Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Och o m han reste, då skulle han kunna öfverlåta till sin mor det lilla kapital, hvilket ännu återstod honom, o c h som annars skulle åtgå för hans sista år vid tek- niska högskolan och under den tid, han kanske behöfde vänta på anställning här hemma.
Då morbrodern kom för att hemta sina syster- barn, talade Gunnar med honom om sina Ame- rikaplaner; men denne förkastade dem alldeles o c h kallade honom för en öfverspänd oförståndig gosse, som ville kasta bort den vackra framtid, han otvif- velaktigt hade att vänta här i Sverige, för att nå ett fantastiskt mål, hvilket hägrade för honom i alla vildhjärnors förlofvade land — Amerika.
— » Hvad pengarne angår », slöt han, » så tillhöra de visserligen dig, men du kan ej ge bort dem, då du ännu är omyndig.
Och så är den saken af- gjord.
Vi tänka ej mer på en dylik dumhet. » Men Gunnar kunde ej mer få tanken ur sitt hufvud.
Amerika hägrade för hans inbillning och skimrade i hans drömmar såsom det land, där rikedom och anseende vinkade h o n o m.
Han åtrådde båda delarne.
Det kom stundom öfver honom ett lidelsefullt begär efter omväxling, efter nöjen o c h njutningar.
Icke blott för sin mor och sina syskon önskade han nu mera rikedomen, han ville äfven njuta däraf för egen del.
De mest fantastiska äfventyr sväfvade för hans föreställ- ning.
Aladdins lampa fanns icke mer i Orienten, det var vester ut man borde söka den.
Man vann den ej nu, såsom fordom i sagans dagar, under overksamt drömmande, man måste kämpa sig till den.
Med hammare o c h slägga klappar man nu på lyckans port och med kalkylens talisman öpp- nar man den.
Aladdins lampa hade förändrats med liden.
Den skänkte ej mer ädelstenar och perlor, den skänkte banknoter; men för dem kunde hela världen köpas.
Ännu hade han ej beslutat sig, men han fann kapten Lohmans förslag allt mer och mer klokt.
Och så då kaptenen ej mera talade om saken, utan tycktes antaga, att Gunnar ej mera tänkte på att följa med, började han riktigt längta efter, att kaptenen åter skulle nämna något därom.
» Jag vet ej hvad som fattas dig, Gunnar, » sade en afton Julia till honom, då de båda syskonen vandrade tillsammans i den lilla trädgården.
Det började skymma på och aftonen kändes kylig.
» Hvad som fattas mig? » sade han.
» Mig fattas intet. » » Du är dig så olik, » återtog h o n; » så nervös och rastlös.
Du stannar icke i samma ställning under fem minuter, utan flyttar dig o c h ändrar plats.
Du ser feberaktig ut, och dina ögon ha en besynnerlig glans. » » Ingenting undgår dig, Julia, » svarade han.
» Jag har verkligen feber. » » Tala då vid doktorn! » » Tror du, han kan hjälpa mig? » » Han skall vara skicklig, säges det. » » Skicklig till hvad, lilla syster?
Till att fånga hjärtan. » Julia rodnade.
» Jag har verkligen inte det ringaste emot ho- nom såsom svåger, » tillade han skämtsamt.
» Dumheter! » afbröt hon honom.
» Han har in- genting annat än skulder, och jag har två tomma händer och så mor o c h syskon. » » Ah, » sade han och slog sig lidelsefullt för pannan; » åter dessa pengar!
pengar!
pengar! » » Javisst, » svarade hon honom.
» Pengar!
Så heter världens herre.
Men det är ju ej något nytt.
Redan Israels barn knäböjde i öknen för guldkalfven.
Men vi komma ifrån vårt egentliga samtalsämne.
Du har feber, säger du. » » Ja, Julia, Amerikafeber. » » Så-å, äfven detta, » sade hon bittert.
» Var det ej nog, som jag hade det förut?
Skall du nu äfven öfvergifva oss? » » Nej, nej, aldrig öfvergifva, Julia.
Det är till större delen för er skull, som jag tänker på Ame- rika.
N:r 43 (410) Fredagen den 25 oktober 1895.
6147. lduns Modet., fjortondagsuppl.
»: - &gt;: — Prenumeration sker å alla post- Barngarderoben » !J: — anstalter i riket.
Träffast säkrast kl. 2 — 8.
: Nordli.ng.
Utgifningstld: b varje helgfri fredag.
Lösnummerpris 15 öre (Iösnrr endast för kompletteringar.)
A n n o n s p r i s .- 85 öre pr nonpareilierad.
För ^Platssökande » o. » Lediga platser 25 öre för h varje påbörjad t tiotal stafv Utländska annons.
70 Öre pr nonp.-rad Vilhelmina af Tibell.
n solig septemberdag under innevarande host stod general af Tibells familjegraf på A d o l f Fredriks kyrkogård i hufvudstaden öppen Q för att émottaga en ättling af den b e r ö m d e hjälten i Napoleon I:stes armé, nämligen hans äldsta dotter, fröken Vilhelmina af Tibell, som vid 80 års ålder samlats till sina fäder.
E n liten flock af vänner till henne o c h den en gång så blomstrande familjen strödde höstens sista rosor på kullen, i tacksam hågkomst af en nu afslutad, gagnande lifsgärning.
Hennes lefnadssaga, huru enkel i sig själf, torde icke sakna sitt intresse äfven för en vid- sträcktare krets.
Villielmina af Tibell, dotter af presidenten i krigskollegium, general af Tibell o c h hans maka i första giftet, Caroline Mari- anne de Ferrand, var född på l l ö n n i n g e egendom i Salems för- samling den 23 juni 1814.
D å Idun för något år sedan meddelade porträtt och lefnads- teckning af hennes yngre syster, författarinnan Charlotte af Ti- b e l l, * förekom däri o c k åtskil- ligt om fadern, en gunstling så väl hos Frankrikes förste kej- sare, som hos Sveriges hjälte- konung, K a r l X I V Johan.
V i vilja därför icke här ingå på de närmare detaljerna af hans skiftesrika lif, utan i stället dröja några ögonblick vid min- net af hans första maka, mo- dem till Vilhelmina.
Hennes vagga stod i det na- tursköna Elsas, där hon upp- växte i sorglös ro på ett större gods, tillhörigt hennes föräldrar, och föga anande de stormar, som i en senare tid skulle sköfla * Idilli n:o 22 för 1894. hennes lycka.
Fadern, en af de rikaste jorddrottar i Elsass, var öfverste i franska hären, hans tvänne söner voro också officerare samt anställda vid L u d v i g den X V I hof.
D å ryktet om revolutio- nens våldsdåd nådde det lyckliga hemmet i Elsass, begaf sig fadern — modern var redan d ö d — åtföljd af sin då 16-åriga dotter, båda förklädda till bondfolk o c h med penningarne insydda i lifbältena, till Paris för att söka reda på sö nerna; dessa funno de dock aldrig.
D e hade båda offrat lifvet för sin konung vid för- svaret af Tuillerierna, då pö- beln den 10 juni 1792 inträngde dit.
Tillståndet i den franska hufvudstaden var vid denna tid det bedröfligaste man kan tänka sig; strömmar af blod hade re- dan börjat flyta o c h Marianne de Ferrand kunde aldrig utan rysning tala o m de gräsligheter, hvartill hon varit vittne.
Fa- dern öfverlefde c j länge allt detta, o c h efter hans död upp- togs den unga flickan i en främmande familj.
Faderns gods konfiskerades o c h hon återsåg aldrig hemmet i Elsass.
Emel- lertid sammanträffade hon efter några år med den unge ståtlige svensken Tibell, som med ut- märkelse deltagit i Napoleons segrar på Lombardiets slagfält o c h därunder i mången blodig drabbning vunnit hjälteära.
D e n sköna, intelligenta fransyskan gjorde på honom det lifligaste intryck, o c h inom kort voro de förlofvade samt firade hösten 1799 sitt bröllop i Italien.
Frö- ken Vilhelmina af Tibell skrif- ver härom i sina anteckningar: » Då min m o r efter många hän- delserika dagar blef gift med min far, tycktes allt lofva godt o c h
IDUN 338 1895 T r ä g e t arbete och sist en trogen bön Göra dagen glad och göra k v ä l l n så skön.
J. en af hennes fars vänner, general Brossier, ytt- rade förhoppningsfullt till h e n n e: » Ser ni, min fru, efter oväder låter Gud åter solen skina. » H o n fick dock icke glädja sig åt ett stilla hem- lif, ty u n d k o m m e n revolutionens fasor, fick h o n nu på nära håll se krigets ohyggligheter.
Napo- leon tillät nämligen, att de af hans officerare s o m önskade det, finge medföra sina hustrur, hvilka då fingo uppehålla sig helt nära slagfälten.
På grund af denna tillåtelse åtföljdes Tibell af sin unga maka.
Då kanonernas dån började höras på afstånd, samlade sig kvinnorna för att m e d bäfvande hjärtan anropa G u d för sina älskades lif.
V i d ett af dessa tillfällen begärde min m o r af den utställda förposten att få intränga några steg öfver skyttelinien, men fick till svar att så- dant vore strängt förbjudet o c h dessutom myc- ket farligt.
H o n tryckte ett guldmynt i handen på soldaten o c h penningen hade äfven här sin vanliga verkan att öppna väg.
H o n hann dock ej långt, förrän h o n hörde ett egendomligt ljud öfver sitt hufvud o c h en kula slog ned i när- heten af henne.
H o n drog sig genast tillbaka, m e n skyndade i stället framåt den väg, hvarpå man väntade att de sårade skulle föras tillbaka till lägret.
Det dröjde länge, innan h o n mötte någon.
Slutligen k o m en ambulansvagn.
Min m o r frågade, o m Tibell fanns där.
» Nej, » ljöd svaret.
Lugnad fortsatte h o n sin gång, uppre- pande till hvarje n y vagn s o m h o n mötte samma oroliga fråga.
H o n ämnade just begifva sig på hemväg, då ännu en vagn k o m rullande.
På sin fråga fick h o n denna gång ett kort » ja » till svar.
Bäfvande skyndade h o n n u till lägret o c h min far omtalade mången gång för oss barn, den ömhet, hvarmed h o n vårdade h o n o m.
» Efter ännu ett par år i fransk krigstjänst återkallades Tibell af Gustaf I V A d o l f till fäderneslandet o c h det gällde nu för hans unga maka att för alltid taga afsked af Frankrike och följa sin man till den kalla norden.
Den- na kunde väl aldrig ersätta henne det land hon lämnat, d o c k fann hon sig väl äfven i de nya förhållandena.
» G u d finnes öfverallt, » tänkte hon, » o c h böcker finnas i alla Europas länder. » B ö c k e r utgjorde nämligen ett lifs- behof för henne.
M e n det var ej den lättare skönlitteraturen, som upptog hennes lediga stun- der o c h sömnlösa nätter, utan olika länders store författare på skilda områden.
Lifvets allvar hade utvecklat hennes smak o c h o m - döme o c h verkat hos henne en mognad, sådan man sällan finner hos kvinnor i allmänhet.
H o n hade rest i många af Europas länder, sett m y c k e t af världen o c h genom sina solida kunskaper o c h sitt goda hufvud dragit nytta af hvad hon hört o c h sett.
Vi fortsätta utdragen ur dotterns anteck- ningar: » Första tiden i Sverige förgick i lugn o c h still- het, m e n småningom visade det sig, att min far hade flere afundsmän o c h förföljare, hvilka till- ställde mångfaldiga politiska trakasserier för ho- n o m.
Min mor, som uppriktigt älskade h o n o m, led äfven mycket häraf o c h uppbjöd all sin för- måga att skingra hans bekymmer, då han föll i onåd på högsta ort o c h förlorade sina ämbeten i statens tjänst, ehuru han visste sig hafva ve- lat våga lif o c h b l o d för sitt fädernesland o c h sin konung.
Min m o r älskade landtlifvet o c h föreslog min far att flytta från hufvudstaden.
De köpte Eönninge gård o c h m e d glädje steg hon öfver tröskeln till den sekelgamla byggnin- gen, icke anande att där väntade h e n n e den hår- daste af alla pröfningar.
Den onåd, hvari min far fallit vid hofvet, jämte ekonomiska bekym- m e r bidrog troligen att småningom draga hans kärlek från h e m m e t o c h familjen, tills det slut- ligen gick därhän att han följde Napoleons ex- empel o c h sökte skilsmässa från sin trogna maka, som var h o n o m af själ o c h hjärta tillgifven.
Mina föräldrar blefvo lagligt skilda 1816, o c h Nybom.
1819 ingick min far nytt äktenskap.
Min m o r b o d d e sedan alltjämt på landet, dels på Uttringe, dels på Eönninge.
Där arbetade hon träget m e d sitt jordbruk o c h sitt hushåll, ehuru hon i början hade svårt att göra sig förstådd af landtfolket g e n o m sin bri- stande vana vid svenska språket.
Denna svå- righet öfvervann hon dock snart, då h o n ej hade någon, m e d hvilken hon kunde tala sitt moders- mål, o c h ehuru påkostande detta i ett afseende var för henne, var det i ett annat så m y c k e t nyttigare.
Gud välsignade min mors arbete o c h mödor, så att egendomen under hennes vård mycket förbättrades, hennes ensamma lif för- ljufvades o c k g e n o m tvänne barns innerliga kär- lek o c h tillgifvenhet. » V i hafva kanhända ägnat allt för stort ut- rymme åt moderns historia då j u närmaste föremålet för denna uppsats är dottern, men för att förstå denna senare dess bättre, torde den förras bild behöfva framhållas.
D e n lilla Vilhelmina fäste sig tidigt med den ömmaste hängifvenhet vid sin m o r, för hvilken hon på ett alldeles särskildt sätt blef en liten trösta- rinna i sorgen o c h ensamheten.
Sina barnaår tillbragte hon i det landtliga hemmet under ledning af m o d e r n o c h enskilda lärarinnor.
Moderns smak för läsning fortplantade sig ti- digt på dottern, hvilken redan som helt liten gärna sysslade m e d böcker.
Såsom äldre åt- njöt hon äfven undervisning af skickliga lära- re i hufvudstaden samt tillbragte såsom upp- vuxen en vinter i ett finare stockholms- h e m, för att såsom det hette, » föras ut i världen ».
L i f vet i stora världen behagade dock föga den mera allvarligt anlagda landt- flickan, van som hon var vid arbete o c h för- sakelse.
M e d glädje lämnade hon o c k stor- stadens nöjen för att v i d moderns sida fort- sätta det sträfsamma lifvet på Rönninge.
M e d flit och ihärdighet ägnade sig nu båda åt går- dens förbättring, medan den i öfverflöd upp- födda slottsfröken från Elsass, som sedermera g e n o m sin skönhet lyst i den franska hufvud- stadens förnämsta kretsar, numera själf följde arbetet på åker o c h äng och tillsåg att allt gick såsom det borde.
Uppfostrad i en så- dan skola lärde sig o c h dottern att högt skatta det produktiva arbetet, under det böckerna för båda medförde den välbehöfliga v e d e r k v i c k e l - sen.
D e t stilla, indragna lifvet fortgick så- lunda under några år, tills plötsligt en våld- sam feber utbröt i hemmet o c h skördade först ende sonen, den unge löjtnanten vid lifgardet, Napoleon af Tibell, o c h några dagar senare äfven hans moder, den verksamma hnsfrun på gården, våren 1842.
D e n efterlefvande dottern stod där ensam med sin sorg.
Fadern hade dött tio är förut och halfsystern, den enda närmare släkting hon hade, vistades alltjämt hos sin moder.
M e n Vilhelmina Tibell hade icke förgäfves lärt att på nära håll känna arbetets välsignelse o c h hvilken hjälp m o t sorg o c h misströstan som ligger däri.
I stället för att öfverlämna sig åt dystra grubblerier, tog hon med kraft o c h beslutsamhet upp det af modern påbegynta verket.
Egendomen, s o m nu genom arf till- fallit henne, var ännu behäftad m e d icke obe- tydlig skuld, liksom jordbruket behöfde höjas o c h förbättras.
O c h detta gaf den unga kvin- nan mycket att tänka på.
Hennes mål blef att sätta gården, i godt skick samt att förbättra ställningen för dess underhafvande.
O c h härpå arbetade hon outtröttligt år från år.
Byggna- derna reparerades eller ombyggdes, träd plan- terades, diken gräfdes, vägar anlades o c h nya fält uppodlades.
Ä f v e n betydliga sjösänkningar företogos till jordens förbättrande.
Järnvägen mellan Stockholm o c h Södertelge går nu tätt förbi Rönninge, med station helt nära intill gården.
Medan denna väg först utstakades o c h sedan byggdes, var det lif v i d den gamla herrgården.
I fröken Tibells an- teckningar heter det: » H ä r samlades så väl hederligt folk som frigifna förbrytare, unga män o c h arbetsföra gubbar, snyggt klädda per- soner o c h ruskiga figurer, höljda i trasor.
J a g vill d o c k gifva dem alla det vitsordet, att un- der deras vistelse på mina ägor icke det allra- minsta blef bortstulet, ja, icke ens en härfva garn som låg ute till blekning.
E j heller gjorde de något förfång, utan voro tjänstaktiga o c h höfliga. » I c k e från alla håll ha våra järn- vägsarbetare fått ett sådant vittnesbörd.
Vidare skrifver h o n: Hösten 1860 var järn- vägen mellan Stockholm o c h Södertelge färdig o c h invigdes af konung K a r l X V.
Under ar- betets fortskridande hade j a g också tillfälle att göra bekantskap m e d det storartade före- tagets illustre styresman, baron E r i c s o n.
» Såsom en hvila från det praktiska arbetet sysselsatte sig fröken Tibell företrädesvis med sina kära böcker o c h följde gärna med dagens brännande frågor, de sociala o c h politiska.
Själf skref hon o c k ett o c h annat.
Bland hvad som häraf k o m m i t till trycket vilja vi i första rummet nämna en ganska intressant b o k med titel: » Beskrifning öfver Uttringe och Rönninge från 1480 till 1870 ».
Häri med- delade hon en historik öfver alla kända ägare till de båda egendomar, som genom arf till- fallit henne.
I raden af dessa ägare står äfven konung Gustaf Erikson W a s a o c h efter h o n o m flere kungliga personer, som blifvit in- nehafvare af de s. k.
» Gustavianska arfve- godsen ».
I samma b o k omtalas ock alla för- ändringar, som gårdarne undergått, o c h särskildt alla förbättringar, som blifvit vidtagna å d e m.
Detta arbete, det första i sitt slag, har vun- nit stort erkännande af åtskilliga innehafvare af större gods samt manat till efterföljd.
E n varm vän af fosterlandet o c h dess hi- storiska minnen, utgaf fröken Tibell på 1880- talet en annan b o k kallad: » Fosterländska an- teckningar ».
Sitt intresse för våra historiska minnen visade hon äfven genom åtskilliga gåf- vor till Nordiska museet o c h ett varmt delta- gande för d:r Hazelii sträfvan för detta, hvar- för o c k en präktig krans med band i de sven- ska färgerna nedlades af h o n o m på hennes graf.
Under ett så mångsidigt o c h träget arbete blef naturligtvis ej mycken tid öfrig för säll- skapslif eller förströelser i vanlig mening.
H o n sökte ej heller sådana, men kunde hon hjälpa eller tjäna någon, var det hennes glädje.
Sedan hon i den s. k.
» R ö n n i n g e b o k e n » tämligen omständigt redogjort för sina företag på gården, tillägger hon följande: » Oaktadt jag skyndat med alla dessa arbeten för att något hinna njuta af mödans lön, har likväl åldern hunnit mig o c h försvagat håg och kraf- ter.
Sorgen öfver förlusten af min moder o c h min ende broder började redan vid tjugusju års ålder bleka mitt hår, o c h nu ha b e k y m m e r
DU N 1895 och omsorger under denna långa hållet gifvit det drifvans färg.
skan är icke satt här i världen overksam, utan för att, hvar o c h vara nyttig. » tid helt o c h Men männi- för att vara en i sin mån, Den under sin krafts dagar så verksamma kvinnan led under sina sista lefnadsår af stor kroppslig svaghet, hvarunder hon med dotterlig kärlek vårdades af en yngre vän, som mer än trettio år stått hjälpande o c h stödjande v i d hennes sida.
Fröken Vilhelmina af Tibell afled den 28 augusti på R ö n n i n g e, det h e m, där hon först skådat dagens ljus o c h där h o n sedan tillbragt hela sin åttioåriga lefnad.
D å hennes moder strax efter sin ankomst till Sverige skulle pre- senteras för svenska drottningen, införskrefs ett dyrbart hvitt sidentyg från Frankrike, hvari den sköna, unga frun skulle visa sig vid hof- vet, men samtidigt inträffade någon kungssorg, som gjorde att presentationen måste försiggå i krusflor.
D e n hvita sidenklädningen blef al- drig sydd, utan tyget låg kvar i fröken Vil- helminas gömmor vid hennes d ö d o c h begag- nades nu till hennes sista högtidsdräkt.
Välsignelse öfver den ädla kvinnans minne!
Hvad vore det oärdt ...?
PURPUR MED OCH OCH SIDEN YPPIGHET LJUS I KRISTALLER MED STRÅLANDE HVAD VORE DET VÄRDT, EJ STÄDSE ~ÖM DIG VÄRLDEN OCH RÄKNADE OM LYCKAN OM ÄRAD SÄG, OM " OCH DEN VÄNNERNA HVAD SOM JIVAD %N ENDA TÄNDE FOR OCH DIG UTI VÄNSKAP VORO TROHET HLICK?
ALLT VIS, VORE: HVAD LIFALLET NAMN HBLLE VÄRDT, KÄRT?
TUSENDE HRÖST FLAMMA, TILL LEFNADENS HÖST DESAMMA: OM DEN ENDA EJ MED SÄLLHETENS VORE DITT JORDELIF, I SITT BIFALL, SITT PRIS SIN VORE DET VÄRDT, SOM DU GICK DU DITT KRÖNTE DIN PANNA VÅG, DÄR HULDT PÅ VORE SMICKRET, KORT SOM TIDSFLODEN HÄR O, HVAD VORE DET VÄL SJÄL AF DIN SJÄL?
S å d d och skörd.
naturens rike gäller s å s o m l a g: hvar v ä x t b ä r f r ö o c h f r u k t efter s i n e g e n Det vore därför orimligt, o m m a n v i d art. s å d d af ett s l a g b e g ä r d e s k ö r d af ett an- n a t, eller, d ä r m a n alls ICKE sått, f ö r v å n a - des ö f v e r att f i n n a m a r k e n ö d e eller kan- s k e full m e d o g r ä s.
I människolifvet däremot går m a n ofta t i l l v ä g a p å j u s t d e t t a n a t u r s t r i d i g a sätt, ehuru s a m m a lag gäller där l i k s o m på det andra området.
H ä r m å ej t a l a s o m d e alltför o f t a före- k o m m a n d e fall, d å p e r s o n e r k l a n d r a s o c h d ö - m a s, d ä r f ö r att d e g ö r a e n s a k olika m o t h v a d d e n k l a n d r a n d e ställt u p p s å s o m n o r m för s i g o c h sitt g ö r a n d e eller l å t a n d e, o c h d e t t a f a s t ä n d e t e n a k a n v a r a l i k a så g o d t s o m d e t a n d r a, s e d t från f ö r d o m s f r i s t å n d - punkt.
N e j, l å t o m oss blott granska det d ö m a n d e, s o m s y n e s h a f v a sitt berätti- gande.
T a g e r m a n n å g o n s i n förutsättnin- garna m e d i räkningen: uppfostran, tem- perament, lefnadsförhållanden?
Frågar m a n sig n å g o n s i n, h u r u e n s n ä s t a b l i f v i t s å d a n: g o d eller d å l i g?
H u r u m y c k e t däri är hans s k u l d eller f ö r t j ä n s t?
Hans uppfostran i h e m m e t; n a t u r a n l a g, ä r f d a af f ö r f ä d e r; k a m - r a t e r o c h ett f ö r frestelser u t s a t t lif, h u r u stor del hafva de i h u r u d a n han b l i f v i t?
D e t finnes n å g r a o r d i d e n n a sak, h v i l k a b o r d e p r ä n t a s i g y l l e n e skrift s å s o m rätte- snöre för hvarje människas o m d ö m e: » D ö m ej strax den vilseförda, ' Stolte broder, m e d förakt; Icke vägde DU den börda Odet på hans skuldra lagt; Icke tålde DU de strider, Som han stridde för sin d y g d; Icke VET DU hvad han lider A f sin ånger, af sin blygd! » TAK DE STORE, DIG GYNNADE HELIGA OSVIKLIG ILAND DEN ÄLSKADE, SIG IRUNNC?
SLÖTE, KÄRLCKSVARM DIG SKÄNKTE FÖRHUNDE BLOTT FÖR DIG LIF OCH DESS MÅL — OMGÖTC: OM I PRAKT EN ^DITT DITT HJÄRTA SOM GEMAK SIG SIRADE DIG FÖLJDE DIG DEN I DIG FRÅN GLANS OCH UPPHÖJD HVAD ICKE I GYLLNE KRING MED G j o r d e m a n s i g d e s s a f r å g o r p å allvar, skulle d o m e n för visso blifva a n n o r l u n d a ä n n u är fallet.
• M EJ ETT ANNAT, FÖRUTAN Under det fröken Tibcll år från år för- bättrade sina underhafvandes ställning o c h af- betalte å gårdens skuld, hade hon för egen del högst små behof o c h bar i hela sitt uppträ- dande prägel af m y c k e n enkelhet, o c h när hon så en dag intagit sista inteckningen å egen- domen, kände hon sig först verkligt kunna disponera öfver den.
O c h när hennes testa- mente nyligen öppnades, befanns det, att h o n, utom flere legater af mera enskild art, done- rat till Stockholms sjukhem 20,000 kr.
o c h en lika stor, om icke större summa till DROTTNING- HUSET.
Denna anspråkslösa inrättning för fat- tiga, ålderstigna kvinnor var för henne sär- skildt behjärtansvärd och icke minst därför, att den af en nyare tid synts m y c k e t förgäten.
^ OM 839 FANNS, ' KRANS?
DET ÄR?
SVUNNE, — Och l i k a s å d e t t a: » a t t veta allt, d e t är att allt f ö r l å t a »; s a m t till sist d e s s a o r d af e n ä n d å h ö g r e a u k t o r i t e t: » D o m e n i c k e, så värden I icke dömde. » Detta o m d o m e n m a n och m a n emellan.
Men ä f v e n i flere fall t y c k e s m a n g ö r a sig s k y l d i g till d e t t a f ö r b i s e e n d e af s å d d och s k ö r d, s ö k a s k u l d e n o c h u t s l u n g a an- klagelsen, där m a n icke b o r d e.
S å fälles t. e x.
d o m e n ö f v e r v å r t i d s u n g d o m, h u r u den l å t e r s i g k r i n g f ö r a s af hvarjehanda villomeningar.
D e t t a k a n j u till e n d e l v a r a s a n t, m e n h v a d är orsaken till d e t t a?
Och h v a d göra d e, s o m f ö r s t å o c h k u n n a råda b o t för detta o c h dylika missförhål- landen?
U n g d o m e n är f r å g v i s, k o m m e r m e d b r u - s a n d e l e f n a d s l u s t f ö r att få t a g a d e l i d e n s t r i d, s o m p å g å t t (o c h bör p å g å), s e d a n m e d - vetandet o m lögn o c h sanning k o m m i t i världen.
Huru o c h af blifva hvilka?
nu dessa frågor besvarade Ä r o fader o c h m o d e r de, som taga de n y m o r n a d e själarne o m h a n d?
G ö r a d e s i g m ö d a n att själfva l e f v a e t t ut- v e c k l i n g e n s lif, så att d e kunna f ö r s t å o c h följa m e d sina barn i deras intressen o c h s t r ä f v a n d e n?
E l l e r b l i f v a d e så s m å n i n g o m eller k a n s k e r e d a n från b ö r j a n f r ä m m a n d e därför?
H u r u k u n n a d e d å begära att få hafva något ord m e d?