Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Gustaf har be- synnerligt n o g inte det minsta sinne för familjetraditioner eller familje- skatter.
H o n däremot!
O m kusin visste, hvilken trygghet det är för mig att veta, att när jag är d ö d o c h borta, hvar sak får stå kvar på sin plats, därför — o c h för ingen annan orsaks skull — att den står där nu.
Agneta vill inte rubba något.
Och när h o n inte vill, så sker det inte.
— Sade du något, min vän! » » Nej, » ljöd det doft.
» Kusin har inte någon aning o m, hvad sådana här små tysta varel- ser äro energiska, de få andra att göra som de vilja, fast det ser ut, s o m o m de alltid gåfve efter.
Nå ja, m e d riktigt despotiska varelser — s o m med mig — lyckas det inte.
Det är ju kusin, s o m påstår, att j a g är en despot.
Jo, det var det jag ville säga, när h o n inte vill, så sker det inte.
Jag önskar att kusin Hägersköld sett Agneta, då konsthandlaren från S t o c k h o l m var här.
Ja, n u skratta vi båda åt det, m e n då togo vi det hårdt nog.
Det var också en historia!
E n sådan dag!
Kan kusin tänka sig, han b j ö d m i g tjugu tusen kronor för det gamla skåpet.
Gustaf hade berättat för h o n o m o m vårt gamla skåp, o c h han reste e n k o m hit ner för att se på det.
Gustaf tyckte att jag b o r d e reflekterat på anbu- det, då det var fråga o m en så stor summa.
Reflektera!
Inte en sekund.
Hvarför skulle jag göra d e t?
Konsthandlaren bjöd också på de här två kungsstolarne — s u m m a n k o m m e r jag inte ihåg — jag försöker g l ö m m a allt obehagligt.
Och kan kusin tänka sig, han gillade också mina sévres- vaser o c h mitt gamla Mariebergsporslin o c h mitt herdepar därborta och de kinesiska urnorna!
Agneta plockade undan de gamla sakerna ur de andra r u m m e n, m e n i det här öfverrumplade han oss.
Jag ville na- turligtvis inte vara ohöflig, eftersom han kände Gustaf o c h på sätt o c h vis var min gäst, m e n jag var alldeles olycklig, innan vi blefvo af m e d h o n o m.
Det ryste i mig, när han såg på mina saker, o c h när han rörde vid d e m.
» O m H e n n e s Nåd ångrar sig » — sade han, när han satt i vagnen.
m Under det den gamla damen talade, satt baron Hägersköld o c h stir- rade framför sig.
H a n s ansikte hade fått ett stelt, nästan hårdt uttryck.
H a n knöt handen s o m m o t en osynlig fiende.
Men han yttrade ej ett ord, vare sig till grefvinnan Fredrika eller till Agneta, s o m åter gått fram till fönstret o c h blickade ut på snön, s o m föll stilla o c h tung i mjuka flockar.
Agneta hviskade mekaniskt till snöflingorna: » fort, fort, långsamt, långsamt », o c h h o n tyckte, att snön rättade sig efter hennes ord, s o m den gjorde, när h o n var barn.
H o n hörde att svärmodern läste u p p Marias bref m e d all dess modersbe- kymrade klagan och all dess vädjan till moster Fredrikas g o d h e t o c h välvilja.
» Det är ingen liten summa det vill till den här gången, » sade baron Hägersköld ogillande.
IDUNS JULNUMMER sådana sjåp.
Allting lägga de på oss.
Allting skola vi beställa.
Det enda d e vanligtvis kunna göra, är att prata i onödan, m e n när de en gång skola säga något, så kunna de inte det heller. » » Jag försäkrar farbror, att jag försökte.
Det k o m m e r att döda henne.
Det är farbror, s o m får göra det. » H a n reste sig upp o c h spärrade ögonen i Agneta.
» H v a d menar Agneta m e d, att jag skall göra det?
H o n menar, att jag skall gå emellan — det är det h o n menar. » Agneta svarade ej, » Gustaf är en » — utbrast han häftigt — m e n så hejdade han sig — » jag ville sagt en lättsinnig krabat, m e n så k o m m e r jag ihåg, att jag talar m e d hans hustru.
I m o r g o n skall jag säga det.
Det är tids n o g i m o r g o n.
Jag skall sofva på saken. » Men han sof inte.
Nästan hela natten gick han fram o c h åter i sitt rum.
Agneta hörde det.
H o n sof heller inte.
Följande m o r g o n reste baron Hägersköld, utan att ha råkat hennes nåd.
När Agneta önskade h o n o m lycklig resa, röt han något till henne om » d u m m a pojkar, s o m inte äro torra b a k o m öronen, m e n ge sig till att bråka o c h ställa till oreda, då man kunde ha det så lugnt o c h bra. » » Jag menar inte Gustaf, » tillade han, då han räckte Agneta handen o c h kysste h e n n e.
Grefvinnan Fredrika var m y c k e t stött på h o n o m: » Man k o m m e r som ett yrväder o c h reser, utan att säga adjö, det är också manererl Hägersköld blir konstigare dag för dag. » Och h o n ville alls inte höra på, när A g n e t a skulle till att framföra farbror Hägerskölds hälsning o c h ursäkt.
» Jag tycker hvad jag tycker i alla fall, » sade hon.
Och så k o m det ett m ö r d a n d e: » Hägersköld.
börjar bli gammal. » Sedan nämnde h o n ej hans namn den dagen.
MAMSELL JUSTINA.
I D d e n lilla s t a d e n s e n d a l å n g g a t a l å g o c k s å mamsell Jnstinas hus.
D e t var alldeles l i k t s i n a g r a n n a r, j a, alla h u s e n l ä n g s d e n oändligt långa gatans båda sidor voro i s j ä l f v a v e r k e t så l i k a, a t t m a n o f t a t o g miste o m d e m, när m a n skulle g å p å besök.
Några dagar senare k o m det ett bref från Gustaf, hvari han skref att han vore lycklig att kunna meddela sin älskade mamma, att hennes aktier v o r o sålda till ett betydligt h ö g r e pris, än det h o n själf gifvit.
» Nu skall Hägersköld bli flat, » myste hennes nåd, i det h o n lade ner brefvet.
» Tror du inte, A g n e t a?
» » Jag är säker på, att han blir m y c k e t glad, o m du skrifver till h o n o m o c h talar o m för h o n o m, hur glad du är. » » Det är inte så säkert det, lilla vän.
Kanske blir det tvärtom.
H a n är en sådan envising, att han n o g blir förargad öfver, att han inte fick rätt i, att det var oförsiktigt af mig att placera mina pengar i Gustafs företag.
Som o m j a g inte vet hvad jag g ö r!
Nej, förargad blir han, du känner h o n o m inte, min lilla vän, så bra s o m jag.
M e n jag skrifver väl i alla fall, o m inte för annat så för att reta h o n o m med, att när mina patiencer gå ut, så slår alltid det in, s o m jag tänker på.
M a n kan inte beständigt tiga o c h låta udda vara jämnt. » » Får jag kyssa dig, svärmor, du är så söt, där du sitter o c h retar u p p dig. » » Men du är också glad, Agneta.
Ser man p å!
Jag har riktigt varit stött på dig, för att du inte haft intresse för den här saken.
Jaså, jag skall skrifva nu genast?
Ä r det så b r å d t o m?
Nå, var då snäll o c h gif mig det lilla schatullet o c h klaffbordet.
V e t du, Agneta, h v a d jag inte får g l ö m m a att påminna h o n o m o m?
» » Nej. » » Att han ännu inte betalt mig den där tolfskillingen, det g l ö m d e jag totalt af, när han var här sist. » Gamla grefvinnan drog fram den smala guldkedjan m e d sin lilla guldnyckel.
När hon ö p p n a d e schatullet, slog det emot h e n n e en doft af torkade rosenblad o c h lavendel.
Illustrerad af V I C T O R A N D R E N.
med en Små hvitkalkade envåningshus m e d g u l a eller r ö d a t e g e l t a k, s t o r a b l a n k a f ö n - ster m e d r i k t b l o m m a n d e p e l a r g o n i e r o c h gula toffelblommor samt en dörr på midten liten trätrappa utåt gatan.
Mamsell Jnstinas hus låg m i d t framför en gränd, s o m ledde n e d åt h a f v e t o c h h a m n e n.
H o n k u n d e s i t t a i sitt f ö n s t e r o c h m e l l a n p e l a r g o n i e r n a s rika b l o m m o r se, h u r u s k e p p o c h ångbåtar g l e d o u t o c h i n s a m t h u r u h a f v e t s k i f t a d e från k l a r t k a l l t b l å t t m e d h v i t a k a m m a r till v a r m t g r å t t m e d s t o r a t å n g m a s s o r v i d östanvind.
H u s e t h a d e m a m s e l l J u s t i n a ärft efter s i n a f ö r ä l d r a r.
Det h a d e v a r i t h e n n e s h e m, allt s e d a n h o n k o m till v ä r l d e n.
O c h h o n v a r n u ö f v e r s e x t i o f e m år.
S t ö r s t a d e l e n a f sitt l i f h a d e h o n t i l l b r a g t s i t t a n d e i d e t t a fönster.
M e l l a n s t ä n d i g t f r o d i g a h ö g r ö d a p e l a r g o n i e b l o m m o r, så- dana s o m p å folkspråket kallas » B r i n n a n d e k ä r l e k », h a d e h e n n e s ansikte tittat fram.
B l o m m o r n a h a d e vissnat, lika lifskraftiga o c h färgrika.
KUST R O E S T.
och nya hade kommit i stället, Mamsell Justinas u n g a anlete hade äfven så s m å n i n g o m v i s s n a t.
D e n f o r d o m friska m a t t h v i t a h y n v a r n u g u l, f å r a d o c h skrynklig.
H e n n e s kinder liknade dessa för tidigt skördade runda v i n t e r ä p p l e n, s o m s k r u m p n a o c h s k r u m p n a, ä n d a till d e s s h v a r j e d r o p p e l i f s k r a f t t y c k e s f ö r t o r k a d, m e d a n e n s v a g s k i f t n i n g af d e n röda färgen d o c k dröjer kvar på ytan.
H e n n e s e n g å n g rika, b u c k l i g a h å r v a r t u n t o c h g l e s t, m e n h o n b a r d e t så, s o m h o n h a f t d e t i ö f v e r f y r t i o år, d j u p t n e d k a m m a d t ö f v e r t i n n i n g a r n a o c h h ä n g a n d e löst i ett stort svart sniljenät, s o m m e d en skär bandrosett knöts öfver hjässan.
D e t märkvärdigaste hos mamsell Justina voro d o c k hennes ö g o n; s t o r a d j u p a ö g o n, n u v i s s e r l i g e n n å g o t m a t t a, m e n fulla af f ö r v ä n t a n, l i k s o m a f e n h e m l i g f ö r h o p p n i n g.
D e t u t t r y c k af s p ä n d o c h v a r m b i d a n, h v a r m e d d e i b l a n d stirrade m e l l a n b l o m b l a d e n n e d å t g r ä n d e n o c h utåt hafvet, t y c k t e s p a s s a l i k a i l l a t i l l s a m m a n s m e d h e n n e s år s o m m e d d e t d r a g a f sluten, oböjlig envishet, hvilket hvilade öfver h e n n e s h o p k n i p n a t u n n a l ä p p a r, j a, l i k a illa, s o m d e s k ä r a h å r b a n d e n o c h d e n i l j u s a g l a d a f ä r g e r h å l l n a d r ä k t e n p a s s a d e till h e n n e s å l d e r d o m l i g a person.
D e n n a hennes förkärlek för skära dräkter, hattar o c h b a n d hade också hos stadens yngre generationer väckt m y c k e t löje; m å n g a spefulla blickar följde henne, då h o n v i s a d e sig ute, o c h » R o s e n i t ö r n e » v a r d e t n a m n, s o m s l u n g a d e s efter h e n n e s m a g r a l å n g a gestalt, när h o n rak o c h o b ö j d g i c k sin v ä g framåt, u t a n att t a g a n o t i s o m n å g o t o m k r i n g s i g.
Mamsell Justina h a d e trots de f e m o c h sextio åren lifvet ännu framför sig.
H o n h a d e i n t e t a f s l u t a d t att se t i l l b a k a p å, h v a r k e n m e d s a k n a d " eller å n g e r.
IDUNS JULNUMMER H o n l e f d e, s o m h o n n u g j o r t d e t i f y r t i o år, a l l t i d i n u e t, a l l t i d i b i d a n p å h v a d d a g e n s k u l l e b r i n g a h e n n e, v i s s o m att, h v a d h o n v ä n t a d e, d e t s k u l l e k o m m a, att h e n n e s s t å n d a k t i g h e t o c h fasthet, s o m h o n kallade det, skulle segra.
Och fast och ståndaktig, med det envisa draget öfver i detta enda, g i f v a efter, h o n Och hon han avancerat H a n h a d e j u o f t a k o m m i t p å b e s ö k till h e n n e.
Då hade h o n p r y d t sig i sin bästa skära dräkt, o c h d e h a d e p r o m e n e r a t s o m förr utåt strandheden.
M e n de p l o c k a d e ej längre nejlikor, skrattade o c h skämtade o c k s å m i n d r e ä n förr.
Ofta sutto d e helt tysta b r e d v i d hvar- andra o c h r y c k t e otåligt i det strida strandgräset.
de tätt slutna läpparna, satt h o n därför d a g u t o c h d a g in, k l ä d d i skära b a n d b a k o m pelargonien, v ä n t a n d e o c h väntande.
D e n h o n väntade k o m verkligen också.
stora H a n k o m, o m ej ofta, så d o c k r e g e l b u n d e t, än m e d d e n g u l a d i l i g e n s e n, s o m f ö r m e d l a d e p e r s o n t r a f i k e n till g r a n n - M e n l y c k l i g a v o r o d e, så l y c k l i g a, a l l t j ä m t så l y c k l i g a!
O m n å g r a år, b a r a n å g r a få, b a r a f e m, s e x k a n s k e, så s k u l l e h a n v a r a sin e g e n, så skulle d e aldrig m e r a skiljas.
Bara litet t å l a m o d!
Ä n n u en liten v ä n t e t i d!
O c h åren hade gått.
H e n n e s u n g d o m h a d e också gått.
Väntetiden hade blifvit lång.
staden vid sundet, ä n m e d n å g o t s k e p p därifrån, s o m anlöpte d e n lilla h a m n e n.
Alla kände h o n o m: det var mamsell Justinas gamle fästman.
O c h alla v i s s t e m y c k e t v ä l, h v a r f ö r h a n k o m: f ö r att se, o m de skära b a n d e n u t b y t t s m o t andra af dunklare färg.
O c h hela staden v r e d sig i v å l d s a m t skratt för hvarje g å n g h a n åter reste bort, m e d a n det g a m l a ansiktet m e d d e n ung- d o m l i g a h å r p r y d n a d e n f o r t f o r att t i t t a u t g e n o m f ö n s t e r r u t a n.
M e n så h a d e h a n e n d a g o f ö r m o d a d t k o m m i t till s t a d e n.
N u var l y c k a n deras: det egna h e m m e t!
N u skulle bröllopet bestämmas.
H v a d m a n i d e n s t o r a m u n t e r h e t e n e j l a d e m ä r k e till, v a r att d e d j u p a ö g o n e n o c k s å f ö r h v a r j e g å n g s y n t e s m a t t a r e, lik- s o m t r ö t t a af h e m l i g a tårar, s a m t i d i g t m e d att d e b l e k a l ä p p a r n a v o r o ä n n u m e r a fast o c h envist h o p k n i p n a.
D e t skulle d e n aftonen bli skarpskyttebal dag vid juletid flög snabbt som ett skandalrykte O c h i alla d e s m å e n v å n i n g s h u s e n den gula kareten, s o m långsamt n e d för den knaggliga H o n hade brusat u p p: — Ä r j a g d å så g a m m a l o c h ful n u, t y c k e r en — L i k s o m d e t s k u l l e v a r a m i t t f e l, att j a g fått v ä n t a så l ä n g e!
Ä r d u så s m å a k t i g r e d a n n u, så lär d u i n t e b l i g o d att g ö r a till n ö j e s s e d a n!
O c h att.
j a g b l i r ä l d r e år f ö r år, o m j a g får l e f v a, d e t rår j a g d å j u s t i n t e f ö r!
Det ena ordet o c h ledsen ut.
hade gifvit det andra.
Han h a d e sett o n d — Ja, n o g b l i r d e t m u n t e r t, o m d u j ä m t o c h s a m t b l i r så h ä r o r e s o n l i g!
K a n d u n u i n t e g ö r a m i g till v i l j e s i d e n h ä r lilla s a k e n!
K a n d u n u i n t e s t a n n a h e m m a eller t a e n a n n a n klädning, när j a g n u riktigt ber d i g d ä r o m.
j|amsell Justina satt e n s a m i diligensen.
H e n n e s ö g o n v o r o slutna o c h tårar rullade n e d för de vissna kinderna.
I h a n d e n h ö l l h o n ett s k r y n k l i g t b r e f.
H e n n e s l ä p p a r dar- rade o c h rörde sig, l i k s o m uttalade de tysta b ö n e r o m förlåtelse, v a r m a ord af kärlek o c h ånger.
— O c h k a n d u i n t e u n n a m i g d e t lilla n ö j e t o c h l å t a m i g få h a d e n h ä r skära, n ä r d u v e t, j a g t y c k e r o m d e n?
dödsbädd hon U n d e r m e r ä n f y r t i o år h a d e h a n v a r i t m e d e l p u n k t e n hennes tankar, hennes längtan, hennes väntan.
du?
— I m i n a ö g o n blir d u aldrig g a m m a l.
Men min hustru b o r d e v a r a f ö r s t å n d i g a r e ä n så, o c h n ä r m a n är t r e t t i o år f y l l d a, bör m a n inte spöka ut sig s o m en u n g flicka.
tittade o c h tittade m a n o c h skramlande rullade U n d e r m e r ä n f y r t i o år h a d e h a n, till h v a r s nu blifvit kallad, varit hennes hjärtanskär.
H a n s blick hade mörknat, d å han såg h e n n e, d e n trettioåriga, i d e n lätta ljusa dräkten.
h v i s k n i n g g e n o m s t a d e n, från h u s till h u s, från k ö k till k ö k.
— M a m s e l l J u s t i n a h a r s v a r t k l ä d d g å t t till d i l i g e n s k o n t o r e t!
— M a m s e l l J u s t i n a h a r l a g t af s i n a s k ä r a h a t t b a n d!
efter i D e n vackra mamsell Justina hade visserligen blifvit den gamla mamsell Justina.
M e n m e d ville hon, dansa ville h o n.
N u skulle h o n, k l ä d d i rosor, dansa v ä n t e t i d e n ut!
I n g e n beklagade henne, ingen tyckte s y n d o m henne.
I löjet blandades endast en smula h a r m öfver h v a d m a n kallade detta f e n o m e n af k v i n n l i g d å r s k a p o c h f å f ä n g a: e n v i s a g a m l a troll, f ö r d ö m d t n a r r a k t i g a fjolla, m u m l a d e s af m e r ä n e n f ö r b i g å e n d e, h v a r s b l i c k h a s t i g t s n u d d a d e ö f v e r f ö n s t r e t m e d d e friska, s y m - boliska b l o m m o r n a o c h det åldriga kvinnoanletet.
In enda hänseende!
Det enda, där h o n icke kunde s o m älskade dans o c h s k ä m t o c h ljusa, g l a d a färger!
h a d e fortfarit att d a n s a, att r o a sig, ä f v e n s e d a n till b o k h å l l a r e å " k o n t o r i d e n s t o r a g r a n n s t a d e n.
— Du — Du Bleka Och innan d e fingrar, för kan d å i n t e g ö r a e n u p p o f f r i n g för m i n s k u l l?
vill d å a b s o l u t bli e n t y r a n n i s m å s a k e r?
o c h v r e d g a d e h a d e de stått m i d t e m o t hvarandra.
k v ä l l e n v a r l i d e n, v o r o f ö r l o f n i n g s r i n g a r n a s t r u k n a af p å h v i l k a d e b l ä n k t s e d a n ett t i o t a l a f år.
H o n h a d e k n a p p a s t m ä r k t å r e n s flykt, h o n h a d e e n d a s t väntat, v ä n t a t: h a n skulle taga första steget, han skulle uttala f ö r s t a o r d e t, d e t v a r h a n, s o m h a d e o r ä t t, h o n o m t i l l k o m d e t att g i f v a efter.
D e t hade svidit i bådas hjärtan.
Kärlek, lycka, bröllop allt v a r b o r t a f ö r d e n r o s a f ä r g a d e k l ä d n i n g e n s s k u l l.
Under årtiondenas g å n g såg h o n sig i inbillningen alltid s o m en prinsessa T ö r n r o s; såsom en sådan ville h o n vinnas, m e d v e k a o r d o c h b ö n e r.
I r o s o r h a d e h o n v ä n t a t h o n o m år efter år, o c h k l ä d d i r o s e n s f ä r g s k u l l e h o n m ö t a h o n o m ä n n u e f t e r f y r t i o år.
— F ö r d ö m d a envishet, hade han m u m l a t förtviflad; ville h o n b a r a m e d e t t t e c k e n g e t i l l k ä n n a, att h o n å n g r a r s i g!
I n t e b e h ö f d e h o n säga ett e n d a ord, bara l ä g g a af d e n f ö r d ö m d a rosenröda hatten o c h b a n d e n o c h rosetterna.
T y ännu såg h o n lifvet o c h framtiden l i k s o m d e n dag, då h o n g a f h o n o m sin tro.
— S å s m å s i n t h a n är, h a d e h o n s n y f t a t i n n e i s i n lilla k a m m a r e; i all m i n t i d skall j a g b ä r a d e n h ä r f ä r g e n, h v a r d a g, ä n d a tills h a n b e r m i g o m f ö r l å t e l s e.
hägra f r a m f ö r sig, D å v o r o de b å d a helt u n g a.
H u r höllo de h v a r a n n ej kära!
H a n var då endast biträde i grosshandlarens b o d.
O c h hon var d e n täte ' s e g e l s ö m m a r e n s e n d a barn.
D e t var icke liten rang- skillnad, det.
M e n h v a d h a r v ä l d e n a t t b e t y d a till o c h m e d i e n s m å s t a d, d å m a n är u n g o c h s t a r k o c h k o m m e r m e d d e n » b r i n n a n d e k ä r l e k e n s » r ö d a b l o m m a i sitt k n a p p h å l att h v a r j e a f t o n h ä m t a s i n i r o s o r k l ä d d a flicka, u n g o c h f a g e r, till p r o - m e n a d utåt ljungheden längs stranden.
H a n h a d e farit t i l l b a k a till s i n H o n h a d e ärft lilla s t a d e n.
affär.
sina föräldrars h u s o c h blifvit b o e n d e i d e n Bref v ä x l a d e s n u s o m förr m e l l a n d e m.
B l o m m o r o c h små- g å f v o r p å m ä r k e d a g a r v i s a d e d e n e n e o c h d e n a n d r a, att m i n n e t var lefvande, varmt o c h vaket.
D å o c h då k o m h a n s o m förr p å b e s ö k.
H o n s a t t i sitt f ö n s t e r p å u t k i k e f t e r d e n d i l i g e n s eller d e n b å t, s o m f ö r d e h o n o m till h e n n e.
H v e m t ä n k e r p å s å d a n t, n ä r h a f v e t l i g g e r stilla l u g n t o c h rodnar i aftonsolen, m e d a n hela flottiljen af fiskarbåtar lägger u t till n a t t l i g t fiske.
S e, s e g e l n l y s a e l d r ö d a i d e t s t a r k a k v ä l l s - s k e n e t!
S e, h a f o c h h i m m e l b ä r a r o s e n s f ä r g — d e t är v å r a färger, kärlek o c h u n g d o m, f r a m t i d s h o p p o c h l y c k a.
M e n alltid bar h o n d e n ljusröda hårrosetten, o c h en b ö n o m f ö r l å t e l s e eller f ö r s o n i n g k o m a l d r i g ö f v e r h a n s l ä p p a r.
O c h åren g i n g o o c h g i n g o.
M a m s e l l J u s t i n a s k r u m p n a d e i h o p allt m e r; till r y n k o r n a i h e n n e s a n s i k t e o c h till d e t g l e s n a d e, g l a n s l ö s a h å r e t p a s s a d e u n g d o m e n s f ä r g illa.
D e n e n s a m m a g a m l a d a m e n i diligensen snyftade bittert.
H u r l y c k l i g a h a d e d e ej suttit p å d e n hvita h a f s s a n d e n, t i g a n d e, h a n d i h a n d o c h b l i c k a t u t åt d e t l u g n a d r ö m m a n d e h a f v e t; e l l e r h a d e de p l o c k a t de vilda, skära hednejlikorna o c h b y g g t planer för framtiden, k y s s t hvarandra, ö f v e r l a g t o c h b e r ä k n a t o c h k y s s t hvarandra igen.
Så lyckliga, så ofattbart — E n g å n g h v a r j e år h a d e h o n r e g e l b u n d e t r e s t till g r a n n - s t a d e n att b e s ö k a s i n g a m l e k ä r e s t a.
H a n v a r b l i f v e n e n f ö r m ö g e n m a n; h a n s b u t i k v a r d e n finaste i den staden.
M e n h a n h a d e o r d o m s i g att v a r a e n g a m m a l tvärvigg.
O g i f t v a r h a n, sin f ö r s t a k ä r l e k t r o g e n.
lyckliga.
H a d e h a n b l o t t i c k e v a r i t s å e m o t, att h o n d a n s a d e så g ä r n a!
H a d e han blott icke så envist fordrat, att h o n skulle p r y d a sig endast för h o n o m o c h vara allvarsam o c h förståndig i s ä l l s k a p m e d alla a n d r a!
H a d e h a n b a r a i c k e v a r i t så e n v i s N ä r h o n k o m till h o n o m o c h b o d d e i d e n lilla g ä s t k a m m a r e n, i n r e d d s ä r s k i l d t åt h e n n e o c h u p p l å t e n e n d a s t åt h e n n e, d å m y s t e t v ä r v i g g e n a f b e l å t e n h e t.
- D e t b ä s t a v i n, h a n ä g d e i affären, 27
IDUNS JULNUMMER silfverbrud.
O c h i själfva verket var h o n det j u — en silfverbrud i rosor!
D å hade brefvet k o m m i t: han döende.
Han räknade timmarna.
väntade på henne.
var Han H a n s h a n d h a d e darrat, då h a n skref d e t; m e n e j ett o r d s t o d d e t o m d e t g a m l a.
— H å r d n a c k a d i n i d e t sista, h a d e h o n m u m l a t f ö r s i g själf, d ä r h o n s t å t t l i k s o m f ö r l a m a d o c h o f ö r m ö g e n att r ä t t förstå, h v a d h o n läste.
Det sista?
H o n såg upp.
D e djupa ögonen voro ej längre matta.
D e glänste af feberaktig oro.
H e n n e s hjärta klappade s o m i u n g d o m e n s dagar, när h o n v ä n t a d e sin älskade.
Smärtan, s o m h o n känt d e n där dagen f ö r n ä r a f y r t i o år s e d a n, d e n s m ä r t a h o n aldrig velat erkänna, den h a d e d o c k legat där i frö.
N u växte den plötsligt u p p i kraft; d e n grep henne m e d en makt, s o m den endast brukar äga öfver u n g a hjärtan.
I mamsell Justinas hjärta lefde den u n g a kvinnans kärlek.
I årtionden h a d e den legat bunden, m e d våld kufvad.
Lifvet i hennes själs i n n e r s t a h a d e s t å t t stilla, p å s a m m a g å n g s o m d e t y t t r e så o b a r m h ä r t i g t r u l l a t fram öfver hennes hufvud.
N u b r ö t o alla k ä l l s p r å n g f r a m.
D e f l ö d a d e ö f v e r af å n g e r, a f s o r g, af k ä r l e k.
Icke — Det än!
Nej, nej, icke M a m s e l l J u s t i n a h a d e slitit d e n från sitt t u n n a h å r.
— Icke änl rosaban- än!
H o n h a d e ä n n u n å g o t att s ä g a.
H a n v ä n t a d e h e n n e, sin silfverbrud.
H o n skulle komma.
H o n h a d e ej m ä r k t d e f ö r v å n a d e blic- kar, s o m f ö l j t h e n n e, d å h o n d j u p t svart- k l ä d d g å t t g e n o m s t a d e n till d i l i g e n s k o n t o - r e t f ö r att f a r a till s i u v ä n t a n d e b r u d g u m.
Men detta var s k r a t t a d e åt m a m s e l l sista g å n g e n Justina.
man R y k t e t o m, hur d e t tillgått, då detta g a m l a fästefolk f ö r s o n a d e s, flög u t i n e j d e n, blef k ä n d t af h v a r m a n o c h v ä c k t e v ö r d - n a d o c h m e d k ä n s l a m e d ett lifslångt miss- tag, en lifslång sorg.
H a n låg i sin säng, t y s t o c h b l e k s a m t a n d a d e s t u n g t o c h flämtande; s v e t t e n stod h o n o m i pannan.
Hur lyckliga hade de ej suttit på den hvita hafssanden, tigande, hand i hand syntes på bordet, dukadt rosor o c h slipade glas.
H o n ö p p n a d e dörren sakta o c h stod på tröskeln.