitutionel förhållanden, som genom föreningen uppkommit, icke skulle medföra en sådan rubbning.
Utskottet, hvilket, så vidt betänkandet utvisar, icke tagit under pröfning andra §§:r af Norska Grundlagen, än de som, efter hvad förut nämndt är, blifvit i Kongl. Majlis Proposition särskildt uppgifna, genomgår derefter dessa paragrafer och yttrar sig öfver hvar och en af dem.
Sin åsigt om Norges ställning och de förhoppningar, man hyste på föreningen, uttalar Utskottet vid 1 § af Norska Grundlagen, der det yttras, att »Utskottet tror sig allenast anföra uttrycket af hela Svenska folkets »förenade röst, när det tillstyrker att Rikets Ständer måtte till det Norska folket afgifva »en högtidlig förklaring, att de genom sitt erkännande ytterligare vilja besegla den mel»lan Norge och Sverige redan verkställda förening under samma Konung och derjemte »äfven erkänna Konungariket Norge såsom ett fritt och sjelfständigt rike, hvilket ej kan »delas eller afhändas.
Då begge staterna ega folkens borgerliga frihet, skyddad ge »nom egna grundlagar, väntar Svenska folket af denna förening en politisk styrka inom »den nordiska halfön, den högsta, som kan ernås innan Svear och Norrmän sträcka sina »broderliga armar för att sammansmälta till ett folk.» Jemlikheten mellan rikena anfördes i öfrigt i betänkandet såsom skäl för de föreslagna sladgandena, dels angående Konunga- eller Thronföljare-val och dels angående ordförandeskapet i det sammansatta 14 Allm. Besv.- och Ekon.-Utskottets Betänkande N:o 37.
Stats-Rådet, då detta förde Riks-slyrelsen, och på samma jemlikhet grundades äfven yr. kandet om vidtagande af det sedermera i Riks-aktens 5 § införda stadgande, att då inför Konungen i det Norska Stats-Rådet, enär och ehvar det vore samladt, ämnen förehades, som anginge båda rikena, tvenne ledamöter af det Svenska Stats-Rådet der skulle hafva säte och slämma.
I öfrigt förklarade Utskottet: »1:0, att Utskottet ansåge de förhållan»den, som till följd af föreningen mellan Sverige och Norge uppkommit, väl i det afse»ende konstitutionela, att de bestämde vilkoren för dessa begge rikens förening under nen gemensam Styrelse, men ej af den egenskap, att de, såsom i något afseende raed»förande ändring i grunderna för någotdera rikets inre samhällsförening och styrelse, »till deras bestämning behöfde vara underkastade det behandlingssätt, som den Svenska »Grundlagen för afgörande af Grundlags-frågor föreskrefve;» 2:o, att Konstitutions-Ut^ skot tet i sammanhang dermed tillstyrkte, att en särskild Riks-akt, till bestämmande af »de konstitutionela förhållanden, som. till följd af föreningen mellan Sverige och Norge, »uppkommit, mätte upprättas och Rikets Ständer i Sverige och Stortinget i Norge före»läggas, och för hvars hufvudinnehåll
Utskottet ansåge sig i betänkandet hafva utveck»lat de grunder Rikets Ständer till Kongl. Maj:t i underdånighet torde böra öfverlemna.»
Detta betänkande blef den 8 Maj af samtlige Riks-Stånden gilladt och bifallet, hvarefter Konstitutions-Utskottet i memorial den 12
Maj öfverlemnade förslag till redaktion af Riks-akten och Rikets Ständer, i underdånig skrifvelse den 16
Maj anmälde, att Rikets Ständer enhälligt förenat sig om följande beslut: »l o att frågor om konstitutionela förhållanden mellan Sverige och Norge icke »äro af den beskaffenhet att de behöfva till annan Riksdag hvila, utan genast kunna »afgöras;» »2:0 att,de föreningsstadganden, som i afseende derpå göras, böra uti en sär»skild, från Svenska och Norska konstitutionerna afskild