Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Under ofvanstående rubrik har i Idun före- kommit en m e d » Ilse Franke » signerad artikel, som på ett varmt o c h känsligt sätt förordar det nya grafskicket, m e n också beklagar, att det vun- nit så liten anklang hos vårt lands kvinnor, ja att de i allmänhet äro m o t detsamma fientligt stämda.
Någon förvåning uttalas älven öfver, att styrelsen för Svenska Likbränningsföreningen synes arbeta mindre än hvad den borde för att göra sina behjävtansvärda syften kända bland den större allmänheten — att den » bråkade » för litet för att bana väg för den nya idén.
Uppsatsen slutar m e d uttalandet af den önskan, att fiere in- sändare måtte yttra sig i den viktiga frågan; men då denna önskan ej blifvit tillmötesgången af liere än en » Mormor », anser jag mig böra begära plats för ett kortare svaromål.
" Det är sant, att kvinnliga anförvanter mången gång förhindrat verkställigheten af en afliden per- sons förordnande o m, att hans lik skall brännas, och att man ofta hör företrädesvis obildade kvin- nor uttala sin ovilja m o t likbränningen; men då inan känner den makt, med hvilken gamla pläg- seder bibehålla sig, o c h då nian gjort sig förtro- gen m e d de oklara, hälft vidskepliga känsloström- nihgar, s o m mängden erfar vid en dödsbädd, så måste nian förvåna sig öfver, att våra damer ej uppträdt mera fientligt än hvad de gjort m o t en känslolifvet så nära berörande nyhet som en ge- nomgripande ändring af själfva grafskicket.
Med den kännedom jag har o m likbrännings- frågans ställning i så väl vårt som andra land, kan jag intyga, att här mera än annorstädes kvin- nan tagit en verksam del i denna reformrörelse, och att hon i allmänhet omfattar den m e d var- mare sympatier än männen.
Dessa senare visa endast undantagsvis något större intresse för sa- ken och blifva ofta likgiltiga för hela frågan, då de märka, att svårigheterna äro vida större, än hvad de förmodat.
Jag hav bevittnat verkligt rö- vande drag af uppoffringar, som fattiga kvinnor underkastat sig för att förvissa sig o m, att de skola efter döden blifva brända, och af den be- stämdhet, med hvilken kvinnor ur alla samhälls- klasser i detta fall göra sin vilja gällande, kan man med säkerhet sluta, att likbränningsfrågan i vårt land icke kan falla och att dess förnämsta stöd blir våra kvinnor.
i Då man betänker, att föreningsväsendet ännu är för kvinnan mera främmande och att de i all- mänhet hafva föga lust eller förmåga att till så- dant lämna penningebidrag, må det anses vittna om det svagare könets intresse för den ifråga varande reformrörelsen, att icke färre än 695 kvinnor i denna stund finnas inskrifna såsom med- lemmar af Svenska Likbränningsföreningen o c h att 19 st. till densamma i förskott inbetalt sin brännihgsafgift.
Utaf de 375 personer, som hit- tills blifvit brända g e n o m den nämnda föreningens försorg, hafva 112 varit kvinnor, det öfvervägande flertalet i en ålder af 44 till 86 år.
Hvad den försiktighet beträffar, m e d hvilken denna reformrörelse ända ifrån början blifvit i vårt land ledd, så medgifves gärna, att den för flertalet måste synas vara alldeles för stor, men detta har ej hindrat en » tidning på kristlig grund » att beklaga sig öfver den » hänsynslösa agitation », med hvilken densamma bedvifves, ocli en annan tidning, en bulevardavisa, att utbrista: » Man kan sannerligen inte begripa, hvavföv den m e d stats- medel salierade redaktören af den alla våra andra näringar ilsket hatande frihandelstidningen Nor- den, hr ingenjören Per Lindell, bråkar så fasligt med sin blifvande kristliga begrafning eller hed- niska förbränning o c h m e d det skäligen intresse- lösa ämnet besvärar erkebiskop o c h konsistorier m. m., bara för att få sin lilla, lilla stofthydda onyttigt förvarad i en urna. » O. s. v. Men obskurantismen och dumheten äro ej våra farligaste fiender.
För oss är det ej nog att.
kunna klart och tydligt visa reformens berättigan- de, att kunna fullständigt vederlägga hvarje an- märkning, s o m göfes.
Man måste därjämte sorg- fälligt undvika hvarje missgrepp, s o m kan gifva de talrika o c h ingalunda ofarliga fienderna anled- ning att börja en strid, som i denna partisplitt- ringens tid alltför lätt kan sluta med att likbvän- ningsreformen neddrages till att blifva en simpel partifråga och såsom sådan motbjudande för de linkänsliga, de verkligt bildade, hvilka varit o c h böra ' förblifva likbränningsreformens egentliga stöd.
Men det fordras tålamod för ett sådant 1898 » Nej, herr riddare, » sade hon skämtande, » profva under årtionden fortgående planmässigt avbete ert snille, o m ni vill slippa ur trollets garn. » med få synliga resultat, och detta tålamod finnes Med en för gamla egendomlig tvär k n y c k ej hos alla.
Per Lindel !.
stannade nu trillai) framför prästgårdstrappan, där hela familjen stod samlad.
Prosten och pro- stinnan främst, så gamla guvernanten Och små- flickorna samt längst bort komministern oeh Ture ' ende sonen.
Inne i den låga, envisade salen, med sina väl- diga syrenknippor på pianot och sina hvita linne- mattor i bukter öfver golfvet, stod aftonmåltiden dukad.
Stackars Harald kunde vara hungrig, tyckte Skiss för Idun af prostinnan, hvavföv maten serverades, så snart de första hälsningaina utbytts.
Samtalet blef Hlisabeth Kuylenstierna.
lifligt, man talade o m Haralds resa, om samma bekanta o c h om forna dagar.
rastgårdens gammalmodiga trilla m e d den lata Efter måltidens slut gingo de alla ut på ve- bruna Palle för hade väntat minst en kvart va)) dan.
vid stationen, innan tåget ändtligen k o m.
Det var en härlig juniafton m e d doftfylld, ljum » Tag tömmarna, Lars, jag går ut på perrongen luft och denna mystiska halfdagev, s o m är så och möter honom, » ropade Edith Willnow, fröken rik på stämningar och tankar.
från prästgården, o c h stod några ögonblick senare » Har du inte lust att gå nedåt sjön ett slag, utanför stationshuset, ifrigt blickande i n.
i de Edith, » frågade Harald plötsligt o c h reste sig.
långsamt framglidande vagnarna.
» Jo, gärna! » Plötsligt viftade hon med sitt ljusa parasoll, » Snälla Edith, dröj inte så länge, du ha) ' lof- och hennes friska, unga ansikte rodnade upp vat att fläta oss hårdt i kväll, » hviskade Tyra af lycka.
och Elsa bedjande.
» Goddag Harald, hjärtligt, hjärtligt välkom- » Edith, » sade prostinnan, » du glömmer väl men, /; utropade h o n och sprang fram till kupé- inte att se ef tei-, o m degen vill jäsa, när du kom- dörren.
» Får jag lyfta ned kappsäcken, det orkar mer tillbaka? » jag bestämdt.
Du har böcker m e d dig, du, det » Bli inte länge ute, » förmanade prosten.
känner jag, den är så tung, » tillade b o n skrattande.
» Nej, nej, nej, nej, luften är fuktig, » ekade Docenten Harald T h ö m e r hoppade nu ned af komministern.
— fotsteget.
Tåget frustade vidare, o c h de båda » ÅndUigen, * utbrast Harald vettigt, då de gingo unga jämte några bondgubbar och ett par barn nedåt trädgårdsgången, » jag trodde du aldrig stodo kvar i solgasset.
skulle slippa ifrån.
Nu se) ' du själf, hurudan t » Så, nu kunna vi hälsa viktigt, » sade Edith det är. » och lade sin hand på hans arm, » än en gång » Låt oss icke tala mera om det nu.
Det är välkommen, vännen nun. » alldeles för härligt i afton för att uppstämma » Tack, kära, lilla Edith, » han lade ett ögonblick några dissonanser, » svarade hon undvikande.
D e armen o m hennes lif, men det skedde blott helt satte sig på en bänk under en lummig hängbjörk flyktigt, och det tycktes nästan som en plikt- och sågo utåt den tysta, lugna vattenytan.
Båda uppfyllelse.
letade de efter något att säga, mdn det var s o n H o n låtsade emellertid ingenting o m.
Han om de saknat föreningspunkten, som lifvet fört såg trött och öfveransträngd ut och behöfde h vila, dem i olika strömfåror långt från hvarandra.
sedan finge de talas vid.
Dä och då lade han armen o m h e n a e s lif » Så, lefver än och gamla trillar) också, » tryckte hennes hand, s o m ett slsgs surrogat för sade han, då de satte sig upp.
» Tänk, hvad all- dèn lyckostämning ha)) borde känna.
ting tyckes stå stilla så här på landet; det är Tårarna trängde sig heta upp i hennes fyra Ar sedan jag var här, o c h ingenting är för m e n hon tvang d e m modigt tillbaka, så svag ville ändradt.
Att du inte förgås i enformigheten, ho)) icke vara. '
nun stackars lilla Edith. » » Kanske det är bäst jag går u p p nu, » sade » .lag märker inte.
att här är så enformigt, » h o n slutligen.
» Som du vet är det midsommar- sade hon enkelt, » hvarje dag hai- fullt u p p m e d i morgon, och då är det alltid litet att bestyr, o c h för har jag ju varit ute och rusta med.
Godnatt Harald, sof g o d t!
» andats en gång, då för två år sedan, Han såg hennes ljusa klädning försvinna mel du minns, innan du reste utrikes. » lan buskarna och försjönk åter i tanka) '.
Ha)) » Ja, de fjorton dagarna fick jag rå om min hade kommit hit mera af plikt än böjelse denna fästmö utan kontroll.
Det är inte min mening gång, det var sant, men nu k o m det likväl en att såra dig, Edith, men här i ditt h e m måste känsla af tillfredsställelse öfver h o n o m.
H a r v a r jag dela dig med tusen andra intressen.
Du är så fridfullt, så lugnt o c h tyst.
Inga enerverande till för alla de andra minst lika mycket s o m för diskussionev, ingen bullrande musik elle) ' tanke- mig. » tomt societetslif, och så, det bästa af allt: Edith » Nej, käraste Harald, men alla de andra be- hade bestämdt vuxit i tankekraft och intelligens, höfva mig året o m, du däremot — hav sällan tid.
men hon hade ej den charme han njöt af, icke Du läser, du tänker, och du säger ju alltid, att detta, som lockar och fängslar, hon var alltid det är sådant, som jag inte förstäv.
Du vill ha enkel och naturlig, en vild b l o m m a utan höga mig, o m jag skall kalla det så, vmder rasterna, farge) ' o c h berusande doft.
och då kan det ju hända, att jag inte alltid kan Ku hwde han gifta sig, om de lefde sparsamt, passa på.
Ärligt sagdt, Harald, de här sista aren om de hade n o g af h varandra och några anspråks- ha gjort mig flammande för dig.
Dina href — lösa nöjen, och om hon kunde dela hans intres- o m du vissto, hvad jag längtat efter dem — ha sen, men det hade han aldrig tänkt sig möjlig- alltid varit skrifna till den lilla leksystern, som beten af, att Edith skulle kunna.
Sådant lärde ibland behöfde slå upp konversationslexikon för man sig icke i prästgårdar på landet!
att få de lärda Tittrycken tydda, men som fåfängt Långsamt gick han upp på sitt rum, såg sig stirrade mellan de prydliga raderna efter något omkring på de välkända föremålen o c h tyckte, förtroligt ord eller lust att få det eller det deladt att allting krympt ihop.
med någon, du höll af. » Palle Vid hemmets dörr.
gemen- I eller Palle ögon, 1 resten storstadsluft » Jag tror dn hav blifvit en viktig liten moral ' pvedikant, Edith, hade jag vetat det, s å.
» » Fortsätt inte, » af b röt bon smekande, » du tänkte säga något mycket styggt.
— Nu ha vi kommit till trollets grind.
Minns du, när vi lekte, att jag var trollet o c h du en ståtlig riddersman, som k o m ridande i fullt traf — på pappas, käpp 1 Så k o m du innanför trollets grind, o c h den ' föll igen just s o m nu.
Dn var i trollets rike och kunde inte slippa ut, om du ej fann ordet, s o m skulle lösa trolldomen o c h göra det stackars trol- let till en fager tärna igen.
Minns du, att vi fåfängt funderade öfver ett ord, trollet visste inte något själf!
Och så koin du att stanna därinne, tills du växte ifrån leken o c h blef stor. » » Nå, har du funderat på det mystiska ordet sedan, » frågade han road.
» Ja, » sade hon allvarligt, » nu vet jag det, tror jag. » &gt;Lât höra? » afton » Godmorgon Edith, hvad du ser varm ut? » Harald k o m ned i salen, just då frukostklöckan ringde för oåterkalleligen sista gången.
» G o d m o r g o n Harald; jag har varit tidigt uppe för att hinna afsluta de flesta bestyren, innan du k o m ned.
Efter frukosten skall jag gå till fattig- gården, hår du lust att gå m e d?
» » Ja, men inte in.
Där måtte vara rysligt. » » h ja, nog kunde de stackars gamla ha bättre, » svarade hon stilla, men det flög en skugga af ogillande öfver hennes ansikte.
Huv kunde han väva så kall o c h likgiltig?
Edith gick in i fattiggården, o c h Harald slog sig ned utanför på bänken och väntade.
Ha)) hade emellertid icke suttit länge, förrän en gam- mal gubbe kom framlinkande till h o n o m och be- traktade honom intresseradt från alla sidor.
IDUN 1895 » Jo men, så är det inte, » utbrast lian slutligen helt förtjust, » jo visst är det Harald — herr Ha- rald, menar jag!
Goddags goddag! » H a n räckte hjärtligt fram sin gamla, skrumpna hand.
Harald letade i sitt minne o c h fann verkligen gubbens namn.
» Goddag, Anders, det var länge sedan vi sågo h varandra. » » Ja, var det så.
Vi ha inte ha ' t samma väg te gå här i lif vet. » » Nej, vi ha inte det.
Jag har varit långt ut i världen, jag. » » Ja, ja, det är väl te nå ' n nytta de å ', fastän inte jag förstår ' et.
Di bli bara morska, tycker ja ', o c h vill inte si, att jorden är grön å himmeln blå här h o s oss med. » Harald log, det fanns nog filosofi i det där.
» Nå; hur gick det m e d Matts o c h Stina, iingo de någonsin hvarandra, » frågade han efter en kort paus.
» Har inte han hört o m den pascbaseu, » fråga- de Anders storögd.
» Det var en kärlekshistoria, som borde stå o m i romaneböckerna, men där ska ' det väl bara vara skräp, förstår jag.
Först k o m Stina in på fatti ' gårln, och året efter k o m Matts.
Di orka inte arbeta längre nå ' n åf d o m.
Han var sexti år och hon femti, m e n hållit af hvarandra hade de gjort, se ' n di var bara barna.
Xu blef hon så sjuk o c h eländig, å han med för resten, m e n så fick han höra, att h o n jämrade sej, för halmen, hon låg på, var så sliten.
Då pillade lian sej upp ur sängen o c h linkade ut i socknen för att tigga ihop litet lickrare halm åt sin Stina.
Go ' a människor gaf h o n o m, hvad han begärde, å så knogade han hem ett stort fång.
Stina fick ombäddadt, m e n Matts behöfde ingen bädda åt mer.
Han dog på natten under svåra plågor.
Doktorn sa " se ' n, att det var öfveran- strängning.
Ingen hade hjärta att tala o m för Stina, att han så godt s o m dött för hennes skull, men när kräket fick höra, att han inte fanns te ' längre, slockna ' hon s o m ett ljus, hon också. » Harald kände sig underligt gripen af den enkla berättelsen om tvänne fattighjons kärlekssaga; det talades o m, att bildningen förfinade känslorna, men var det ej i så fall hjärtats bildning?
— » Så, nu är jag färdig, Harald; tycker du, jag- dröjt länge, » ropade Edith.
» Nej, Anders har hållit mig sällskap. » Han nickade åt den gamle oeh följde sin fästmö.
» Hvad du är tyst och tankfull, käraste Harald. » sade hon vänligt, » Låt oss sätta oss här i skug- gan och tala vid hvarandra en stund.
Det är inte värd t att dröja längre. » De togo plats på en stor sten.
Edith var myc- ket blek, men lugn.
» Vill du slippa ifrån trollet, » frågade hon vekt, » Jag är rädd, att du längtar till något annat.
Du skall få veta den lösen jag tänkte mig skulle föra oss bfida ut till gemensam sträfvan i den rika, stora världen.
Blott ett litet ord skulle det vara: kärlek.
En sådan där kärlek, som tager Och gif- ver allt, ej portionerar ut i vissa kvantiteter efter en tillfällig stämning.
Jag hade tänkt mig, att vi skulle bytt tankar och åsikter, haft allt gemen- samt.
Du skulle lärt mig, jag dig, ty det finnes saker, där lärdomen famlar blindt, men känslan hittar säkert.
Jag skulle blifvit din kamrat, din vän och förtrogna, icke endast värdinnan i ditt hem. » Han såg på henne.
Menade hon, att det skulle vara slut emellan d e m?
Trodde hon icke längre på h o n o m?
Han tyckte, att han gått en lång vägsifäcka förgafves, gått och gått ifrån lyckan vid sin egen tröskel för att söka den hos främ- lingar.
Hos Edith hade han aldrig sökt andligt för- stående, det hade han icke ens tänkt på.
Vanan att se henne gå där, tillbakadragen o c h blygsam, hade förblindat hans o m d ö m e.
Han drog henne intill sig o c h kysste henne varmare än på länge.
» Förlåt mig, Edith, » sade han, » och följ din riddare ut i världen.
Jag har älskat mitt lilla troll, men jag visste icke, brydde m i g ej om att veta, det du ägde skatter, dem ingen anade.
Hvarför gaf du dig ej tillkänna f ö r r?
» » Jag väntade, att du skulle komma, att du skulle längta efter gemensamma intressen, m e n du drog dig bort i stället. » » Edith, » hviskade han ångerfullt, » nu är jag här igen! » » Och nu öppna vi trollgrinden och gå ut i vida, vida världen, » svarade hon med strålande ögon.
Drottningens 245 si • * sommarresidens.
CO gO o o C CD ö bo U " k o l a vi fara o c h b e s e H o k V » s a d e e n af m i n a v ä n n e r ett p a r d a g a r f ö r e d r o t t n i n g e n s a n k o m s t dit.
V i s t a r t a d e från S t o c k h o l m o n s d a g s a f t o n o c h a n l ä n d e p å f ö l j a n d e m o r g o n kl. 8.-21 till H o k s n y a n l a g d a station å H a l m s t a d — N ä s s j ö - banan.
S t a t i o n e n, s o m ett p a r d a g a r f ö r u t flyttats till s i n n u v a r a n d e p l a t s från e n a n n a n l ä n g r e b o r t b e l ä g e n, l i g g e r i e n ut- huggning i skogen, ensam och öde, som stationsinspektoren m e d en d j u p s u c k sade oss.
N å g o n annan människoboning syntes ej h e l l e r till i n ä r h e t e n, e n d a s t s k o g r u n d t o m, o c h några telegrafstolpar s o m förtäljde, att c i v i l i s a t i o n e n ej v a r så fjärran.
V i d tågets a n k o m s t v a r d o c k åtskilligt f o l k f ö r s a m l a d t — d e flesta f ö r att h ä m t a bref o c h tidningar.
D e betraktade oss m e d en viss v ö r d s a m nyfikenhet.
En ung kvinna, klädd i halfhandskar och duk på hufvudet, kastade en lång mönstrande blick på min ljusa kappa o c h n ä r m a d e sig frågande: » hör h e r r s k a p e t till h o f v e t, så k a n s k e j a g k a n få lof att b ä r a s a k e r n a.
» D e t v a r p å k o s t a n d e att afstå från ä r a n att a n s e s s o m h.
m: t s h o f d a m e r, m e n san- ningen likmätigt måste vi dock svara nej.
V ä g e n u p p till h e r r g å r d e n v a r l ä t t att finna.
D e n gick g e n o m oafbruten skog unge- fär e n f j ä r d i n g s v ä g.
Ö f v e r a l l t s y n t e s för- b e r e d e l s e r till d r o t t n i n g e n s f ö r e s t å e n d e an- komst.
N e r e v i d s t a t i o n e n d e n n y a ått- kantiga paviljongen, s o m skulle blifva kung- lig v ä n t s a l, m e d flaggstänger och blågula draperier.
L ä n g r e u p p var en m ä n g d folk s y s s e l s a t t att j ä m n a v ä g e n o c h s p r i d a u t grus.
Hof intendenten Nyströms ekipage h a d e just s v ä n g t förbi.
Männeu stodo m e d b l o t t a d e h u f v u d e n o c h s å g o efter v a g n e n.
E n g a m m a l g u b b e v ä n d e sig o m o c h såg oss k o m m a.
Tydligen begick han samma misstag s o m kvinnan nyss, ty ögonen lyste af u n d r a n — j a g t ö r s v ä l s ä g a beundran — och m ö s s a n hölls vördnadsfullt i handen.
D e t v a r m ä r k b a r t ö f v e r a l l t, att d r o t t n i n g e n s a n k o m s t g l a d d e folket.
M a n varsnade det vid hvarje samtal m e d s m å o c h stora.
» S l o t t e t i ö d e m a r k e n » h a r n å g o n fantasi- rik s k r i b e n t k a l l a t d e t h v i t a h u s, s o m s n a r t s k y m t a d e fram för våra blickar.
Ja, s l o t t k l i n g a r n u så v a c k e r t — m e n v i s v e n s k a r ä r o ej a l l d e l e s l i k a l ä t t v i n d i g a, s o m t. e x.
f r a n s m ä n n e n, i att b e n ä m n a h v a r j e l a n d t l i g b o s t a d för slott.
V i vilja gärna ha torn o c h s p i r o r o c h så d ä r b o r t å t ett h u n d r a t a l r u m i ett slott.
Detta hvita hus, hållande 100 fot i längd och 65 fot i bredd, utan någon s o m helst yttre arkitektonisk pryd- n a d, d e t v a r t i l l t a l a n d e o c h s a k n a d e ej e n v i s s å l d r i g g r a n d e s s a, g e n o m sitt h ö g a b r u t n a t a k o c h sitt p r ä k t i g a l ä g e m e d d e n m ö r k a s k o g e n s o m b a k g r u n d o c h s j ö n v i d sin f o t, m e n — ett slott v a r d e t i c k e!
Kallar m a n H o k en s t o r ståtlig h e r r g å r d, k o m m e r m a n sanningen närmast.
E g e n d o m e n ä g e s f ö r n ä r v a r a n d e af g r o s s - handlare Petré i O s k a r s h a m n o c h änkefru E k v a l l, h v i l k e n s e n a r e tillika m e d d o t t e r b e b o r stället.
F ö r tillfället h a f v a d o c k d e b å d a d a m e r n a i n f l y t t a t i ett litet t ä c k t b e - l ä g e t h u s v i d ä n d a n af allén, h v i l k e t f ö r u t v a r i t s t a t k a r l s b o s t a d, m e n s o m n u m e d till- h j ä l p af s n i c k a r e, m å l a r e o c h t a p e t s e r a r e f ö r v a n d l a t s till e n f ö r t j u s a n d e s o m m a r b o s t a d.
Å den m e d tältduk öfverspända verandan d ä r u t a n f ö r b j ö d o s v i g ä s t v ä n l i g t p å kaffe och hörde m e d beundran, hvilket otroligt b e s v ä r fru E. haft f ö r att u t r y m m a h e l a sitt h u s o c h f ö r v a n d l a d e t till e n v ä r d i g konungaboning.
A t t allt d e t t a g e n o m f ö r t s med den älskvärdaste glädtighet, förtjänar särskildt anmärkas.
M e n n u v a r allt så p y n t a d t o c h fint, o c h d e s t å t l i g a g e m a k e n v ä n t a d e b l o t t p å sin h ä r s k a r i n n a.
Hok ligger på en u d d e v i d den skogom- k r a n s a d e H o k s j ö n s s ö d r a s t r a n d o c h är p ä t r e s i d o r o m g i f v e t af v a t t e n.
Själfva allén går fram längs en jordbank, hvilken i söder begränsar Hoksjön.
P å t r e n n e s t ä l l e n af- b r y t e s b a n k e n af b r o a r, u n d e r h v i l k a H o k å n söker sin v ä g ut i sjön.
Då vattenståndet är h ö g t, t r ä n g e r d e t s i g h ä r f r a m m e d bru- sande dån.
D å m a n från allén n ä r m a r s i g h e r r e s ä t e t, m ö t e s ö g a t af ett s t o r t h v i t t h u s af r e v e t e - r a d t t i m m e r m e d b r u t e t t a k af b e t y d a n d e höjd.
T v ä n n e l i k a l e d e s h v i t a flyglar l i g g a å ö m s e s i d o r af d e n m y c k e t s t o r a g å r d e n, h v a r s m i d t u p p t a g e s af e n v ä l h å l l e n g r ä s - Xilan, d ä r k r o c k e t s p e l s t u n d o m ö f v a s.
Fint sandade breda vägar löpa å ö m s e sidor o m d e n s a m m a framför husen.
B a k o m husen utbreder sig trädgården o c h går p å t v å sidor ä n d a n e d till s j ö n.
H u s e t s f r a m s i d a åt går- d e n till h a r b l o t t e n v å n i n g m e d 6 f ö n s t e r å fasaden.
Den väldiga taköfverbyggnaden ger d o c k ett i m p o n e r a n d e u t s e e n d e åt d e t hela.
A t sjösidan h ö j e r sig stenfoten och bildar en hel v å n i n g, där k ö k s d e p a r t e m e n t e t o c h r u m för betjäning äro belägna.
Huset är n ä s t a n l i k a b r e d t s o m l å n g t o c h h a r i c k e m i n d r e än f e m fönster å gaflarne.
Detta g ö r att alla r u m m e n, h v i l k a s a n t a l i öfre v å n i n g e n är 13 u t o m v e s t i b u l e n, b l i f v a mycket rymliga.
Väggskåp och garderober finnas i m ä n g d.
Skänkar o c h serveringsrum Möblering och D e k o r e r i n g Sängar och Sängkläder, Möbeltyger, Carl Johansons Största urval af gCifcz modeller uti olika stilarter.
Mattor och Gardiner m. m., m. m. Möblerings-Affär.
af v å n i n g a r verkställes s t i l r i k t i g t och M in elegant.
Drottninggatan 45. l och a fcr.
246 äro b e u n d r a n s v ä r d t väl inrättade, liksom öfverhufvud taget hela ekonomiafdelningen kan kallas mönstergill.
D å m a n, från d e n m e d s l i n g e r v ä x t e r o c h löfverk o m g i f n a trappan, inträder i vesti- b u l e n, s t u d s a r m a n o v i l l k o r l i g e n t i l l b a k a af öfverraskning.
D e t t a e n t r é r u m m e d sina b e t y d a n d e d i m e n s i o n e r v o r e v ä r d i g t ett p a - lats.
Såsom det nu dekorerats, utgör det ett m e l l a n t i n g af s a l o n g o c h t r ä d g å r d s s a l.
.Blommor o c h b r e d b l a d i g a växter fylla rum- m e t, o c h d ä r e m e l l a n ä r o p l a c e r a d e s m å soffor, b o r d o c h b e k v ä m a hvilstolar.
I ena hörnet står ett s t o r t g a m m a l d a g s s k å p m e d åtskil- liga p r y d n a d e r på, o c h i b a k g r u n d e n löper e n b a l u s t r a d, h v i l k e n b e g r ä n s a r d e n n e d till köksvåningen gående trappan.