Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Hans anseende växte med hvar dag, ty han var vis icke blott i boklig lärdom, utan äfven i det som hörde till det praktiska lifvet.
Mån om sig var han, att döma efter de drag, sagan förvarar, och deltog uti de strider, som fördes af öns höfdingar.
De goda tiderna, då man hade lagt bort seden att bära vapen, voro nu redan förbi.
Snorre uppträdde en gång på thinget, då ett hans mål skulle afgöras, med sex- eller, enligt några handskrifter, sjuhundra man, af hvilka åttatio voro helt beväpnade.
Men den högtflygande ande, som bodde i honom, lät honom ej med odeladt nöje och uteslutande egna sig åt hemmet och dess jemförelsevis småaktiga strider.
Han fästade sina blickar på utlandet.
Till Håkan Galen, som den tiden utöfvade ett stort inflytande på ledningen af Norges öden, sände han ett lofqväde och fick till lön ett svärd, en sköld och en brynja, hvarjemte jarlen skref till honom och bjöd honom till Norge, der han skulle än mer hedras.
Snorre ämnade lyda uppmaningen, men jarlen dog, och resan uppsköts.
När Snorre omsider kom till Norge, regerade der konung Håkan Håkansson och jemte honom Skule jarl.
Hos jarlen blef han väl mottagen och gästade hos honom öfver vintern.
Sommaren derpå for han till Vestergötland för att besöka lagman Eskil, Birger Jarls broder, och hans husfru Christina, Håkan Galens enka.
Snorre mottogs med största gästfrihet och fick efter tidens sed ansenliga gåfvor; bland annat gaf fru Christina honom det märke, som burits framför Svenska konungen Erik Knutsson, då han i slaget vid Gestilren fälde sin motståndare konung Sverker unge.
Snorre var då ungefär 40 år.
Vi kunna utan svårighet förstå, af hvilken nytta det skulle vara för den stora häfdetecknaren att få röra sig i de högre kretsarna af det offentliga lifvet, som han sedermera så mästerligt skildrat i dess tidigare företeelser.
Till vintern vände han åter till Skule och var hos honom i tillfälle att använda sitt inflytande till Islands förmon.
En händelse hade nämligen timat, som sorgligt tecknar tidens art.
En son till Snorres fosterbroder
Sämund hade kommit till Bergen.
Borgarne derstädes, som kände slägtens öfvermod, skämtade med honom om hans kongliga börd.
Isländaren seglar af förtrytelse häröfver, trots vinterstormarna, till Norska konungen, som då vistades i Throndhjem, men hans fartyg förliste utanför Stadudden.
När underrättelse härom hinner fadren, skjuter han skulden för alltsammans på invånarna i Bergen, begifver sig med några hundra man till en hamnplats på Island, der någre Bergensköpmän befunno sig och tillegnar sig deras varor, ja icke blott deras, utan äfven tvenne Hardangerköpmäns.
I följd af detta spildes några menniskolif och Skule jarl beslöt i sin vrede, att med en flotta begifva sig öfver till Island.
Men Snorre afrådde detta och sade det vara vida lättare att förmå Isländarna genom ärebetygelser och gåfvor än genom våld att underkasta sig; “jag och mina bröder,“ tillade han, “äro näst Sämund de inflytelserikaste på ön; mängden följer nog oss efter.“
Det var icke första gången Norges beherrskare sökte lägga under sig Island.
Redan Harald
Hårfager hade under landnamstiden velat få ön bragt under sin lydnad genom den dit utflyttande Une Danske.
Islands inbyggare blefvo vid underrättelsen om dennas planer så förbittrade att de icke ville gifva honom det han allramest behöfde, för att kunna lifnära sig i det ännu för honom främmande landet.
Hans beskickning misslyckades fullkomligt och han sjelf fann snart döden till straff för ett brott, han föröfvat.
Emellertid måste Isländarne på ett sätt eller annat träda i förbindelse med Norrmännen äfven i rättsligt afseende.
Islands lagbok talade om Norges konung och denne upptog skatt af skeppen, som foro mellan Island och Norge.
År 1220 talar en Isländare om att lägga sin ö under Norges krona och denne Isländare är icke en äfventyrare, utan en af öns mest ansedda män, som redan varit hedrad med förvaltandet af sitt hemlands högsta embete.
De rådande i Norge sökte allt närmare binda Snorre vid sina planer.
Han utnämndes till konungens munskänk och till Norsk ländeman, d. v. s. mottog af Norges konung en förläning.
Omsider vände han åter till Island på ett skepp, som han jemte andra stora gåfvor fått af Skule jarl.
Deremot hade han måst förbinda sig till att sända öfver sin son, att man skulle hafva honom vid hofvet som gisslan för fadrens trohet.
Alle Isländare voro dock ännu icke af samma mening, allraminst de som hade på något sätt förbrutit sig mot Norrmän, ej heller gjorde Snorre något för att infria sina i Norge gifna löften.
Deremot var han mycket upptagen af egna angelägenheter, låg i ständiga strider med sina anhöriga och sökte på allt sätt styrka sin egen makt.
Han byggde till och med några kastaler eller borgar, till värn mot sina fiender.
Och under allt detta skref han på sitt stora historiska verk.
Svar på frågan
SVAR
FRÅGAN:
Om ålderdomen är, efter naturens inrättning, ett tillstånd af förlorad sällhet, eller blott ett tillstånd af ombytta föremål derföre?
Herr GUSTAF REGNÉR,
PROTOKOLLS-SEKRETERARE I KONGL.
UTRIKES EXPEDITIONEN.
Skrift, som vunnit Stora Priset i Svenska Akademien 1802.
Den sol som nedergår, ännu sin skönhet har.
Leopold,
Skaldestycket Predikaren.
Det är ett sällsamt rön i allmänna tänkesättets historia, att ibland de många vigtiga mål, som till denna domstols ompröfvande höra, finnes knappt något så obestämdt som värdet af menskliga lifvet.
Generationers erfarenhet, som frånärft hvarandra njutningen deraf, börjad med seklerna, lemnar ännu oafgjord den angelägna frågan om dess sällhet.
Att filosoferne bevist satsen och motsatsen, må förlåtas dem, ty hvad bevisa ej filosoferne? men det praktiska begreppet, detta oumbärliga stöd för vårt sinneslugn, borde ej finnas vacklande.
Hvad är likväl, i allmänna lefvernet, och ibland alla klasser af menniskor, mera vanligt, än att höra lifvet ömsevis betraktas som den yppersta skänk och som ett missöde, som det allvarsammaste uppträde under solen och som ett gyckelspel, som en verklighet och som en dröm?
Man beklagar med känsla dem, som dö i deras så kallade bästa ålder; men skattar ickedessmindre lycklig, ja ofta afundas de varelsers lott, som bortryckas i gryningen af deras dag, som ur barndomens slummer försättas i den eviga hvilan.
Denna tvekan, om menniskolifvet är sällt, äfven i dess ljusaste skifte, huru skulle den ej sträcka sig till dess skymning, dess efter utseende minst gynnade del, jag menar ålderdomen?
Man har lämpat på denna lifvets epok, hvad Ferneyske skalden, i ett utbrott af otålighet, skref om sig under en sjukdom.
Man har i ett monument, ärnadt att åt efterverlden förvara en samlad skatt af våra redbaraste kunskaper, lånt hänförelsen af hans lyra, för att desto säkrare förringa denna ålder 1.
Den skulle, om tillämpningen är sann, vara ett tillstånd af vanmakt, beröfvadt all angenäm känsla och sjelfva begäret att njuta.
Den skulle förtrycka sinnet med det närvarande onda, och öka detta med förtviflande utsigter, äfven som med framfarna sällheters saknad.
Den skulle sträcka förödelsen ända till tankekraften, qväfva snillets eld och förstöra själen förr än kroppen ....
Starkt skuggad, förfärande är denna tafla; men finner dock temligen sin motbild i allmänna begreppet, och – fruktom ej att bekänna det – sin urbild i verkligheten.
Ja, i det närmaste sådan visar sig ålderdomen hos de flesta; och kan man begära, kan man tänka sig henne mycket behagligare, utan att glömma de fysiska orsakerna?
Gäst i en förfallen hydda, huru skulle ej själen känna olägenheterna af den ifrån alla sidor inbrytande förgängelsen?
Åt denna tyckes naturen nu, så till sägandes, handlöst öfverlemna ett verk, hvars vidare existens hon finner onyttig, hvars ämne hon behöfver till nya skapelser.
Man synes, på dessa anledningar, med skäl kunna fråga:
Om icke ålderdomen är, efter Naturens inrättning, ett tillstånd af förlorad sällhet?
Men detta synes, lagdt på billighetens våg, gör det i något tvistemål tillfyllest, om det ock grundade sig på den största sannolikhet?
Aktom oss väl, att med orättvisan af en förhastad dom förbinda en ännu brottsligare otacksamhet!
I många fall framlyser naturens godhet och omvårdnad för vårt slägte så dagklar, att man borde tillsluta ögonen för att ej se den.
Men ofelbart misskänna vi den i flera, och skulle tilläfventyrs i allmänhet vara mer lyckliga, om vi förstode att vara det.
Eftersinna vi nog – hvars och ens samvete må besvara det – eftersinna vi nog villkoren för den aftagande ålderns sällhet, att kunna med trygghet säga: den finnes ej?
Den härjade hjessan, den vissnade hyn, förkunna de alltid sinnets förödelse? se vi icke under tiden det muntra lynnet qvarhållit intill senaste år?
Man torde svara: detta är ett undantag i naturens vanliga lopp, som beror af omständigheter, dessa slumpens barn, så sällan förenade till något godt!
Men låtom oss spörja de lyckliga som detta undantag träffar; vi skola finna det bero, icke så mycket af omständigheter, som af en dygd, om hvilken i egentligaste mening kan sägas, att hon är sin egen belöning.
Om nu måttligheten – så kallas denna dygd – om en vis hushållning med ungdomens krafter – ty deruti består hon – kan medföra en liflig och glad ålderdom; så tyckes denna omsorg, och följaktligen äfven dess angenäma frukt, vara instämmande med naturens ordning.
Är icke dessutom en hög ålder, oaktadt det släta begreppet derom, ett ämne för de flesta menniskors önskningar?
Vi måste väl således hafva en aning om något densamma beskärdt väl, en ehuru mörk tillförsigt till naturens vård, som fördomen ej mäktat qväfva.
Se der anledningar nog, om ej flera skulle finnas, att göra en tilläggning i vår fråga, och framställa henne mera opartiskt:
Är ålderdomen, efter naturens inrättning, ett tillstånd af förlorad sällhet, eller blott ett tillstånd af ombytta föremål derföre?
Sådan har ock Svenska Akademien densamma till täflan framställt.
Lycklig den, som besvarar henne till Akademiens nöje; men ännu lyckligare, om han i sitt hjerta och öfvertygelse finner henne besvarad till eget nöje!
Ofta ligger upplösningen af en tvistig fråga, der minst det förmodas, i rätta förståndet af ett ord.
Försökom att fastställa begreppet om sällhet, hvarpå hela denna undersökning synes mig bero.
Hvar lefvande varelse söker naturligen ett väl, enligt med dess egenskaper och således för dess trefnad nödvändigt.
Urskiljandet af medlen till detta ändamål blef hos de förnuftlösa en instinkt, hvarigenom betogs dem friheten af valet, som blef menniskans lott och beklagligen ofta hennes olycka.
Men möjligheten att missbruka denna förmån, bekännom det, förringar icke dess höga värde.
Eller är det naturens fel, som i sunda förnuftet gaf oss en trygg ledare, att dess föreskrifter, nästan vid hvart steg, finnas motsagde af den hyfsade menniskans seder?
Lik vandraren, som söker bivägar men träffar villostigar, är hon redan för vidt aflägsnad ifrån den rätta, då hon märker sin irring, suckar deröfver, och måste fortfara.
Sällhetens väg, utstakad af naturen, är icke villsam; det är vårt öfver höfvan förfinade tänke- och lefnadssätt, med deraf uppkomna nya behof och fordringar, som göra honom sådan.
I stället att eftersinna, hvad mått af sällhet, och huru beskaffad, den visa naturen må hafva ärnat oss, tillskapa vi en af egen uppfinning, ett ideal, hvars uppnående, om det än gjorde oss lyckligare, ligger utom vår verkningskrets.
Det är en bild som skimrar i molnet, som leende visar oss en halföppen himmel af nöjen, men till hvilken att upplyftas – försent märka vi det – naturen ej gifvit oss vingar.
Harmsne att se försvinna vår dikt, men oförmögne att hämma den uppretade åtrån, störta vi oss i en flod af sinnliga njutningar.
Så länge dessa kunna stridt följa hvarandra, sällan afbrutne af den tomma ledsnadens mellanskof, är man lycklig; men känslorna mattas, nöjet, som förlorat nyhetens behag, kan ej längre upplifva dem, och en allmän vämjelse slutar detta rus af lycksalighet.
Orätt anklaga vi naturen, som tyckes mot den inplantade driften illa afvägt våra förmögenheter: det är ej naturens, detta vilda njutningsbegär.
En måttlig dryck ur källan släcker behagligt den friska menniskans törst; då derernot den ymnigaste icke dämpar febertörsten.
Det må medgifvas, att ett brinnande begär stillas med mera vällust; men är det i sådana njutningar sällheten bör sökas?
De vittna nog, dessa förtvinade varelser, som tömt vällustens kalk till bottnen, som redan i mannaåldern äro utlefvade gubbar, huru misstagit detta begrepp om sällheten är.
De tänkte i sin förtjusning: låtom oss hämta blomman af lifsbehagen medan de gro; snart eller sent skall hon dock affalla; hvad gagnar dess vissnade stjelk?
Ett ljuft, ej ett långvarigt lif syntes vara målet för deras önskningar; och de skulle hafva rätt, desse Epikuréer, om ej kärleken till lifvet vore lika evig som sällhetsdriften, och om denna kunde förnöjas utan afseende på medmenniskors väl.
Men här röjer sig naturens visa inrättning: att lefva länge och att lefva sällt, äro tvenne samrådande begär, men svåra att med hvarandra förlika, det är dygden allena som utgör deras förenings band.
Se der, svage! som studsar tillbaka vid namnet dygd, som tror henne bestå i blotta uppoffringar, se der likväl grunderna till en sannskyldig sällhet.
Välj eller förkasta henne: hon skall hvarken tubba eller undanfly dig; men vald skall hon följa dig i alla lifvets omskiften, förkastad låta med ånger sakna sig.
Icke utestänger hon sinnliga nöjen, men hon tillåter ej deras oinskränkta bruk, men de utgöra ej hennes väsende.
Hvem är hon då, denna himmelens dotter, af alla med otålighet sökt, af ingen, der hon allmännast sökes, funnen?
Hon är – men hvad skulle hon vinna af en beskrifning? hon har intet som utmärker sig, ingen retande bild, ingen lysande egenskap; men hon bor i den redliges hjerta, och hennes rätta namn är Förnöjsamhet.
Huru få af dem, som med så mycken omgång förgäfves sökte henne, misstänkte under denna enfaldiga drägt hennes varelse!
Men antingen, ljufva Sinnesfrid! är du den gudomlighet, som naturen befallt oss dyrka, då hon inplantat hos oss begäret till sällhet; eller ock har naturen – skall jag nämna en sådan hädelse? – velat gäcka oss.
Hafvom förtroende till denna hulda moder, hvars stundeliga prof af omvårdnad för sina foster äro oräkneliga som de.
Rätt förstådd och uppriktigt följd, har hon aldrig gäckat någon; men hon hämnas med eftertryck på dem som gäcka henne.
Ett väl, bestämdt genom i daningen vundna egenskaper – man tillåte mig detta upprepande – måste af hvarje lefvande varelse sökas.
Fins detta, hvad menniskan angår, i den dyrbara skatten af ett förnöjdt sinne, hvars ägande beror fullkomligen af henne sjelf; så är sällhetsbegreppet utredt och naturen till fullo rättfärdigad.
Det fins, och kan ej betviflas, om icke af dessa ovärdiga, som sätta sällheten i berusande ögonblick.
Men är hon lika säkert en sinnets författning, ett tillstånd; så uppgifve man ett, tillika mera ljuft och mindre öppet för tillfälligheter än denna invertes frid, detta mellan hjertat och minnet underhållna förtroende.
Der föds och dväljes den sannskyldiga sällheten, gömd för verlden, hvars buller och förströelser hon hatar, ostörd af händelsernas vexel-lopp.
Se hennes afbild i den lugna dalen: den brusande vårfloden är förbi, sommarens brand har förhärjat fälten, höstens stormar öfverhöljt dem med vissnade löf; men ännu flödar outtömd källan i dalen, ännu grönskar dess helgade lund, och ännu ler en dröjande blomma i dess skjul.
Så fortvarar sinnets frid genom åldrarnas skiften, så blomstrar hon i det goda samvetets hägn.
Låtom oss betrakta henne i dess förhållande till de efter hand ombytta föremål, vid hvilka hon hvilar; följa henne intill gränsen af det ålderskifte, hvars utsigter man finner så bedröfliga: det är då vi skola kunna urskilja, hvad som för sällheten är qvar, och hvad som är förloradt; afgöra hennes bestånd eller obestånd, lif eller förödelse.
Allt det, som är fattligt med utvertes sinnen, utgör det rika förrådet för barndomens lycksalighet.
Hon är öppen för hvarje intryck af en nyskapad verld, der allt är främmande, allt skall beundras, allt undersökas.
Men denna lycksalighet – om det namnet må gifvas åt ett oupphörligen retadt förvett – stannar vid de vexlande ytornas spel; den inre känslan förblifver dervid i fullkomlig hvila.
Det är således icke det goda medvetandet, som gör barndomen glad, som förljusar rymderna af dess synkrets; men något som kanske uppväger detsamma, okunnigheten om både godt och ondt.
Man vet ej huru lycklig man är; men om glädjen ej går till hjertat, så går ej heller bedröfvelsen dit, och den oskuld som der hvilar, behöfver ej tryggas af samvetets vittnesbörd.
Sälla tiilstånd! huru mången skulle, vid framlidnare ålder önska dig tillbaka! men man värderar ej oskulden förr än hon är förlorad.
Ungdomen, som nalkas, har andra omsorger.
Den inre känslan, som var likgilltig vid allt, låter nu intet utvertes intryck obemärkt halka öfver sig.
Från att knappt känna att man hade ett hjerta, blifver man hjerta helt och hållit.
Det deltar i allt som omgifver oss, behag eller obehag; det som behagar blir en vällust, det obehagliga en plåga, och lekarne förbytas i nöjen och tidsfördrif.
Är det i dessa sällheten består, så tillhör hon ungdomen nästan med uteslutande rätt.
Men för att njutas, begär hon det lugn, som tillåter besinnande; och äger man väl det i känslornas ålder?
Man flyger otålig från det ena oförsökta nöjet, den ena okända graden deraf, till den andra; njutningen är blott ett sinnligt behof, förnöjandet af detta behof en öfverilning.
Icke den således, icke det närvarande nöjet, men det som väntas, det som alltid återstår att njutas, med ett ord, hoppet synes mig utgöra denna ålders stora lycksalighet: det är den enda fasta punkt för det fikande sinnet, till hvilken det alltid återkommer, vid hvilken det med sann förnöjelse hvilar.
Så irrar det skådande ögat, för hvilket ett skönt landskap i morgonsolens glans ligger utbredt, – så irrar det förbi de närmaste föremål, och hvilar gerna i den djupa aflägsenhet, der det, af inbillningen biträdt, genom halfdagens flor alltid upptäcker något som öfverträffar den öfriga utsigten.
Men hoppet bedrar ofta, och sinnet ledsnar omsider vid dessa evigt förnyade villor.
Emedlertid mognar förståndet och delar styrelsen med hjertat; ynglingen blir man, och föremålen för dess syftningar bestämda.
Det är då som den sannare njutningen börjas.
Man går med afmätta steg till sina mål, dem man antingen efter hand vinner eller i hvarje redligs omdöme bör vinna.
I begge fallen lycklig: i det förra, genom framgången af sitt bemödande och nöjet att emottaga dess frukter, icke som en nådgåfva af den smilande lyckans hand, men som en belöning af den pröfvande rättvisans: i det sednare, genom medvetandet om renheten af sina afsigter och lofligheten af sina medel.
Endast den är olycklig, som går miste om en belöning, den han ovärdig sökt; och hans harm bevisar hans ovärdighet.
Det är sant, denna sällhet är förbunden med omsorg; född af mödan, behöfver hon dess fortfarande vård, dels att bibehållas, dels att utvecklas och fullkomnas.
Men hvilken med sans begåfvad kan begära en ovillkorlig sällhet? i dödligheten ett fullkomligt oting.
Lifvet är en vandring: att uppfylla dess mål, har naturen förlänt nödiga krafter.
Om dessa missbrukas, om man genom förströelser finner sig upptröttad på halfva vägen; så förlorar den återstående allt behag, och man saknar tillika den trösten, att vara så lycklig man kunde vara.
Den trösten, man bör medgifva det, är nödig för ålderdomen.
Man har för mycket erfarit, för nära betraktat verlden och dess lopp, för att behagas af ytor.
Nöjen och tidsfördrif, om ännu någon känsla för dem i hjertat skulle finnas outsläckt, sakna, för att nalkas detsamma, i dess organer den elektriska ledningen.
Det mod, som sträfvade till de högt uppsatta belöningar i samhällets tjenst, har förlorat sin spänstighet.
Det är således icke den spädare ålderns glada oskuld, icke den känsligas hopp och ljufva förvillelse, icke heller den stadgades ädla tillförsigt, som följa öfver gränsen af lifvets yttersta skifte; de hafva grott dessa sällhetsfrön, deras skörd är förbi: hvad återstår?
Lugnet, denna fortvarande invertes frid, utom hvilken all njutning är ögonblicklig, är en omfattad skugga, en förbisväfvande skymt af den sanna tillfredsställelsen.
Men detta lugn, mera naturligt och mera önskligt än någonsin, utgör likväl endast sällhetens villkor, icke dess väsende.
Vi måste då uppsöka henne ett föremål, i stället för dem hvilka hon förlorat; ett föremål enligt med den ålders särskilta läge, för hvilken vi hoppats qvarhålla henne.
Om det tillhör en vältalare, som vill besegra en fördom, mer att med känslor öfverraska, än med bindande skäl fästa åhörarens bifall; så är mitt företag – jag har längesedan sagt mig det – en förmätenhet.
Men om en ljus framställning af ämnet, väl utan känsloflygt, men icke utan ett varmt deltagande, kan föra till ändamålet; så bör jag ej alldeles misströsta att vinna det: och i denna förmodan vågar jag fortfara.
Det är ej nog att hafva bestämt sällhetsbegreppet, och derur utvecklat möjligheten af en sällhet för ålderdomen: man bör visa grunden för denna möjlighet i samma ålders natur, och således på visst sätt förvandla henne till en verklighet.
Se här slutsatserna af en sådan forskning.
Hvar och en som vill anställa densamma – och dertill fordras en lätt öfversigt af längesedan gjorda rön 2 – skall finna: att ålderdomen är en lifvets epok, som naturen, ostörd i sin gång, snarare söker aflägsna än påskynda; att den är ett krafternas aftagande, icke deras förstörande; ett med möda vårdadt och underhållit, icke ett öfvergifvit och förtvifladt tillstånd.
Betraktar man dess följder, så är ingen naturligare, än en viss benägenhet för hvila, ett misshag till allt starkare bemödande, sinnets eller kroppskrafternas.
Det förra uppmanas dertill så mycket mindre, som intrycken af objekterna på dess yttre organer blifva allt svagare.
Om derföre minnet behåller dem, hvilket det gerna underlåter, framställas de likväl icke nog klart, för att verka ett lifligt deltagande i hjertat eller förståndet.
Deremot uppträda i förnyad dag bilderne af fordna intryck, och utgöra ett skådespel för själen, mycket lifligare och mycket mera intressant, än det för sinnena sväfvande, som, ehuru närmare, är allenast ett skuggverk i jemförelse.
Själens öga, liksom det sinnliga, ser i ålderdomen bättre på afstånd.
Fråge man nu: hvad kan förljufva en ålder, utan hopp, utan bländning, utan håglifvande syfte? hon behöfver dem ej; hennes sällhetsmedel äro fundna: hvilan i systerligt förbund med en förnöjande hågkomst.
Fråge man: om detta är njutningar, om de äga bestånd? det är naturens behof, njutna med desto mer välbehag, ju mer krafterne och det sinnliga nöjet aftaga.
Med detta hopp smickrade i ungdomen en ännu lefvande vis sin saknade vän:
I ålderns enslighet den sälla tröst skall finnas,
Att intet vi begått det vi ej ville minnas 3;
och röner nu sjelf, hvilande i skuggan af sin förtjenta lager, dess lyckliga fullbordan.
Jag ville beskrifva denna sällhet, och äfven med exempel söka understödja min sats; men har uppträder fördomen, ej mäktig att längre återhålla sin harm, och säker att öfverrösta mig.
Hon kallar erfarenheten till vittne, alla tiders erfarenhet, i det hon med en segrande ton och ett bittert löje förnyar de smädelser hon fordom ingaf den satiriska Juvenal, för att vanprisa ålderdomen4.
Hon bjuder oss – med betygad förundran öfver de menniskors dårskap, som ibland önskvärda ting kunna räkna ett öfvermått af ålder, – hon bjuder oss gifva akt på det förfallna anletet, den blottade hjessan, den stapplande foten, med ett ord, på den ålderstignes hela utseende, som hon finner ända till motbjudande.
Hon anser och beskrifver oss alla hans utvertes sinnen till den grad förslöade, att äfven de första behofvens tillfredsställande icke mer för honom har något behag.
Hon misströstar att ens hinna uppräkna den här af sjukdomar som hvimlar omkring honom.
Hon visar oss lyten och svagheter, den ena ömkligare än den andra, som hos menniskor vid denna ålder skola vara högst vanliga.
Hon stannar ej vid dessa utvertes prof: själens förmögenheter äro, enligt hennes ensidiga uppgift, i långt bedröfligare tillstånd.
Hon sätter på det försvagade minnets räkning en moralisk förgätenhet, som går ända till egna barns och lagliga arfvingars förfördelande.