Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Filharmoniska sällskapets andra abonnementskonsert i tisdags afton å Musikaliska akademien hade ett alldeles säreget intresse, genom att då för första gången framfördes ett nytt större verk af en svensk tondiktare, vår uppburne skald Gunnar Wenner- berg, s o m ännu i sin framskridna ålder d ä r m e d ådagalagt en inspiration och skaparkraft, s o m äf- ven högt dugande u n g a krafter på tonkonstens fält kunde afundas h o n o m.
Till Jacobus de Be- nedictis vidt kända sequens » Stabat mäter », s o m sedan sekler eldat så m å n g a tonsättare till alst- ring, har nu den s v e n s k e " kompositören fogat en m u s i k för soli, b l a n d a d kör och orkester, s o m er- bjuder mycket intresse och i v i s s a delar kan er- k ä n n a s bland det bästa, som utgått från h a n s rika musikaliska ingifvelse.
Att ens något utförligare följa gången af hr W e n n e r b e r g s » Stabat mäter » förbjuda oss både plats och tid, m e n s o m synnerligen verknings- fulla pointer däri vilja vi framhålla inlednings- och slutkörerna, det n ä r m a s t efter första kören följande sköna altsolot, s o m genom fru Jungstedt Lindens tolkning gjorde ett gripande intryck, s a m t kvartetten m e d k ö r » Inflammatus e t a c c e n s u s ».
U n d e r hr A.
Hallens ledning fick det intres- santa verket ett erkännansvärdt f r a m f ö r a n d e; så- v ä l kör s o m orkester skötte sig väl, och solister- na, b l a n d hvilka, s o m sagdt, fru Jungstedt-Linden särskildt glänste, inlade ock all förtjänst o m sina partier; fröken Frödins s o p r a n s o l o n vilja vi sär- skildt n ä m n a.
De öfriga m e d v e r k a n d e voro hr och fru Brag, fröken Hallgren och en amatör.
Den tillstädesvarande k o m p o s i t ö r e n hyllades vid konsertens slut m e d uthålligt och synnerligen lif- ligt bifall, i hvilket konungen och kronprinsen, s o m bevistade senare hälften af konserten, t o g o d e l.
Konserten inleddes m e d Bach-Aberts ofta förut gifna preludium och fuga m e d koral.
Aulinska kvartettens fjärde kammarmusiksoiré gafs i onsdags, och hinna vi sålunda, all den stund tidningen då redan lagts i press, ej m e d d e l a nå- got närmare o m d e n s a m m a förrän i nästa veckas nummer.
Musikföreningens förut bebådade konsert k o m m e r att äga rum n ä s t k o m m a n d e tisdag den 7 dennes.
1893 ett ljud, likt undertryckt skratt, skakade hen- nes granna kropp.
Nu, ' då en paus efter fröken Ullas häftiga svar uppstod, hoppade papegojan hastigt ned och in till sin husbonde, såg upp till honom med ett litet elakt kraxande och började där- på ifrigt samt med tillhjälp ar både näbb och klor klänga och vingla sig från rummets lägre möbler till de högre, tills hon slutligen med stor möda och ansträngning kom upp på kakelugnsspjället, därifrån hon ropade: » Polly framl Polly fram! » » Jag skall sedan se på det här, fröken, » sade den gamle herren, med möda hållande sig för skratt öfver Pollys upptåg; men denna satt på spjället och såg lika djupt högtidlig ut som fröken Ulla, dä hon nu rekommende- rade sin komposition åt musikkännaren och aflägsuade sig.
Det är för ohyggligt att ha fått dylika drifkrafter in i det andliga odlingsarbetet, ty äfven där dessa demoniska krafter icke fram- bringa dårar, mänskliga vrångbilder, pessimi- ster och själfmördare, borttaga de människans ädlaste fröjder.
Den afuns- och äresjuke känner icke den glädje, som ligger i själfva den skapande för- mågan och det därmed följande arbetet.
En sådan sjuk själ har ingen aning om, hur upp- lifvande det är, då en ny tanke, en ny plan till något nytt arbete uppstår, och man tror sig se, att detta arbete skall blifva till gagn och glädje äfven för andra.
Men kommer tanken på att vinna ryktbar- het därmed, då är det äfven förbi med den rena- ste fröjden, de harmoniska färgerna, som blefvo sedda af själens öga, blekna och ersättas af mer eller mindre osmakliga » effekter ».
Detta icke blott inom konst och litteratur, utan äfven vid andra arbeten; och hur bra det till exempel än kan vara att förfärdiga ett broderi för en utställning, så tror jag icke, att den, som utför det med tanken fästad pä hvad uppseende det skall göra och om det skall vinna pris, kan känna den fröjd vid ska- pandet, som flydda tiders kvinnor erforo, då de under veckans trägna husbestyr och an- strängande göromål i andanom sågo hän till lördagseftermiddagen för att då få tid utföra något finare arbete eller profva mönster och uppbindning till någon ny väfnad, hvartill idéen och planen uppstått under de dagliga sysslorna.
De voro ljufliga, dessa lördagseftermiddagar, då handen utförde hvad fantasi och tanke ska- pat, var det än ingenting större eller mera än randningen till ett nytt klädningstyg eller mönstret till en ny stickning.
Glädjen i att skapa, att verka, är en stor och välsignelserik drifkraft; olyckliga äro de människor, som fått den utbytt mot afund och äresjuka!
Skalden J. Moe har skrifvit ett litet poem, » Ungbirken », hvilket borde läras och uppfat- tas i hvarje hem.
Poemet förtäljer om en ung björk, som fått sin plats vid brädden af en fjord, hvari den kan spegla sig.
För hvarje är, med hvarje dag växte det unga trädet, och dess krona blef allt större och löfrikare samt erbjöd tak åt hvarje sångfågel.
Men björken förundrade sig däröfver; den kände icke själf sin rang och skönhet, utan böjde stilla och ödmjukt sina fina, bladrika kvistar ned mot fjordens vågor och blef där- igenom skönare än alla andra träd.
Hvaraf kom sig denna tilldragande blyg- samhet?
Den unga björken stod bredvid buskar och IDUN tufvor, och då den speglade sig, tog den miste om sin egen spegelbild, och i samma mån som björken höjde sin krona mot ljuset, tyckte hon sig stiga nedåt och blifva mindre och ringare.
Och så utbrister skalden till slut: » D u dejlige birk, du ksere!
på dig vil jeg ofte se.
G u d give, jeg måtte laere, hvad du mig så smukt kan te: at vokse i eget öje nedad med hver en dag — at krone og at ophöje det vorder da Herrens sag! » % Medan snön faller.
Man kände hvarandra så godt som utan- till och det blef ett allmänt frågande: » Hvem är hon?
Hvem kan det vara? » då ett hög- växt fruntimmer i svart sammetsklädning med långt släp trädde in.
Hon var inte ung längre och såg tärd ut, med blek hy och skarpa linier.
Det mörka vågiga håret var starkt gråsprängdt vid tin- ningarna, och kring de präktiga ögonen lågo djupa skuggor.
Hennes hållning och sätt visade, att hon tillhörde de högre samhällslagren.
Hon uppehöll sig i staden, på genomresa till utlandet, öfverstinnan var en släkting, som hon ansett sig böra uppsöka, och mot sin vilja hade hon låtit öfvertala sig att uppskjuta afresan för att — som öfversten på sitt galanta sätt uttryckte sig — » illustrera festen ».
Hon kom ogärna, ty sällskapslifvet roade henne ej numera, och hon lefde ett inåtvändt lif och var rädd för nya bekantskaper samt visste, att hon här skulle möte idel främman- de ansikten.
Det låg också något förnämt afvisande och kyligt öfver hennes person, som stötte bort, på samma gång det mjuka och behagliga i hvarje rörelse oemotståndligt drog människor till henne.
Presentationen var gjord och nyfikenheten delvis stillad; men nöjd var man långt ifrån, ty lite hvar hade hört talas om henne och ville från början till slut ha reda på hennes förflutna och närvarande lif.
Här som öfverallt blef hon brännpunkten för nyfikenhet och intresse.
» Men hon var j u så vacker, glad och be- gåfvad, » sade majorskan T., en mumielik gam- mal dam med nyfikna, spelande ögon.
» Om hon var?
! » svarade öfverstinnan, som själf varit en skönhet och ännu tog sig ovan- ligt bra ut.
» Jag blir varm, bara jag tänker på det. » » Besynnerligt att hon kunde gifta sig med en så gammal man? » » Han fick korgen både en och två gånger, det vet jag säkert. » » Men det blef parti ändå! » » Hon lät väl öfvertala sig.
Fadern var lika utfattig som förnäm — det vet hela värl- den — och magen hade en kassakista utan botten. » 67 » Jag undrar, om hon är lycklig? » » Lycklig? » Öfverstinnans ögon fingo ett vemodigt spörjande uttryck då, hon betraktade sin gäst, där hon stod under ljuskronan, sam- talande med hennes man — som från första stunden gjort sig till hennes riddare — samt några yngre officerare, hvilka ifrigt eftersträf- vade samma ära.
Ljusskenet föll öfver det fint formade huf- vudet och den något skarpa profilen.
Den mjuka sammeten slöt sig tätt till den smärta, något tillbakaböjda figuren och visade till sin fulla fördel skuldrornas och armarnes behag- fulla linier.
» H o n är märkvärdigt bibehållen — men det gör ondt att se på henne, » tänkte öfver- stinnan, då hon gick för att taga emot en ny gäst, som visade sig i dörren.
» Nej, jag har aldrig förr varit här i staden och känner ingen, » svarade föremålet för den allmänna nyfikenheten på en af de frågor, som ställdes till henne.
I det samma tog hon ofrivilligt ett steg tillbaka, medan färgen vek från hennes kinder och ögonen fingo ett frågande nästan förskrämdt uttryck.
Framför henne stod en man med djupt ned- böjdt hufvud.
Hon kände igen honom just därpå, ty ingen hade någonsin i sitt sätt att hälsa henne förstått lägga denna hyllning utan ord.
Ett ögonblick var det, som hade det stora upplysta rummet förvandlats till ett böljande dimmigt haf, och det var nära att hon för- lorat besinningen; men med uppbjudande af hela sin viljekraft blef hon åter världsdamen för hvilken det framför allt gäller att maskera sina känslor.
Öfver blodvågorna, som slogo upp i hennes ansikte och återgåfvo det sin ungdomsfägring, kunde hon lika litet befalla som öfver den ofrivilliga glädjeblixten i ögat, och när hon såg upp med fuktigt varma ögon, visste han, att hon ej förmått glömma, hon heller.
Deras händer möttes för en sekund, medan de utbytte några ord utan mening eller sam- manhang.
Båda kände, att nyfikna blickar följde dem, och i nästa ögonblick tog hon öfver- stens arm och lät föra sig till buffeten, medan han sällade sig till en grupp lifligt samsprå- kande herrar.
Hur aftonen förflöt, visste ingen af dem.
Blott några få ord växlade de med hvarandra, rädda att förråda sig och osäkra på sig själfva; men hon visste, att hans ögon följde henne, hvar hon gick eller stod, och lämnade han blott rummet för ett ögonblick, saknade hon honom.
Hon talade mera och lifligare, än hon bru- kade, kinderna brunno, men händerna voro iskalla, och i ögonen låg en glöd, som hon var medveten om, utan att kunna dämpa.
Hon var vacker som fordom och visste det!
Han hade blifvit gammal.
Håret var all- deles hvitt och gestalten böjd, men det var samma varma glans i ögonen, samma vackra panna och uttrycksfulla, intelligenta drag, som hon älskat så högt.
Hon önskade, att festen aldrig skulle taga slut, ty hon kunde ej se sig mätt på honom, och ändock var det en pina att råka honom efter så många år — veta, att de aldrig skulle träffas mera — och kanske skiljas, utan att säga hvarandra ett enda vänligt ord.
Båda voro lika angelägna att uppfylla alla sällskapslifvets kraf; men medan de talade och svarade, skämtade och logo samt syntes intresserade af det obetydligaste ord eller
68 den obetydligaste personlighet — sågo och hörde de i själfva verket endast hvarandra — samt tänkte endast på att få utbyta några förtroliga ord, långt från denna svärm af lik- giltiga människor, som plågade dem.
— » År det nödvändigt att åka den lilla biten till hotellet? » frågade han och lade smeksamt pälskappan öfver hennes axlar.
» Jag kan skicka bort rain vagn. » I samma ögonblick kom det för henne, att han kanske skulle finna henne för intresserad — och det ville hon ej.
» Jag brukar ofta gå till fots efter sådana här festligheter, » till- lade hon urskuldande.
Han smålog och böjde sig ner för att hjälpa henne på med pälskängorna, som han tagit från den bugande betjänten.
Hon ordnade släpet och lade det öfver armen.
» Ändtligen! » tänkte båda, då den friska, kalla luften slog emot dem.
Men hvilken öfverraskning!
Marken var betäckt med ett tunt lager af bländande snö, och mjuka flingor föllo tätt och sakta ned öfver dem.
— De hade så mycket att säga hvarandra, så mycket att fråga — och mycket mer som ej fick eller kunde frågas — och nu gingo de tysta, utan att veta, hvarmed de skulle börja — blott lyckliga öfver att vara hvar- andra så nära.
» Hur går det med släpet? » var det enda han kunde hitta på att säga; » är det inte tungt? » » Tyngre bördor har jag burit, » svarade hon skämtsamt, men ångrade sig — han kunde ju tro, att det låg någon undermening i hen- nes ord.
Han gick och tänkte på, hvilket tilltalsord han skulle begagna; ty de hade varit du i forna tider, då de möttes i enrum eller skri- vit hvarandra till, men det gick ej för sig nu.
Ni — till henne — syntes honom afskyvärdare än allt annat — och den granna titeln föreföll så främmande och skiljande.
» Gå inte så fort, » bad han och lade sin hand på hennes arm.
Hon stannade tvärt.
» Redan innan jag sett en skymt af — af » — han tvekade — » af er, hade jag känt igen er. » » Hvarpå då? » frågade hon och sökte läsa i hans drag de gångna årens tankar, sträfvan, känslor och strider, som lämnat så djupa spår efter sig.
» På den kära stämman med sina rika ton- fall. » Han tystnade tvärt, ty det kom för honom så lifligt, hur smekande ömt hon ut- talat hans namn i forna tider.
Hon tänkte med smärta på, att all ömhet liksom frusit bort inom henne, och att det ej fanns någon, som lade märke till, om det låg gråt eller glädje, kärlek eller bitterhet i hen- nes stämma.
» Hvarför uppehåller ni er här i staden? » frågade hon efter en stunds tystnad.
» I och för en lifsfarlig operation — man har skrifvit efter mig. » » Ja, ni har blifvit en berömd man — och en nyttig man. » Hon såg upp på honom med blickar, som tydligt visade, att hon var stolt öfver honom och väl kände till de yttre dragen i hans lif.
» Så underligt att vi skulle råkas, » sade hon sakta.
» Herren vare lofvad, att vi gjorde det, » svarade han innerligt.
» Allt blir lättare att bära nu. » IDUN 1893 Hon såg upp med en hastigt frågande blick, ingen af dem hade vetat, hur mycket eld som men slog ned sina ögon för den varma glöden ännu fanns kvar.
i hans.
Skulle det nu bli att kämpa samma för- De hade älskat för högt att någonsin kunna tviflans kamp på nytt?
glömma eller upphöra att sakna, och båda Nej!
Båda visste, att ur detta samman- kände en egoistisk glädje öfver att i hvarand- träffande skulle växa upp kraft, vilja och ras drag återfinna spår af genomgångna li- förmåga att lefva fullare och rikare, ej en- danden.
dast för egen del, utan för andras.
De stodo på hotelltrappan, hand i hand.
Det hade inte varit hennes börd eller fa- derns maktspråk, som skilt dem åt; ty inga Plötsligt — alldeles ofrivilligt — böjde han böner eller hotelser kunde inverka på hennes sig ned och kysste henne innerligt, varmt och beslut att äkta den hennes hjärta valt.
passionsfritt — ett afsked för lifvet — och Det var från honom hindret kommit i form hon besvarade kyssen, medveten om att ej be- af en gammal förbindelse — - ett gifvet löfte höfva rodna för sig själf, för honom eller den, hvars namn hon bar.
— som han försökt, men ej lyckats bryta.
Ännu när dörren slagit igen efter henne, Han hade burit följderna af sin ungdoms- kunde hon genom glasrutan se honom, där förvillelse nu i många år.
Hon tordes, ville och kunde ej fråga, hur han stod kvar med det djupt böjda obetäckta hufvudet, öfver hvilket snöflingorna sänkte sig hans äktenskapliga lif gestaltat sig.
tillika med hennes varma förbön om välsig- Hotellet låg framför dem.
» Låt oss gå ett enda slag här, » bad han nelse och frid.
och vek af inåt en liten trädplantering, där snön låg dunlik och skimrande öfver den minsta gren.
Det elektriska ljuset från hotellet kastade en blek blåaktig månglans öfver alla föremål, och det var lika ljust som om dagen.
» Och det är säkert, att ni förlåtit mig? » frågade han.
» Det var länge har nu utgått.
Det enastående lifliga intresse, som vår tåfiing uppväckt öfver hela landet, sedan. » synes resultera i ett betydande stort antal Båda brunno af begär att veta, hur stor Under den gångna måna- roll de ännu spelade i hvarandras tanke och tåflingsskrifter.
dens sista dagar bokstafligen öfversvämmades känslolif, men ingen vågade fråga därom.
» Och ni är lycklig, hoppas jag? » sade hon, vi däraf.
Detta nummer lågges emellertid allt för ifrig att åtminstone få veta något.
tidigt i press, för att vi skulle kunna hinna » Jag har mitt arbete. » verkställa någon hopsummering och meddela » Ja, har man bara ett mål! » någon ens approximativ summa af antalet » Och så har jag mina barn — de arta deltagare.
Detta får således anstå till nästa sig bra, Gud ske lof! » nummer.
Emellertid kommer nu omedelbart del Han hade rört vid den sårbara punkten jättelika arbetet med listornas öppnande, sor- inom henne.
» Barn!
Ja, när man det har, måtte ingen- terande och granskning att begynna under noggrant iakttagande af de offentliggjorda ting vara svårt! » svarade hon bittert.
reglerna och under herrar prisdomares kon- Det kom med ens för henne, hur ensam troll.
Huru snart detta, arbete kan vara hon stod, samt hur planlöst och onyttigt hen- helt och hållet afslutadt och tåflingens resul- nes lif varit, och hon fattades af ett brinnan- tat offentliggöras, är för närvarande omöj- de begär att uträtta något nyttigt och godt ligt att bestämdt fixera, men våga vi tillför- liksom mannen bredvid henne.
säkra alla våra ärade tåflande, att från vår » Jag reser mycket, » återtog hon — » m e n jag sida intet skall sparas af möda eller omsorg skall hitta på något annat att fylla mitt lif för att så fort som möjligt få det klart.
med — något bättre. » På framställda förfrågningar vilja vi med- Hennes ögon strålade, som såge hon i fjär- dela, att den segrande listan kommer att of- ran, ett mål värdt att nå.
fentliggöras i Idun.
» Om vi fått lefva tillsammans, » tänkte han, » skulle vi utvecklats på helt annat sätt — såvida det inte gått med oss som med de Redaktionen.
flesta — att kärleken nötes bort mot den dagliga samvarons alla stötestenar.
Bättre då — tusen gånger bättre — att det är som det ärl » Tiden för vår om ordet pristäfling " fosterland " Sk Det var sent, snön föll allt tätare och lade liksom en hvit slöja öfver hennes pälskappa och svarta spetsduk.
Han vände och gick fram till hotellet.
» Nu träffas vi säkert aldrig mera, » sade han sorgset.
» Det tror jag inte heller, » svarade hon sakta.
» Är du ledsen, öfver att vi råkades? » » Nej! » Hon såg frimodigt upp på honom, men det stod tårar i hennes ögon.
Emellan detta och deras senaste samman- träffande lågo år af genomkämpad smärta och saknad, kufvad längtan och ömhet.
Ä n - nu för några timmar sedan trodde båda, att de glömt — och kom minnet än åter för att göra sig påmindt, hade tid och afstånd lagt sig likt aska öfver förkolnade bränder — Sällskapston.
En m a n s ord i kvinnofrågan.
en reflekterande deltagaren i våra da- gars sällskapslif kan icke undgå att märka den ytlighet, som karaktäriserar detsamma.
Särskildt skall han förvånas öf- ver den påfallande innehållslöshet, hvilken vanligen präglar samtalet mellan damer och herrar af den yngre generationen.
» Hur fann fröken den senaste balen? » » Förtjusande!
Dansade till kl. 3 på mor- gonen.
Öfverdådigt roligt! » » Min nådiga bevistade naturligtvis herr X:s och fröken Y:s bröllop? » » Ja visst.
O, hvilken gudomlig bruddräkt!
Man trodde sig skåda en af feerna i » Tusen och en natt »! »
IDUN 1893 Då programmet är synnerligen lockande och så utmärkta solister s o m grefvinnan Mathilda T a u b e, f. Grabow, s a m t hr Arvid Ö d m a n n, C. F. Lund- qvist och S a l o m o n Smith k o m m a att medverka, torde donna konsert kunna räknas s o m ett ovan- ligt envonemeut bland s ä s o n g e n s musiktillställ- ningar.
T i l l f ö r m å n f ö r de n ö d l i d a n d e i N o r r l a n d gifvas den 1 2 och 1 4 dennes tvänne föreställningar å k. operan, anordnade af grefvinnan Taube, född Nerman.
Programmet är sålunda bestämdt.
För- sta numret består af lustspelet » S p a r l a k a n s l ä x o r », där hofintendenten Knut A l m l ö f innehar den roll, i hvilken han så m å n g a gånger framkallat riktiga högtider af skratt och s o m för öfrigt spelas af Dramatiska teaterns artister.
Därefter följer sång af en musikälskarinna.
S å k o m m e r » Sista hvarf- vet », där grefvinnan T a u b e, född N e r m a n, gör sitt, o m ock endast tillfälliga, återinträde på den scen, s o m i m å n g a år räknade henne bland sina intelligentaste krafter.
Hennes medspelare denna gång är direktör Fredrikson.
Därpå följande num- mer bereder publiken nöjet att få återhöra gref- vinnan T a u b e, född G r a b o w.
Till slut gifves » N y a garnisonen », spelad af damer och herrar, icke tillhörande teatern, m e n där de förnämsta roller- na utföras icke blott af Georg Norrby, s o m åta- git sig att utföra Sansquartier, och hrr Grunder och Strömberg, utan där äfven hr Arvid Ö d m a n n k o m m e r att uppträda, hvilket onekligen förlänar en mindre vanlig glans åt det g a m l a lustspelet.
Vi anse o s s böra p å m i n n a, att de blå biljetter- na gälla till middagsföreställningen söndagen den 12 och de röda till aftonen den 1 4 m a r s.
En lärarinnas roman.
E n s v e n s k kulturbild, tecknad på verklighetens grund för Idun af Algot Sandberg.
(Forts.) löstes d a m m a r n e för tårefloden.
Kerstin snyf- t) å tade konvulsiviskt.
E n s a m!
ensam!
Den a r m a modern hade dött allena.
dottern hade hon lämnat allena!
A h, det var b i t t e r t.
bittert!
Medan hon grät, hade kandidat Filén fattat hen- nes hand.
Utan att veta det, lät hon h o n o m be hålla den, och då tårarne fortforo att flöda, s m ö g han armen om hennes lif och lutade hennes huf- vud mot sitt bröst.
» E n s a m, e n s a m!
» kom det ånyo från de snyf- tande läpparne.
» N e j, ni är icke e n s a m!
Då for hon upp och stirrade p å h o n o m.
» H v a d har ni gjort? » Hennes tårar stannade, och hon stirrade på h o n o m förskräckt.
Han stod framför henne blek och allvarlig.
» Fröken Sangvin.
Kerstin, » sade han, » för- låt mig.
Jag vet väl, att detta tillfälle icke är det rätta att tala o m sådant, s o m m å s t e vara under- ordnadt, då m a n fått någon hjärtesorg.
Men när jag såg er lida, var j a g mig icke själf mäktig.
Jag älskar er, därför vågade j a g säga, att ni ej var ensam.
Jag skall ej nu tala m e r a därom.
När ni hunnit lugna er efter denna s m ä r t s a m m a underrättelse, skall j a g k o m m a åter för att höra ert svar.
N u gäller det, att ni lugnar er.
Jag kan ej l ä m n a er ensam.
Lätta ert hjärta.
Jag vill vara ett tyst och deltagande vittne till en kärleksfull dotters sorg öfver en älskad moders bortgång.
Jag vet, h v a d det vill säga, ty j a g har själf förlorat min m o r.
Och Kerstin grät.
H o n ville genast resa, m e n han sade henne, att det j u icke tjänade till något.
Det s o m skett, kunde ej ändras.
H o n m å s t e s a n s a sig.
De skulle följas åt till prästgården.
Kyrko- herden Magni kunde säkert gifva de bästa råden.
Efter den exalterade smärtan k o m reaktionen, och Kerstin fogade sig efter kandidat Filéns för- slag.
I den mörka vinterkvällen begåfvo de sig på väg till prästgården.
Där mottogs Kerstin m e d en öm kärleksfullhet, s o m gjorde hennes stackars hjärta godt, och hon insåg, att kyrkoherdens råd voro bäst att följa.
Hon skulle stanna i präst- gården ett par dagar, sedan h o n skrifvit till m a - dam Holm, att hon skulle k o m m a hem först efter julen.
Kandidaten skulle under tiden sköta hen- nes skola.
Naturen tog dock ut sin rätt, och det dröjde m å n g a dagar, innan Kerstin P r i s n e d s ä t t i i i n g S p i s - 2c å ~4to * K n ä c k e b r ö d O. 71 kunnat tillkämpa sig så mycket lugn, att h o n kunde återtaga sitt arbete.
^ndtligen var dagen för afslutningen inne.
Den ruskiga skolsalen kläddes m e d granar, och barnen k o m m o för tillfället litet u p p s n y g g a d e och intogo sina platser.
Kyrkoherden Magni var där, o c h skollärare Lager och fröken Vallin och alla gratu- l e r a d e den sorgklädda allvarliga Kerstin till det goda resullat hennes korta undervisning lämnat.
Kerstin kände ingen saknad att l ä m n a sin lilla k a m m a r e i skolhuset och flytta öfver till den gäst- vänliga prästgården, där h o n blifvit bjuden att vistas kvar öfver j u l e n.
Det blef en stilla och fridfull helg.
Sorgens bitterhet hade så s m å n i n g o m upplösts till resigna- tion.