Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
På grund af hvad jag här anfört, får jag föreslå att Rikets Ständer ville besluta, att tillägga Kammarjunkaren W. v. Wright en årlig pension af 500 R:dr.
Stockholm den 29 November 1862. J. M. Älmqvist.
277 Hlt:0 139.
Af Riks-arkivarien J. J.
Nordströms
Om ändring i 35 § af sednast utfärdade Konkur slag och upphäjvande af 125 § i samma lag.
Den 18 September innevarande år utfärdades den nya konkurslag, som med utgången af December månad 18G3 kommer att inträda i gällande kraft, och hvartill förslaget genom enskild motion under nästföregående riksdag framlades, till Rikets Ständers pröfning.
Ehuru det då af tre bland Riks-Stånden antogs, gjordes dock under diskussionen derom mot åtskilliga delar af förslaget ganska vigtiga anmärkningar.
Sedermera vid förslagets granskning i Kongl. Maj:ts Högste Domstol, hafva, efter hvad jag tror mig känna, likaledes flera sådana blifvit framställda, och bland hithörande paragrafer, äro §§ 35 och 125 af särdeles vigt.
De angå frågan om hvad till konkursbo rätteligen skall höra och när konkurs skall anses afslutad.
I den förra §:n stadgas, att till konkursbo skall räknas ej allenast all den egendom, som gäldenären tillhörde den tid, han sin egendom till konkurs afträdde, utan ock hvad honom under konkursens lopp kan tillfalla af sådan beskaffenhet, att det för gäld kan i mät tagas; dock att af hvad gäldenären under konkursen genom eget arbete förvärfvar, boet ej må tillkomma mer, än den behållning, som återstår, sedan afdrag skett för all kostnad till förlag jemte gäldenärens, haus hustrus och oförsörjda barns nödiga underhåll.
I den sednare säges, att konkursen skall anses afslutad, sedan all konkursboets tillgängliga egendom blifvit i penningar förvandlad och dagen för den slutliga utdelningen gått till ända; dock att, om i följd af rättegång eller annorledes ytterligare tillgång sedermera skulle för boet uppkomma, äfven den skall, på sätt förut stadgas, bland borgenärerna fördelas.
Enligt så väl 1734 års lag, som sednare Svenska koukurslagar (1798, 1818, 1830), räknades deremot till konkursboet endast det gods och de inkomstgifvande rättigheter, som tillhörde eller borde tillhöra gäldenären den tid, hans egendom till konkurs afträddes.
Det är ju väl tänkbart att, om de nya tillgångarne hade kommit gäldenären tillgodo, innan han såg sig tvungen att afträda sitt bo, anledning till konkurs ej förefunnits.
Skilnaden emellan det gamla och det nya systemet är således ganska väsendtlig.
Söker man efter motiverna till den nya lagen, finner man dem i LagUtskottets under sednaste riksdag Betänkanden Kris 33 och 48.
I det förra förklarar
Utskottet “stadgandet vara af högsta vigt för att ej gifva utrymme åt sveket och skandalen eller lätta utvägen för en gäldenär, hvars obestånd redan blifvit offentligen förkunnadt, att till de förra borgenärernas förfång nedsänka sig i ny skuldsättning, innan han gjort de äldre borgenärerna rätt och ytterligare förvirra förhållandena genom en eller flera nya konkurser innan ännu den första blifvit afslutad;“ hvarefter Utskottet utropar: “Vi hafva haft nog af allt det 278 Motioner i Preste-Ståndet 1862.
N:o 139. moraliska förderf, hvartill gällande konkurslag gifvit upphof: må vi då i en ny lag söka att förekomma sådant, så vidt det genom lagstiftningen kan ske!“ I det sednare Betänkandet har Utskottet sökt att från utländska konkurslagar, och i synnerhet den Fransyska samt den nya Preussiska af den 8
Maj 1855, hemta stöd för sin mening mot de anmärkningar, som under diskussionen i anledning af förstnämnda betänkande mot nämnda stadgande gjordes.
Det är emellertid att befara, att Utskottet i sitt bemödande att förekomma “svek, skandal och moraliskt förderf1' i anförda hänseenden skjutit öfver målet, att det gått längre, än sann humanitet och rättvisa tillåta, och att det genom försöket att för en i konkurstillstånd kommen gäldenär försvåra möjligheten att inlåta sig i nya företag, innan den första konkursen blifvit afslutad, motarbetat ett af hufvudsyftemålen med den nya konkurslagen, samt derjemte äfven här förbisett den så väsendtligt skilnaden emellan den redlige, genom omständigheternas inverkan till cession föranlåtne gäldenären på ena sidan, och den bedräglige eller vårdslöse på den andra.
Det är att befara, att det, nära nog ett träldomstillstånd liknande, förhållande, hvari, i följd af det nya stadgandet, en gäldenär skulle komma till konkursmassans delegare, skall förmå äfven den redlige gäldenären att i det längsta söka dröja med cessionen, och att den bedräglige i samma stadgande skall få ny anledning att undansticka eller på hvarjehanda sätt förskingra så mycket han kan af sina återstående tillgångar.
Dessutom, och då lagen icke ansett sig kunna formligen förbjuda en redlig cessionant att, under det hans första konkurs är under utredning och oafslutad, inlåta sig i nya spekulativa företag, tillkommer här ett nytt intresse, nemligen de nya borgenärers anspråk, hvilka under konkursens lopp försträckt gäldenären, hvad han för sin nya verksamhet eller af andra skäl behöft använda.
N:o 48 förnekar dem betalning och affärdar dem helt kort med dessa ord: “deni sker ingen orättvisa, ty en hvar år skyldig att känna lagen och måste följaktligen antagas veta, hvarefter han har att sig rätta;'-' af hvilka ord alltså tydligen skulle följa, att de nya borgenärerna, oaktadt cessionantens lagliga rätt att under loppet af sin första konkurs inlåta sig i nya förvärfsföretag, likväl för sina sålunda hos honom uppkomna fordringar icke skulle, så länge konkursen varar, ega något laga anspråk på betalning, ehuru vinsten af företagen skulle tillfalla konkursmassan.
Nu är det likväl ej genom produkten af ett eller annat småplocksarbete från cessionantens sida, som någon ny tillgång, värd att hålla på, skulle kunna konkursmassan beredas.
Det måste få drifvas som affär i större skala, om någon vinst af betydenhet deraf skall kunna vara att påräkna.
Men om efter konkursen tillkomna nya borgenärers rätt så kallt tillbakavisas, som meningen i de citerade orden antyder, skulle all kredit för den redlige cessionanten nödvändigt upphöra och hans träldomstillstånd under konkursens fortgång framstå i full skärpa.
Men om han vid sådant förhållande längre, än önskligt vore, söker dröja med cessionen, blir felet mera lagens än hans.
Så strängt och kallt, som förklarandet i de nyss anförda orden, bedömes och afgöres likväl icke de nya borgenärernas rätt af de lagar, hvilka Lag-Utskottet för sitt, nu lag vordna, förslag tagit till mönster.
För att härpå gifva bevis, må här, hvad angår den fransyska, år 1838 reviderade konkurslagen anföras hvad (bland flere andra) en af denna lags förnämsta kommentatorer, A. Ch.
Renouard, förut advokat vid handelsdomstolen i Paris, nu ledamot af Cassationsdomstolen derstädes, härom yttrar i 3:dje upplagan af sina kommentarier angående konkursmål: — “Den nya lagens mening är numera (i afse - Motioner i Preste-Ståndet 1862.
279 ende å tvisterna om hvad till konkursbo skulle räknas) tydlig deri, att, ehuru allt hvad eessionanten under konkursens lopp kan förvärfva tillfaller massan, detta likväl icke innebär något förmynderskap öfver hans person.
Det står honom fritt att sjelf råda öfver sitt arbete och sin industri såsom honom bäst synes, utan att hans borgenärer äro berättigade, att tvinga honom till eller hindra honom från att bruka dem på det eller det sättet; men frukterna af detta arbete eller denna industri tillfalla dem och ej honom.
Det är för dem, han förvärfvar.
Men från hvad han sålunda förvärfvar måste likväl afgå alla omkostnader och förskott eller försträckning ar, förutan hvilka förvärfvet icke kunnat ega rum.
Allt hvad som belastar förvärfvet, återbetalningen af alla de summor, främmande (det är utom konkursmassan stående) personer försträckt för förvärfvets åstadkommande måste först utgå från värdet af de nya tillgångarne.
Skälet dertill är uppenbart.
Dessa kostnader utgöra sjelfva ett af elementerna i de nya tillgångarne, och de äldre borgenärerna skulle ej kunna tillegna sig dem, utan att rikta sig på de andras bekostnad.“
I afseende å den nya Preussiska konkurslagen af den 8
Maj 1855 yttras uti ifrågavarande hänseende i de officiela motiverna följande: “För öfrigt är det klart ehuru det tyckes, som skulle i det föregående motsatsen vara antagen, att, hvad angår den eessionanten efter konkursens öppnande möjligen tillfallande egendom, den kan komma massan tillgodo endast efter afdrag af alla derpå häftande skulder och förbindelser.“
De borgenärer, hvilka tillkommit genom försträckningar i afseende å denyförvärfvade tillgångarne, äro icke borgenärer i konkursmassan eller underkastade konkursens inskränkningar, utan berättigade till särskild betalning ur det nya förvärfvet.
Att ett ganska stort missförstånd af de lagars rätta mening, som, ifråga om de nya borgenärernas rätt, blifvit tagna till mönster, här insmugit sig, och att de nya borgenärernas anspråk icke så likgiltigt af dessa lagar tillbakavisas, som Lag-Utskottets ofvan anförda ord antyda, torde alltså härigenom få anses vara ådagalagdt.
Det är visserligen obestridligt, att en gäldenirs både framtida och närvarande tillgångar utgöra säkerhet för hans skulders betalning.
Men detta gäller lika mycket för de borgenärer, han kan få i morgon, som dem han har i dag, och ingenderas rätt i detta afseende kan med skäl förbises.
Det gifves två sätt att lösa den fråga, som häraf framkallas.
Det ena är, att, i fall af konkurs, till konkursboet hänföra endast hvad dit lagligen hörer i den stund, konkursen öppnas, och anvisa derefter tillkommande, eller i konkursen ej deltagande, borgenärer till de framtida tillgångarne.
Det andra är, att till konkursboet räkna äfven de under konkursens lopp sig yppande nya tillgångar och förklara de efter dess öppnande tillkomna borgenärer berättigade att ur dessa tillgångar först få sin betalning, så att endast återstoden tillfaller den äldre konkursmassan.
Det förra sättet är det, vår lag hittills följt.
Det innebär ett besittningstagande från borgenärernas sida af alla en insolvent gäldenärs då egande tillgångar i ändamål att genom dessas realisation vinna betalning för sina fordringar, med öppen rätt likväl att för hvad på denna väg kan förblifva oguldet söka betalning i gäldenärens framtida tillgångar, men då i konkurrens med hans nya fordringsegare, om sådana yppas.
Detta sätt att tillvägagå utgör en liqvidationsprocess, som inskränker sig till det närvarande.
Det andra sättet utgör en administrationsprocess, som genast tager äfven framtiden i beslag, och, så ordnadt, som det i den nya konkurslagen hefinnes, 280 Motioner i Preste-Ståndet 1862.
N:o 139. griper in uti nyare borgenärers rätt på samma gång det ställer den redlige cessionanten uti ett beroende, som kan förlama hans håg och kraft att genom nya företag fortskynda den fullständiga uppgörelsen af sina skulder.
Man har, bland annat, såsom ytterligare skäl för det andra sättet anfört äfven det, att genom det den “skandal11 skulle kunna undvikas, som vore möjlig genom det förra, nemligen att innan en cessionants första konkurs hunnit fullt afslutas, en ny kunde vara öppnad.
Men samma möjlighet är för handen äfven i följd af det sednare sättet.
Ty om det nya förvärfvets olika föremål ej skulle förslå att betala dem, som i form af försträckning, förskott, förlag eller på annat till betalning förbindande sätt under konkursens lopp försett cessionanten med medel till förvärfvet, vore ju här full anledning till en separat konkurs, och vinsten i formelt hänseende vore då ingen.
Det nya sättet medför dessutom en annan ganska betänklig våda, nemligen den, att, så länge någon förhoppning funnes, att i framtiden andra tillgångar, än de afträdda, skulle kunna tillfalla konkursboet, konkursens afslutande komme att till dess fördröjas.
Den 125 §:n lägger häremot ganska otillräckliga hinder, enär det i alla fall kommer att på borgenärernas beslut bero, att bestämma dagen för sista utdelningen och konkursens afslutande.
Det finnes exempel uppå, att afslu tandet af en efter Fransyska lagens system behandlad konkurs fördröjts under tio år.
I betraktande af allt detta, och då i alla fall 32 § förklarar gäldenär skyldig att, om ej annan öfverenskommelse träffats, svara till fulla gälden med den egendom, han i framtiden kan ärfva eller förvärfva, föreslås vördsamt, att, i fråga om hvad till konkursboet skall höra, en återgång må ske till vår lags hittills följda grundsatser, och att alltså, med ändring af § 35, måtte stadgas att till konkursbo räknas: gäldenärons bo, sådant det vid konkursens öppnande i hans hand befinnes: hvad till detsamma på laglig grund åter vinnas kan: arf, som gäldenären före konkursens öppnande tillfallit, ändå att det ej hunnit utskiftas eller i gäldenärens besittning komma: fordringar och anspråk, tillkomna före konkursens öppnande: afkastning och inkomst, som af någon boets tillhörighet härflyter: så ock hvad gäldenären tillkomma bör i följd af någon honom före konkursens öppnande tillhörig rättighet, som på borgenärerna öfvergå eller föryttras kan.
Dessutom föreslås att § 125 måtte ändras till följande lydelse:
Sedan all konkursboets tillgängliga egendom blifvit i penningar förvandlad, utsätte Rättens ombudsman ofördröjligen dag för slutlig utdelning, ändå att dom öfver bevakade tvistiga fordringar ej fallen är, eller någon tillgång, som boet rätteligen bör tillfalla, sedermera i följd af derom väckt rättegång eller på annan laga grund för boet uppkomma kan.
Yppas sådan tillgång, varde den, på sätt förut stadgadt är, bland borgenärerna fördelad till så stor del, som mot deras bevakade, men ännu oguldna, fordringar svarar.
Stockholm den 30 November 18C2.
J J. Nordström.
N:o U0.
281 R:0 140.
Ai Kontrakts-Prosten J. Janzon:
Om anslag till fullbordande aj Kinda båtled, medelst hanalisering af Slångan från sjön Rengen till Linköpings hamn.
Långt innan Göta kanal påbörjades, hade fråga uppstått att från norra ändan af sjön Rengen, ungefär 1J mil från Linköping anlägga en kanal till Roxen och vidare till Östersjön samt i sammanhang dermed öppna en båtled genom de med hvarandra sammanhängande sjöarne Jernlunden, Åsunden, Erlången, Juttern och Krön, hvilka sträcka sig från Rengen till trakten af Wimmerby.
Den öfriga sträckningen är deremot ännu ofullbordad, ehuru mera än ett sekel förflutit, hvarunder, med större och mindre mellantider, denna fråga blifvit bearbetad.
Genom detta bolags försorg blefvo ock tvänne slussar af trä anlagda, den ena emellan sjöarne Jernlunden och Öfre Rengen, den andra emellan sjöarne Öfre och Nedre Bengen.
Göta kanal börjat anläggas, lät Grefve von Platen på 1820-talet verkställa en fullständig undersökning och plan för byggande af den ifrågavarande. kanalsträckningen, hvilken fått benämningen Kinda kanal.
Att Grefve von Platen ansåg denna kanal, ifall den komme till utförande, blifva af utomordentlig vigt icke blott för den vidsträckta ort, kanal- och båtleden skulle genomlöpa, utan ock för Göta kanal, är allmänt kändt.
Det stora gagnet af denna kommunikationsled är ock lätt att inse, om man besinnar, att densamma genom Stångån skulle utmynna i sjön Roxen och sålunda blifva en bikanal till Göta kanal samt, i förening med ofvannämnde sjöar, utgöra en sträcka af omkring 10 mils längd, eller mera än hela Östgötalinien af Göta kanal.
Kinda kanal och båtled ånyo med allvar å bane och det med den framgång, att en icke obetydlig del deraf, omkring 5 mil, eller båtleden genom sjöarne Åsunden, Jernlunden samt Öfre och Nedre Rengen, sedan hösten 1861 varit öppnad för allmänna trafiken.
Sedan Rikets Ständer vid 1854 års riksdag beviljat strandegarne kring nämnde sjöar ett lån, stort 160,000 R:dr Banko eller 240,000 R:dr Riksmynt, för nämnde sjöars Sänkning, med skyldighet att, enligt en af Friherre De Geer uppgjord plan, utföra arbetet så, att en oafbruten båtled genom och mellan dessa sjöar tillvägabragtes, blef detta, i förhållande till strandegarnes tillgångar högst betydliga, arbete år Bih. till B.
Prot. 1862 & 1863. 11 Sami. 2 Afd. 36 282 Motioner i Preste-Ståndet 1862.
1855 påbörjadt och, efter sju års arbete, med en kostnad af omkring 520,000 R:dr (deraf Staten såsom lån anvisat tillhopa 300,000 R.dr) sistlidet år så fullbordadt, att, såsom nyss är nämndt, båtleden då kunde öppnas lör allmänna trafiken.
Den redan vunna erfarenheten om denna trafik har ådagalagt det oafvisliga behofvet af arbetets fortsättande från sjön Rengen till Roxen.
Det är nemligen först, sedan detta arbete blifvit fuilbordadt, som den nu öppnade båtleden, på hvilken redan en mindre ångbåt med stor fördel under innevarande år gjort reguliera turer, kan erhålla sin egentliga Augt och betydelse för denna vidsträckta och på kommunikationer vanlottade ort.
Man måste nemligen besinna, att de tunga varor, förnämligast bestående af skogsprodukter, spanmål och viktualier, som orten bar att afsätta, äfven om de sjöledes ankomma till sjön Rengens norra strand, ieke kunna utan allt för stora omlastnings- och transportkostnader derifrån landvågen forslas till närmaste afsättningsort, Linköping.
Behofvet af detta arbetes snara utförande har ock allt mera börjat inses, ej mindre inom sjelfva orten, än äfven af vederbörande myndigheter.
Till följd deraf hafva ock noggranna undersökningar och kostnadsförslager blifvit uppgjorda, utvisande, att lämpligaste sättet att vinna det åsyftade målet vore att, med begagnande af Stångåns vatten, från Rengen till Roxen, förbi vattenfallen i nämnde å, anlägga slussar samt i öfrigt upprensa och göra ån segelbar.
Kostnaden härför har blifvit beräknad till 1,313,000 R:dr Riksmynt.
Sedan Konungens Befallningshafvande i Östergötlands län, med öfverlemnande af det uppgjorda förslaget, uti underdånig skrifvelse af den 15 sistlidne Augusti hos Kongl. Majit förordat en af Kinda båtleds bolags direktion gjord anhållan, att Kongl.
Majit måtte täckas hos Rikets Högloflige
Ständer utverka nödigt anslag för arbetets utförande, behagade Kongl. Majit kort derefter anbefalla Styrelsen för allmänna Yäg- och Yattenbyggnader att, vid upprättandet af Styrelsens generalförslag öfver de allmänna väg- och vattenbyggnads-arbeten, till hvilkas utförande statsunderstöd erfordras, taga den ifrågavarande anläggningen under öfvervägande; och har Styrelsen uti berörda generalförslag tillkännagifvit, att
Styrelsen delade “sökandernes åsigt om vigten åf att den inuti landet redan “bildade farleden blir utsträckt såsom oafbruten vattenväg till Linköping, och “således sättes i förening med hafvet igenom Göta kanal.
“ Styrelsen yttrar vidare: “den del af Östergötland, hvarest
Kinda båtled framgår, är dessutom till “följd af läge och naturförhållanden mindre lämplig för jernvägsanläggning.
“Yisserligen är en värdefull förbättring i ortens kommunikationsanstalter åvägabringad genom den förutnämnda, redan verkställda vattenleden; men, för att “åstadkomma fullständig lättnad i transporterne, bör densamma likväl först och “främst förenas med sjön Roxen, och den kan sedermera i framtiden utsträckas i “söder till Wimmerby.
Enligt Styrelsens underdåniga åsigt, bör den nu ifrågavarande norra utsträckningen eller förbindelsen mellan sjöarne Rengen och “Roxen företrädesvis anläggas; och enär
Kinda båtleds- och sjösänkningsbolag, “hvilket före detta erhållit Eders Kongl.
Maj:ts nådiga stadfästelse, nu ställt sig “i spetsen för utförandet samt begärt, att Eders Kongl. Majits Befallningshafvande “i Östergötlands län skulle inför Eders Kongl.
Maj:t göra underdånig framställning att, för så vidt icke Statens stambana erhåller sådan sträckning, att den“samma kommer att beröra den nuvarande Kinda båtled, Eders Kongl. Maj:t “måtte nådigst till Rikets nu sammanträdande Ständer aflåta Proposition om nö“diga medels anvisande till båtledsanläggning mellan norra ändan af sjön Rengen “och Linköpings hamn; så och då detta bolag borde öfvertaga arbetets utförande, Motioner i Pr este-Ståndet 1862.
283 “har Styrelsen, fastän aktieteckningslista icke blifvit ansökningshandlingarne bi“fogad, ansett sig kunna antaga att, om bidrag varder vid instundande riksmöte “till anläggningen afsatt, densamma skall under statsregleringsperioden varda på“börjad; och får Styrelsen derföre samt emedan ortens menighet samfäldt deltagit “i Kinda båtleds utförande i underdånighet (bland första klassens arbeten) “anteckna jj-delar af den till utsträckningen beräknade summan eller 875,300 R:dr.“
Efter att hafva uppgifvit kostnaden för anläggningen, yttrar han: “detta är visserligen en stor summa, men jemföres den med “hvad en jernväg af samma längd skulle kosta, så uppgår den icke till -J-del “deraf.
I afseende på nyttan för orten, som i allmänhet har tunga och skrym“mande varor att afsätta, synes kanalleden, som sätter hvarje punkt af de vidt “utgrenade sjöarnes stränder i direkt beröring med afsättningsort böra föredragas “framför en jernväg, som skulle beröra jemförelsevis få punkter, och å hvilken “transportkostnaden skulle blifva betydligt större än åjkanalleden.“
Likaså har jernvägs-kommittéen, i fråga om östra stambanans rigtning, uti icke ringa mån grundat sin åsigt om dess läge på den förutsättningen, att Kinda kanal skulle komma till utförande.
Efter att hafva anfört några andra skäl mot stambanans förläggande öster om sjön Sommen, yttrar kommittéen i sitt betänkande pag. 79.
“Kommittéen har dessutom i afseende på denna fråga tagit i betraktande, “att förslag redan är uppgjordt till en, för jemförelsevis ringa kostnad, i förening “med pågående sjösänkningsarbeten, utförbar sammanhängande vattenkommuni“kation från Linköping genom sjöarne Rengepi, Jcrnlundon, Åsunden, Juttern och “Krön ända till Wimmerby, äfvensom från Åsunden till Östersjön vid Gamleby, “medelst hvilken segelled midten af landet mellan östra stambanan och Östersjön “kan erhålla en lika behöflig, som för denna orts produkter af hufvudsakligast “trävaror beqväm och billig kommunikation med slättlandet, Göta kanal och äfven “hafvet;" samt pag. 121: “då dessutom fråga är om den så kallade
Kinda kanals bringande till verkställighet och Wimmerby samt trakten deromkring med en jemförelsevis ringa kostnad “derigenom kan erhålla en särdeles billig kommunikation till Göta kanal samt “möjligen äfven genom Gamleby viken till Östersjön, så minskas äfven behofvet “af en jernväg från denna trakt till Westervik.“
Vidare har Herr Öfversten Friherre Ericson, i anledning af den i år verkställda undersökningen om jernvägens förläggande öster om sjön Sommen, yttrat: “Den genom enskilda bidrag bekostade, nu utförda undersökningen har haft “det goda med sig, att den vigtiga frågan om östra stambanans rätta läge blifvit “närmare utredd, och, hvad som i en nära framtid för sydöstra Östergötland och “norra delen af Kalmar län är af synnerlig vigt, frågan om en kanalanläggning “mellan Linköping och sjön Rengen, med utsträckning genom sjöarne Jcrnlunden, “Åsunden, Juttern och Krön till inemot Wimmerby, måste genom jernvägsfrågans “utredning framträda med ökadt intresse; ty den redan vidgjorda och icke obetydligt påkostade kommunikationsleden iängs sistnämnde sjöar bör på ett eller “annat sätt få sin utsträckning till Linköping, der på samma gång segelleden på “Roxen och Göta kanal samt. en station på östra stambanan, sedan denna kommit “till stånd, anträffas.
De orter, som öster om Sommen kunnat vänta sig fördelar 284 Motioner i Preste-Ståndet 1862.
N:o 140. “af östra stambanans anläggning- i denna rigtning, böra, med afseende å dessa “bygders tunga produkter, vara mera betjenta med en ändamålsenlig kanalisering “af ofvannämnde vattendrag fram till Linköping, än med jernväg, som endast “delvis kommer dem till godo.“ Af Kongl.
Maj:ts nådiga Proposition om Statsverkets tillstånd och behof finner man ock, att Kongl. Maj:t ansett anläggningen. af Kinda kanal vara af synnerlig vigt, enär utaf den mängd arbeten, som omförmälas i Väg- och Vattenbyggnads-styrelsens ofvanomförmälda generalförslag, endast tvänne kanalanläggningar blifvit af Kongl. Maj:t föreslagna att erhålla statsunderstöd, nemligen segelleden från Hattefura hamn vid Wenern till sjön stora
Lee i Elfsborgs län samt den ofvannämnda Kinda kanalen eller sammanbindningen af Kinda båtled med sjön Roxen, Det statsbidrag Kongl. Maj:t behagat föreslå Rikets Ständer för dessa båda arbeten är dock så ringa, åtminstone hvad angår anläggningen af Kinda kanal, att all tanke på detta arbetes utförande måste öfvergifvas, derest icke Rikets Ständer skulle behaga på ett mera verksamt sätt understödja detsamma.