Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Detta lilla bräckliga nötskal inneslöt dock allt hvad han ägde kärast på jorden.
Han ställde sig längst ut på udden och vinkade af alla krafter.
De höga vågorna slickade fräsande den branta klippan.
Detta var den närmaste platsen, hon måste försöka komma in hit.
Slutligen observerade man honom och styrde in mot udden.
Hans lilla hnstru var alldeles utmattad, hat- ten hade blåst af henne och de mörka hårslin- gorna voro fastklibbade i pannan af regnet.
Barnen sutto hopkrupna på bottnen af båten och med röda, förgråtna ögon.
Han slöt hen- ne krampaktigt i sina armar, men hennes sista krafter voro uttömda och hon segnade med- vetslös mot hans skuldra.
— — — Det hade efter det förfärliga ovädret blifvit en härlig, doftande afton.
Solen kastade sina sista strålar öfver de ännu vattendränkta björ- karna, och vinden hade alldeles lugnat af.
De sutto församlade omkring kvällsbordet på verandan.
Allt var lugnt och fridfullt i naturen.
Plötsligt fick han syn på en stor flaska på bordet.
Han drog korken ur den och luktade.
» Ättika!
Hvar har du fått den ifrån? » » Trollat, » honom.
sade hon och såg skälmskt på » Trollat? » sade han.
» » Men säg, hur i all » Skall jag verkligen tala om det? » sade hon och hotade honom med fingret » Ser du, jag tyckte det var så tråkigt, att du ej skulle få äta din kära ål i dag, därför tog jag barnen med mig, medan du sof, och rodde öfver till handelsboden, där jag trollade mig in, oaktadt det var söndag. » 1893 Han blef alldeles blek och drog henne in- till sig.
» Det var således för min skull, älskling, som du utsatte dig för lifsfara, och jag som.
. » » Ts! » Hou lade sin lilla hand öfver hans mun.
» Sigrid!
Jag har brutit mitt ord till dig, då jag lofvade dig att låta bli de fördömda korten och klubben för öfrigt.
Nu lofvar jag dig det vid våra kära små barn här. » » Tack! » sade hon endast och kysste honom med glänsande ögon.
Till samtliga våra läsarinnor, särdeles deltagarinnorna i den s. k. fosterlandstäflingen.
V i kunna visserligen förutse, att den hem- ställan till våra läsarinnor vi nu g å att göra skall komma att väcka både förvåning och törhända missnöje, men icke dess mindre ha vi efter mycken tvekan och grundligt öfver- vägande ansett, att vi i billighetens och rätt- visans intresse böra göra densamma, och vi våga äfven hoppas, att våra välvilliga läsa- rinnor, då de närmare taga omständigheterna i betraktande, skola gilla vårt beslut.
D å den s. k. fosterlandstäflingen i början af detta år utlystes, var det redaktionens afsikt att, efter mönstret af en känd sällskaps- lek, för en gång göra ett försök att anordna en helt lätt täflan, som så till vida skilde sig från de litterära täflingar, vi annars plägat hålla, att äfven de bland våra läsare, som icke utöfva författarkonst, skulle kunna roa sig med att deltaga däri.
Naturligtvis kan äfven en tidningsredaktion — den må nu ar- beta med aldrig så varmt och uppriktigt in- tresse för sin publiks tillfredsställande — begå ett missgrepp, och vi erkänna öppet, att lika litet vi själfva, som säkerligen vid den tidpunkten någon annan, kunde göra oss den aflägsnaste föreställning om, till hvilka snart sagdt orimliga dimensioner denna täflan skulle svälla ut, och hur ordmakeriet — un- derblåst af geschäftsmän och all slags speku- lation, mot hvilken vi med bästa vilja intet kunde uträtta — skulle uppnå resultat, som ingen drömt sig.
Bland de nära C,000 insända ord-listorna, af hvilka ett flertal bildar digra volymer, och hvilka samvetsgrant af oss och de tillsatta prisdomarna genomgåtts, fanns emellertid en, den sedan prisbelönta, som ensam med många tusen godkännbara ord framstod framför alla de öfriga, sedan, väl att märka, den åsikten segrat inom bedömningsnämnden, att de myc- ket dryftade rad-orden äfven måste gillas.
Härvidlag behöfde då icke längre någon som helst tvekan råda, och priset utdelades ock med iakttagande af alla gängse regler enligt denna uppfattning.
Sedan emellertid pristagarinnan afstått från tanken på en Chicagoresa, återstod och åter- står ännu att fördela de 4 0 0 kronor, som hon i detta fall fick afträda.
Dessa 4 0 0 kronor stå ännu i denna dag, enligt notarii publici intyg, hos honom deponerade.
D e för hvarje utomstående snart sagdt ofatt- liga svårigheter, som uppresa sig för att mel- lan de nu öfriga listorna fälla en absolut rättvis dom, ha vi och hrr prisdomare i det längsta arbetat på att kunna öfvervinna.
A f dessa bortåt 6, 0 0 0 listor är nämligen ett fler- tal af i hög grad jämngod beskaffenhet, och granskningen och gallringen i enhvar af dem
IDUN 1893 samt derjsammas kollationering m e l l a n d e olika bedörnarne u p p t a g a m å n a d e r.
I det längsta, som sagdt, h a vi h o p p a t s a t t k u n n a lösa saken, m e n j u m e r a d e t t r ä g n a arbetet framskridit, dess t y d l i g a r e h a r endast framgått, h u r oändligt d e t h o t a r a t t blifva.
Vi ha slutligen, trots v å r t envisa m o t s t å n d och m o t v å r vilja, drifvits till d e n b e s t ä m d a öfverty- gelsen, a t t en absolut rättvis dom — och en s å d a n m å s t e d e t j u v a r a — naturligtvis ej ä r teoretiskt omöjlig, m e n s k u l l e d r a g a å r s l å n g t u t p å tiden.
O c h ändock s k u l l e helt visst i p r a k t i k e n domslutet till sist alltid k o m m a a t t bli omtvisteligt.
O c h n u h a vi n ö d g a t s fråga oss — och fråga E d e r, k ä r a l ä s a r i n n o r — ä r d e t u n d e r s å d a n a omständigheter icke b ä t t r e, a t t d e t t a oformligt t i d s ö d a n d e och fruktlösa arbete af- brytes, och a t t 261 a r b e t e utgjorde hemtrefnaden.
H o n talar d ä r o m så e n k e l t o c h så godt, a t t m a n blir v a r m om hjärtat.
H o n v e t a t t b e r ä t t a om ä r k e b i s k o p Rosenstein p å h a n s g å r d B r u n n e i W ä n g e, af h v i l k e n h o n som b a r n fick m å n - gen b l a n k treskilling, j a, ibland v i d högtid- liga tillfällen till och m e d en n y o s k r y n k l a d 18-skilling.
M e d l u g n t, n ä s t a n b u t t e r t all- v a r förtäljer h o n, och icke en m i n förändras i hennes s k r y n k l i g a a n l e t e, men k o m m e r h o n p å kapitlet, om h u r u s t u d e n t e r n a följde J o h a n Olof W a l l i n s lik till F l o t t s u n d m e d s t a n d a r och sorgflor, d å r y c k e r d e t s v a g t i u n d e r l ä p - pen, och m a n ser den å t e r h å l l n a t å r e n i ögon- v r å n.
E t t minne, som äfven synes r ö r a hen- nes hjärta, ä r h å g k o m s t e n a f » M i n e r v a », en h ä s t som egde hennes v a r m a k ä r l e k, och p å h v i l k e n h o n b r u k a d e få rida u n d e r sin vistelse p å S t o r a K i l.
H e n n e s minne a f E m i l i a H ö g q v i s t som m ä n n i s k a och k o n s t n ä r i n n a bröd.
D å mötte h o n en u n g tidningspojke, som m e d friska a r m a r och h ä l s a n s r o d n a d p å sina k i n d e r r o p a d e u t sina t i d n i n g a r.
A n n a K a t a r i n a s t a n n a d e, liksom u p p v a k - n a n d e, och gjorde sina reflektioner: » Dina u n g a a r m a r behöfvas till a n d r a värf; jag k a n s k ö t a d e n n a syssla.
F a s t j a g ä r gam- m a l och bruten, k a n j a g n o g trafva o m k r i n g med tidningar. » S a g d t o c h gjordt.
H o n vandrade åstad till I l l u s t r e r a d F a m i l j e - j o u r n a l s kommissio- n ä r p å N o r r a S m e d j e g a t a n och frågade p å sitt egna h u m o r i s t i s k a s ä t t, o m h a n h a d e så p a s s m y c k e t l ä t t r o g e n h e t, a t t h a n ville v å g a n å g r a e x e m p l a r p å henne, s å ville h o n för- söka kolportera u t dem.
Kommissionären funderade, u n d e r d e t h a n b e t r a k t a d e g u m m a n, och s a d e slutligen: » Ni ser så redlig u t; j a g s k a l l offra 5 0 e x e m p l a r.
Se här. » de 400 kronorna anslås till som I själfva något ändamål af välgörande art, behagaden bestämma?
Härigenom ovillkorligen minst någon enskilds rätt, och gören I ock en liten uppoffring h ä r och h v a r p å edra förhoppningar, så gören 1 d ä r m e d sam- tidigt en god gärning.
V i v å g a hoppas, a t t om e d r a hjärtan få tala, skolen I ej a l l t för h å r d t d ö m a oss, d å vi n u gjort d e n n a ö p p n a bekännelse, och därför a t t vi ej se någon b ä t t r e och lyckligare lösning.
Vi tillåta oss därför föreslå, att de från täflingen kvarstående 400 kronorna anslås till något af följande ändamål: antingen kränkes N u började A n n a K a t a r i n a sin mission a t t s p r i d a n y h e t e r och u p p l y s n i n g a r k r i n g huf- vudstadeu.
H o n h a r varit en a f dem, som k r i n g b u r i t I d u n s allra första n u m m e r.
D å hon k o m m e r in till någon af sina k u n d e r, t r u g a r h o n aldrig och b e r.
H o n frågar en- d a s t: » Vill n i h a?
» O c h genom hennes rent af v ä r d i g a u p p t r ä d a n d e synes m å n g e n m e d ö k a d t nöjet t a g a d e t i d n i n g a r h o n erbjuder.
H o n h a r 1 ä 2 ö r e för hvarje t i d n i n g i pro- vision, o c h för d e t t a får hon ofta klifva ä n d a till 4 t r a p p o r u p p, m e n d e t ä r en l a g för h e n n e, h o n t v e k a r a l d r i g.
H v a r j e fredag och l ö r d a g g å r h o n öfver tusen t r a p p o r.
Räkna vi dessa tusen i veckan u n d e r d e tio å r hon v a n d r a t, utgör d e t e t t g a n s k a r e s p e k t a b e l t arbete för d e n u 7 7 åriga benen.
Svenska Kvinnoföreningen för fosterlandets försvar; » Fredrika-Bremerförbundets sjukkassa; Eugeniahemmet, till eller till sessan E u g e n i e g r u n d a d e h e m m e t för obotligt sjuka barn.
O c h äger e n h v a r af v å r a l ä s a r i n n o r a t t inom en m å n a d från d a t u m i n s ä n d a sin röst för n å g o n d e r a af dessa tre.
T i l l d e t ä n d a m å l, som för sig får d e flesta rösterna, u t b e t a l a s d ä r p å o m e d e l b a r t medlen.
V i i n v ä n t a n u förtröstansfullt edert svar och bedja E d e r v a r a öfvertygade, a t t vi allt framgent skola s ö k a v i d h å l l a v å r ärliga sträf- van a t t a r b e t a för d e svenska k v i n n o r n a s i n - tressen och g ö r a oss förtjänta af deras förtro- ende och — öfverseende.
Stockholm i a u g.
Ett stockholmsoriginal.
» Nej, se g u m m a n W a l l i n, » k o m m a helt visst m å n g a af v å r a hufvudstadsabonnenter a t t med ett g l a d t igenkänningsleende utbrista, d å d e i d a g ö p p n a sin I d u n och s k å d a bilden b ä r - ofvan.
D e, som k ä n n a den redbara, sträf- s a m m a och originella g a m l a, skola ej behöfva fråga, hvarför d e t n u vederfares h e n n e d e n ä r a n a t t af bildas i tidningens spalter; och vi ä r o visse, a t t äfven v å r a t u s e n t a l s l ä s a r i n - nor i landsorten m e d nöje se bilden a f » tid- n i n g s g u m m a n » och h ö r a n å g r a o r d förtäljas om en k v i n n a, som genom sjukdom, brist o c h m o t g å n g a r af m å n g a s l a g ä n d o c k » öfver en r i n g a ting trogen v a r i t ».
A n n a K a t a r i n a W a l l i n ä r ett a f Stock- holms originaler.
I u r och skur, s å v ä l som i sol o c h hetta, v a n d r a r h o n l u g n t sin v ä g fram m e d sin tidningsväska u n d e r a r m e n, i k l ä d d sin g a m m a l m o d i g a, något slitna, men alltid r e n p u t s a d e d r ä k t.
H o n h a r i sin u n g - dom sett b ä t t r e d a g a r, t y hon k a n i b l a n d förmås t a l a o m sin lyckliga b a r n d o m i e t t föräldrahem i V a k s a l a, d ä r g u d s f r u k t a n och d e t k ä n d a af prin- Ä n n u h a r h o n aldrig f ö r s u m m a t d e k u n - d e r h o n förskaffat sig.
P u n k t l i g t i hvarje v e c k a, om d e t ä n ä r e t t h u n d v ä d e r, ä r h o n hos d e m m e d I d u n och flere a n d r a b l a d.
H o n » gör » äfven i böcker, B l a n c h e s, W e n - nerbergs, Carléns skrifter — j a, vi k u n n a ej u p p r ä k n a a l l a d e värdefulla arbeten, h o n bi- dragit a t t sprida, o c h hos b o k h a n d l a r e och b o k t r y c k a r e h a r h o n e t t o i n s k r ä n k t förtroende.
D e l ä m n a u t a n b e t ä n k a n d e u t å t h e n n e böc- k e r och t i d n i n g a r u p p g å e n d e till r ä t t stora s u m m o r, och alltid b e t a l a r A n n a K a t a r i n a ordentligt, raljerande för resten öfver sin för- m å g a a t t s p r i d a vitterhetens ljus bland sina medmänniskor.
I m å n g a h e m, åtminstone hos d e m s o m h a blick för d e t betydelsefulla i d e n n a g a m l a k v i n n a n s t r o g n a arbete, blir h o n t r a k t e r a d och bjuden » i v å n i n g e n », som h o n säger.
» M a m s e l l W a l l i n » s k a l l alltid lite s m å t t h y l l a s.
M å h ä n d a finnas d e, som t y c k a a t t vi u p - pehållit oss för länge v i d d e n n a lilla e n k l a bild a f en fattig o c h ringa k v i n n a, som n u A n n a Katarina Wallin.
n ä r som helst i sin ålders b r ä c k l i g h e t k a n l o c k a r riktigt t r i l l a n d e t å r a r u r hennes ögon, v a r a redo a t t o m h ä n d e r t a g a s a f b a r m h e r t i g - och i d e t hela b i l d a h e n n e s alla h å g k o m s t e r heten.
M e n vi h o p p a s, a t t m å n g a ock skola en verklig s a g o k r a n s, i n n e f a t t a n d e m å n g e n sentera d e n stora vikt, som ligger i K a t a r i n a W a l l i n s föredöme.
T y trots sin stora fattig- r y k t b a r personlighet från g å n g n a tider.
d o m h a r h o n tagit v a r a p å d e p u n d, hennes Å r e n gingo.
D e g a m l a v ä n n e r n a m å s t e s k a t t a å t förgängelsen, m e n A n n a K a t a r i n a H e r r e gifvit, och öfver en r i n g a ting trogen v a r k v a r.
A l l t från b a r n d o m e n h a d e h o n en v a r i t.
klen o c h sjuklig k r o p p och m å s t e tid efter a n n a n i n t a g a s p å sjukhusen.
M e l l a n hvarje » utskrifning » » h ä m i a d e h o n a n d a n » o c h » tog i », s å m y c k e t k r a f t e r n a medgåfvo.
P å så vis v a r h o n » till hjälp » p å ä n e t t, ä n e t t Hell den ' kvinna, som - håller,på sin värdighet!
Hon är sitt släktes ära och mänsklighetens stolthet.
a n n a t sätt.
E n d a g — h o n v a r d å r e d a n 6 7 å r — Hon är större genom sitt hjärta, än hvad rikedom, rykte, talang och yttre glans kunna förläna.
Stilla, gick h o n i m ö r k a t a n k a r öfver s t u n d e n s b ö r d a.
helgadt och fröjdefullt framflyter hennes lif.
D e t började b l i s k u m t p å hennes stig, och å l d e r d o m e n h a d e r e d a n k r ö k t hennes rygg.
M e n ä n n u s k u l l e h o n v ä l k u n n a v a r a nyttig, t ä n k t e h o n, och ä r l i g t ville h o n tjäna sitt Fr. Ehren
IDUN 262 Intryck från Betlehem.
För Idun af A — ' i — a.
(Adelaide Ehrnrootli ^•Jofnder lifvets hvardaglighet har det j u händt ®r * personer med varmare religiös känsla och liflig inbillning att någongång erfara en längtan efter förverkligandet af barndröm- merier, som hägrade för sinnet och förde oss p å fantasiens vingar till de heliga orter, hvarom vi då andaktsfullt läste i vår bibli- ska historia med de många intressanta bil- derna.
A t t dessa voro dåliga träsnitt upp- täcktes ej af det okritiska barnaögat, men for detsamma lågo Zions höjder omgifna af en strålglans, som i mången liten liflig själ upp- tände beslutet att, » bara man blef stor », söka upp det underfulla Österlandet, huru fjärran det än låg.
N ä r julgranens ljus gladt tindrade i föräldrahemmet, lyssnade man med spändaste uppmärksamhet på berättelsen om det lilla barnet, som föddes julnatten » i Bet- lehem i judiska landet », och om barnets mo- der, som var så fattig och ringa, att hon ej hade annat herberge än ett stall, deladt med bockar och getter, i hvilkas krubba hon ned- lade sin nyfödde.
— Ack, med hvilken djup rörelse följde man ej sedan Marias gudom- lige son under hans vandringar kring Gali- leens och Samariens blomsterfält, sjöar, däl- der och berg, öfver Saarons slätter med de härliga liljorna, vidare innanför Jerusalems murar och i dess omgifningar, ner till Jor- dans gröna flodbädd, omfläktad af den H e - lige andes dufvovingar, en lefvande bild af friskhet och skönhet, midt i öknens förstening och död.
Och sä har ödet förunnat mig att en dag själf få gå omkring och söka spåren af mä- starens fot på de platser, dit evangelierna för- lagt de underbara händelser, som timade för två tusen år s e d a n!
H ä r har legenden för mig framstått i ett så klart ljus af verklig- het och sanning, att icke ens det kritiska för- nuftet lyckats bortblåsa glorian, som för mina barnaögon bestrålade dessa trakter.
A l l t hvad traditionen testamenterat åt mänskligheten — • åtminstone mycket häraf — i fråga om de tilldragelser, som timade under kejsarne Augusti och Tiberii regerings- tid i det till arealen så obetydliga landet, äger här på stället en lefvande öfverbevis- ningskraft, som förflyttar detsamma från ab- straktionens och sagans område in på histo- riens.
H ä r lämna vi för vår del gärna åt skeptikern den äran att göra sig blind och döf för bevisliga fakta, som tränga sig fram och förjaga alla förutfattade förnekelsebeslut.
* * A f alla de orter evangelierna för oss om- nämna är Betlehem helt visst en bland dem, som i kristna sinnen framkallar de ljufvaste, de fridfullaste föreställningar och stämningar.
I nyaste tider har man byggt en bred och präktig chaussé, som leder fram till frälsarens födelsestad, och den fromme pilgrimen, lika- väl som den nyfikne turisten, kan i dag vallfärda dit i bekväma vagnar, hyrda för måttligt pris i Jerusalem eller tillhandahåll- na af Cooks kompani.
Men alla moderna intryck måste snart vika, när färden går fram öfver Olivberget; — när Betlehem skymtar för blicken i sin antika omgifning af ödsliga kullar, där folket möter oss, till seder och dräkt ännu lika oförändradt som för årtu- senden tillbaka, då herdarna i Jesu födelse- timma här vallade sina hjordar under öster- landets stjärnbeströdda himmel, om hvars skönhet ingen beskrifning kan gifva en full- ständig bild.
Följande en lindrigt stigande platå, går vägen från Jerusalem oafbrutet uppåt och når minst 3, 0 0 0 fot öfver Medelhafvets yta.
D e n trakt man genomfar består mest af ste- niga betesmarker, där får och getter drifva omkring i ofantliga hjordar.
D e s s a betesmarker betäckas tidigt om våren med en praktfull vegetation, väfd i tusen brokiga färger, h varibland den högröda och den gullgula äro förhärskande.
D e s s a ane- moner eller » liljor på marken » förklara än i dag till åskådlighet meningen med den sköna liknelsen att » Salomo i all sin här- lighet ej var klädd som en af dessa. » Men mellan dem slingrar sig äfven ett lågt, hvasst törne, hvilket traditionen anger såsom det- samma, hvaraf kronan virades kring den kors- fästes panna.
V å r dragoman var mycket angelägen om att icke låta något anmärkningsvärdt ställe undgå vår uppmärksamhet.
Å n visades oss det terebinth-träd, hvarunder den heliga jungfrun ofta suttit, än skulle vi taga i ögonsigte » de vise männens brunn », än profeten Elias ' klo- sterruiner, den gamle Simeons herdatjäll, R a - chels graf o. s. v. D e n sistnämnda förtjänar kanske mest att uppmärksammas, då j u tra- ditionerna om dess plats noga sammanstäm- ma med skriftens text — den nyare såväl som den äldsta.
A l l t talar för sannolikhe- ten af att det verkligen var på det ännu i dag angifna stället, som J a k o b, på färden mellan Bethel och Betlehem, begrof » vid vä gen » sin älsklingshustru och reste åt henne minnesstoden, som fanns kvar ännu när den förste historieskrifvåren upptecknade sägnen.
Rachels graf är intill senaste tid föremål för vördnad af såväl judar som muhamedaner och kristna.
Ä t t l i D g a r n e af Jakobs stam, änskönt landsflyktige kring hela jorden, upp- gifva aldrig hoppet att Rachels klagan en gåEg skall höras af den evige och bereda tröst åt hennes barn, när de efter sin långa förvisning få återvända till landet, som skänk- tes dem af deras fäders gud.
L å n g t innan man hinner fram, uppenbarar sig Betlehem för ögat.
D e t är » staden, som ligger på ett högt berg », och som icke k a n döljas.
E n s a m på sin bergsklack, som sam- manhänger, likt en halfö, blott från norra sidan med den inåt landet fortlöpande bergs- kedjan, ter sig staden vördnadsvärd.
Teras- serna, som omgifva boningshusen, dofta af orange-, mandel-, oliv-, fikon- och rosenträd, mellan hvilka cyklamer strö sina violetta och lilasfärgade blomsterblad öfver marken.
F å g - larne sjunga, och ljuflig vår härskar ständigt öfver fälten kring den kunglige sångarn D a - vids hembygd!
Klostren i Palestina torde vara de sista befästade platser, som numera imnehafvas af den västerländska civilisationen, och tack vare Betlehemsklostren är största delen af ortens befolkning äfven kristen.
D å vårt besök i staden inträffade på en söndag, blefvo vi i tillfälle att taga i ögon- sikte församlingen, som utströmmade ur N a - tivitetskyrkan.
Hälsningssättet var frimodi- gare och behagligare än i allmänhet hos fol- ket i Palestina.
Anletsdragen och gestalten hos mången ung kvinna med ren, klassisk skönhet, med blomstrande frisk hy, välteck- nad mun och öppna, klara, strålande ögon, talade för vår inbillning om stamförvandt- 1893 skapen med den heliga jungfrun.
Betlehemi- terna representera antagligt nog de ursprung- liga stammar, som funnos långt innan ara- berna kommo in i landet, ty med dessa blan- dade sig icke urinnevånarne.
Ehuru betlehemiterna sätta sin stolthet uti att härstamma från korsfararne — d. v. s. att vara mer eller mindre legitima afkomlin- gar af tolfte seklets äfventyrare och slags- kämpar — kunde de, tro vi, hellre vindice- ra åt sig och sina fäder den större äran att i rakt nedstigande led räkna släkt med Mak- kabeerna, med Johannes Döparen, med Jesus, Maria och aposllarne.
Åldriga runda torn, till god del fallna i ruiner, gifva en karaktäristisk bild af Betle- hem, som, jämfördt med Jerusalem, nästan kan prisas som en stad med ordning och snygghet.
V i d stadens östra ända ligger fö- delsegrottan (eller klostret), så att säga tre- dubbelt omhägnadt af latinare, greker och armenianer, hvilka här tvingas att lefva vid hvarandras sida.
Sämjan mellan dessa kri- stendomsbröder torde dock ej vara af upp- byggligare art än den mellan judebröderna E s a u och Jakob.
(Forts.) F r å n Iduns läsekrets.
» Låter barnen k o m m a till m i g.
» I n:r 29 af damernas egen tidning fick mau nö- jet att läsa några tankar angående » småbarn i kyrkan ».
Den ärade insändaren (eller insändarin- nan) förklarade helt sonika, att barnen hafva in- tet att göra i Guds hus och därför böra hållas därifrån.
Men jag frågar: Hvem vågar försvara ett sådant påstående gent emot som honom säger: » Låter barnen komma till mig och förmener dem icke, ty sådana höra Guds rike till! » Den som dri- star sig härtill, gör sig ovillkorligen till de lär- jungars efterföljare, hvilka, efter hvad bibeln be- rättar oss, en gång i blind ifver vill förmena bar- nen att föras fram till Herren, men då af honom erhöllo ofvan anförda skarpa tillrättavisning.
Jag vill påstå, att barnen hafva en alldeles särskild hemortsrätt i Guds h u s.
Han, som under sin vandring här nere så ofta framhöll just de små, som så ofta kärleksfullt tog dem upp i sin famn, skulle han icke också vilja möta dem i sitt tem- pel, att där i bildlig bemärkelse välsignande lägga sina händer uppå dem?
Och kunna de små än icke förstå allt af församlingens gudstjänstsfirande, så skall dock något fästa sig i deras sinnen, nå- got litet frö, som i sinom tid kanske skal!
spira upp och bära frukt.
Dessa besök i Guds hus skola föda goda tankar i deras barnahjärtan och göra dem mera öppna och mottagliga för allt godt, stort och ädelt.
Och dessutom, när de sön- dag efter söndag få komma till kyrkan, skola de slutligen där känna sig helt hemmastadda och ej vilja för någon del undvara dessa små kyrkobe- sök, och hvilken hjälp detta skall blifva dem en gång, när de komma ut bland världens frestelser, det ligger för en och hvar i öppen dager.
Alltså, I föräldrar, tagen edra små med Eder, när I gån till Herrens tempel, fören dem frimodigt fram till den store barnavännen, han skall förvisso icke kasta dem ut!
Förhållen dem ej denna deras bar- narättighet i församlingens gudstjänstsfirande och betänken Eder, innan I sägen, att de däraf icke kunna draga någon som helst nytta!
Den som säger så, visar därigenom, att han ingalunda förstår det öppna, oförderfvade, emottagliga barnasinnet, hvil- ket ofta mycket lättare än vi stora fattar Guds rikes hemligheter!
En seensk koinna.
Några ord o m inackorderingar.