Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Reser Ordföranden eller någon annan af Ledamöterne bort, ulan behörigen skedd anmälan, af den förre hos Styrelsen och af den sednare hos Ordföranden eller Styrelsen, och derigenom försummar något ordinarie sammanträde, eller annorledes afhåller sig från Styrelsens sammanträden, utan uppgifvet förfall, vare han för hvarje försummad sammankomst, förfallen lill Femton Riksdalers böter.
Är han under Åtta dagars lid, eller deröfver, frånvarande, bote Trettio Riksdaler, hvilka böter afdragas arlvodel och tillfalla stadens fattige.
Uleblifver han Irenne veckor, utan anmäldt laga förfall, skall han dessutom från sin befattning såsom Ledamot skiljas. § 4.
Fattar Styrelsen beslut, dervid icke det i Banko-reglementet föreskrifna antal Ledamöter är närvarande, eller hindrar pluraliteten någon Ledamot att lå sin mening i protokollet antecknad, ege samma ansvar rum, som i 1 § föreskrilves; och varder i allmänhet stadgadt, all den af Ledamöterne, som, vid förekommande frågor i Styrelsen, sig icke lill protokollet särskildt yttrat, anses hafva instämt uti pluralitelens mening. § 5- Upptäckes af Fullmägtige i Banken, eller af Revisorerne, sådant underlåtande, öfverskridande eller afvikande från reglementet och öfriga föreskrifter, hvarå åtal följa bör, anmäle de det genast hos Rikets Ständers Justitie-ombudsman, hvilken åligger alt ställa den eller dem af Ledamöterne, om hvilken eller hvilka en sådan anmälan skett, under tilltal inför Svea Hofrätt: och afhålle sig denne eller desse af Ledamöterne från utöf ningen af ledamots-befaltningen, från det anmärkningen af Banko-fullmägtige eller Rev'sorerne skett, intilldess den tilltalade blifvit genom laga kraftvunnen dom frikänd. § 6.
Är den tilltalade eller åklagaren missnöjd med Holrättens dom i dessa mål, ege han att deröfver, i den ordning i allmänhet för brottmål stadgadt är, anföra underdåniga besvär, hvilka hos Konungen, uti Dess Högste Domstol, upptagas och pröfvas. § 7. Expe ditions-Ulskottets Förslag till underd.
Skrifvelse, N:o 162. 57 § 7 1 alla andra förekommande händelser, hvilka här ofvan icke aro nämnda, galle allmän Lag lill efterrättelse."
NtO 169.
Uppläst och godkändt hos Kidd. och Adeln den 14 Nov. 1863.
Presle-Ståndel den 14 — — Borgare-Ståndet den 16 — — Bonde-Ståndet deri 16 — — Rikets Ständers underdåniga Skrifvelse, angående förändring af 4 §:n i Lagen för Rikets Ständers Bank.
N:o 71.) 8. A. K.
Sedan Rikets Ständer vid innevarande riksdag förordnat, att Bankens kapilalöfverskott eller grundfond skall utgöra en summa af Tjugufem millioner Riksdaler; så, och då det är af vigt att beloppet af nämnde grundfond varder bestämdt i Lagen för Rikets Ständers Bank, halva Rikets Ständer, för egen del, beslutat och lä härmed hos E. K. Maj:t i underdånighet anhålla, alt 4 § i åberopade
Lag, sådan densamma lyder i Kongl.
Kungörelsen af den 19 Augusti 1845, må förändras till följande lydelse: “Bankens kapitalöfverskott eller grundlönd skall, ulan beräkning af Bankens fasta egendom och inventarier, mynt- och medaljkabineltet deruti inbegripet, utgöra en summa af Tjugufem millioner Riksdaler, hvadan möjligen inträffande kapitalförminskning under året af vinsten ersättes. “ Rikets Ständer framhärda etc.
Prut. 1862—1863, 10 Sami. 1 Afd. 14 Haft. 58 Ecgpeditions-UtskoHets Förslag till underd.
Upplast oell godkändt hos Kidd. och Adelli den 14 .Nov. l«6:>.
Ot ^Presle-Slåndet den 14 — — Borgare-Ståndet den 16 — — Bonde-Ståndet den 16 -— — Rikets Ständers underdåniga Skrifvelse, angående ändring af 2 och 3 §§:ne i 3 Kap. Kyrkolagen.
(Lag-Utskottets Betänkande N:o 72 och Meni. N:o 83.) S. A. K. Hos Rikets Ständer har framställning blifvit gjord om ändring af föreskrifterna i 2 och 3 §§:ne af 3 Kap. Kyrkolagen i fråga om tid och ställe för barns befordrande till det heliga dopet.
Nyssnämnde 2:dra § lyder sålunda: “Alle, fullkomligen til verlden födda, och lefvande barn, skola af (heras föräldrar, åtminstone inom thel otlonde dygnet, til then helige döpelsen befordras.
Försummar någon thel af vårdslöshet, så skal thensamma antingen med kyrckioplickt af Cönsistorio beläggas, eller i thess ställe gifva något ansenligil till kyrckan och the fattige.“ 3:dje §:n innehåller följande stadgande: “Thel heliga dopet, skall alltijd värdeligen och gudeligen förrättas i kyrckan, när icke nödfall, eller andre skiälige orsaker äro, som fordra att barnet skall döpas hemma.“
Beträffande nu först den ifrågasatta ändringen af 2:a §:n, synes erfarenheten hafva ådagalagt, hurusom den lid af åtta dagar ifrån barnets födelse, inom hvilken, enligt denna §, barnet bör döpas, ofta varit alltför kort.
Oblid årstid, lång väg till kyrkan, barnets svaghet, med mera dylikt, utgöra i flera läll tillräckligt giltiga skäl för afvikelse från lagens nämnda föreskrift; hvadan det ock på många orter inom riket, så att säga, öfvergått (ill sed alt icke längre iakttaga samma föreskrift.
Vid sådant förhållande torde, pä sätt jemväl komiterade för kyrkolagens öfverseende, i sitt är 1846 afgilna förslag till ny kyrkolag, ansett, en ändring i denna del vara af beholvet påkallad; och har härvid den af bemälde komiterade föreslagna tid af sex veckor, inom hvilken barn bör döpas, ansetts lämpligen kunna antagas. Expeditions-Utskottets Förslag till anderd.
Skrifvelse, L\:o i63. 59 Rikets Ständer hafva derföre, för sin del, beslutat en sådan förändring af 3 Kap. 2 §, Kyrkolagen, alt tiden, inom hvilken barn skall till döpelsen befordras, bestämmes till sex veckor efter barnets födelse.
Hvad derefter angår 3 §:n, så, och enär samme § icke nämner annan ort för döpelsens förrättande, än kyrkan och hemmet, med hvilket sednare ord alltid förståtts barnets hem, lärer detta hafva gifvit anledning dertill, att prest vägrat döpa barn så väl i sin egen bostad, som å annat ställe, der preslen inträffat och dit barnet af sådan anledning blifvit lordt från föräldrahemmet.
Denna tillämpning, huru mycket den än må anses strida mot lagens anda, står dock i bokstaflig öfverensstämmelse med dess nuvarande ordalydelse.
För undanrödjande af det tillfälle lill misstydning, lagen sålunda lemnar. och de olägenheter, en sådan tydning kan medföra, torde alltså en förklaring af lagens rätta mening erfordras; Och hafva Rikets Ständer derföre, för sin del, jemväl beslutat den förklaring af 3 Kap. 3 § Kyrkolagen, att hvad i samma lagrum finnes stadgadt derom, all del heliga dopet skall förrättas i kyrkan, när icke nödfall eller andra skäliga orsaker äro, som fordra, alt barnet skall döpas hemma, ej utgör hinder derför, att dopet må, der skäl förefinnes, ske i prestens bostad eller å annat lämpligt ställe.
Hvilket Rikets Ständer härmed få hos E. K. Maj:t i underdånighet anmäla; framhärdande etc.
Ex])editions-Utskottets Förslag lill anderd.
Skrifvelse, N:o 464.
1 \:o 164.
Uppläst och godkändt hos Ridd. och Addri den 18 Nov. 1863.
Presle-Slåndel den 18 — — Borgare-Ståndet den 19 — — Bonde-Ståndet den 80 — — Rikets Ständers underdåniga Skrifvelse, i anledning af Kongl. Maj:ts nådiga Proposition med förslag till ny Sjölag.
(Särskilda Utskottets Betänkande N:o 2, Utlåtande N:o 3 och Mern.
Uti cn den 28 Februari innevarande år till Rikets nu församlade Ständer aflåten Proposition, har E. K.
Majit behagat i nåder förklara hurusom, med afseende å behofvet af en ny Sjölag, Rikets Ständer vid sisthållna Riksdag i underdånighet anhållit att, genom E. K.
Maj:ts föranstaltande, få till innevarande riksdag emotse ett efter nuvarande tidsförhållanden lämpadt förslag till ny Sjölag jemte stadgar i dermed sammanhang egande ämnen, men att, då jemförelsen med den utveckling lagstiftningen i detta ämne under sednare tider uppnått i andra länder, påkallat en fullständig omarbetning af det genom en särskild Komité på E. K.
Majits befallning utarbetade och, år 1847, genom trycket till allmänhetens kännedom befordrade förslag till Sjölag och reglemente för Handcls-sjöfarten, detta omfattande arbete icke kunnat utföras och i grundlagsenlig ordning granskas så tidigt, att det kunnat underställas E. K.
Maj:ts godkännande förr än riksdagen framskridit till tidpunkten för den nådiga Propositionen; dock som denna omständighet med afseende å den allmänna önskan och det länge insedda behofvet af en förbättring i förenämnda del af lagstiftningen, synts E. K.
Majit icke ovilkorligen böra utgöra hinder mot att då framlägga förslaget, enär Rikets Ständer möjligen kunde, om ock ej utan svårighet och vidtagande af särskilda åtgärder, medhinna förslagets granskning under riksdagens lopp, har E.
Iv. Maj:t derföre icke ansett
Sig böra underlåta att uppfylla Rikets Ständers ofvanberörda, jemväl af petitioner från de flesta af rikets större sjöstäder understödda, anhållan, och såmedelst sätta Bih. till li.
Prot. 1862—1863, 10 Sami. 1 Afd. 15 Höft. 1 2 Expeditions- Vis k otte Is Förslug till underd.
Skrifvelse, N:u 46 4.
Rikets Ständer i tillfälle att, derest så ske kunde, redan vid innevarande riksdag behandla det i omförmälda vigtiga ämne uppgjorda förslaget samt deröfver sig yttra; hvadan E. K. Maj:t låtit berörda förslag, åtföljd t af de, angående ämnet i E. K.
Maj:ts Högste Domstol och Stats-råd förda Protokoll, enligt 87 § Regeringsformen, till Rikets Ständers antagande framställa.
Vid det nådiga förslaget har icke fogats något reglemente för handels-sjöfarten, och af här ofvan omförmälda Stats-Råds-protokoll iuhemtas, att efter de grunder, som vid utarbetandet af nämnde förslag blifvit följda, allt hvad som i de äldre reglementena funnes, angående sjömäns förhållande till redare och befälhafvare blifvit i lagen upptaget, så att af dessa reglementens innehåll endast återstode hvad som rörde sjömanshusen, i hvilkas organisation och förvaltning E. K.
Majit eger, enligt den i grundlagen E. K. Maj:t tillagda lagstiftningsrätt, att vidtaga de förändringar, som kunna finnas nödige.
Majit sålunda bifallit Rikets Ständers ofvanberörda underdåniga anhållan, har E. K.
Majit, uti de den nådiga Propositionen följaktiga motiver för lagen, jemväl täckts meddela kännedom om de arbeten för erhållande af en ny Sjölag, hvilka föregått nu ifrågavarande förslag; och Rikets Ständer hafva dels häraf och dels genom eljest inhemtade upplysningar funnit, att redan för mer än ett halft sekel tillbaka nu gällande Sjölag af don 12 Juui 1667 jemte de öfver 80 år efter samma lags antagande utfärdade dithörande liufvudsakliga författningar:
Kofferdi-reglementet af den 30 Mars 1748 samt Försäkrings- och Haveristadgan den 2 Oktober 1750, ansetts icke längre motsvara sitt ändamål.
Enligt Kongl. Skrifvelsen den 12 Mars 1812 tillsattes nemligen en Komité med uppdrag att granska den gällande
Sjölagen och dermed sammanhang egande stadgar samt afgifva förslag till ny Sjölag.
Denna Komités arbete afslutades dock ej förr än den 1 Juni 1836, hvarefter ärendet vidare berodde på infordrade yttranden från vederbörande, så att detsamma först den 6 November 1845, dock endast beträffande sjelfva Sjölagen, kunde anses hafva vunnit sin slutliga beredning.
Då likväl, under tiden, ej blott en af verldens mest sjöfarande nationer (Holland år 1838) erhöll en ny Sjölag, utan äfven Sveriges handelsförhållanden och förbindelser till andra civiliserade länder i betydlig mån tilltagit och vunnit utbildning, samt de myndigheter, till hvilkas utlåtande 1836 års förslag öfverlemnats, emot detsamma framställt anmärkningar, ansågs en omarbetning deraf erforderlig och företogs med det resultat, som innefattades uti det nya, då af reglemente för handels-sjöfarten åtföljda, förslag, som den 16 April 1847 af Komitterade till Kongl. Majit inlemnades.
Men då äfven detta sednare ej befanns stå i önskvärd öfverensstämmelse med Sjölagarne hos öfrige Europeiska nationer, af hvilka Norrige år 1860 och Tyskland 1861 erhållit nya, har det nu Rikets Ständer nådigst förelagda och af dem granskade förslag hos E. K.
Majit blifvit utarbetadt, dervid, utom Norska och Tyska lagarne, hvilka ansetts såsom sistnämnde förslags hufvudkällor, äfven Franska, Spanska och Holländska lagarne blifvit rådfrågade.
I likhet med hvad i do åberopade motiverna äfven uttalas, anse Rikets Ständer sjörätten till sin natur vara kosmopolitisk och att följaktligen de särskilda handlande nationernas Sjölagar böra, så vidt möjligt är, med hvarandra öfverensstämma.
För att den nya Svenska Sjölagen måtte vinna en sådan öfverensstämmelse, hafva, i hufvudsakligaste delar, de förutnämnde utländska lagarne, så vidt med våra förhållanden varit förenligt, blifvit i förslaget följda; och Rikets Ständer hafva för sin del blott uti en eller annan väsendtlig omständighet (t. ex. i fråga om hufvudredares tillsättande § 13) afvikit derifrån.
Skrifvelse, N:o 164.
3 Så, väl i nyssnämnde afseende, sorn beträdande utförlighet och fullständighet i sak, synes förslaget ej lemna någon önskan öfrig; men ehuru Rikets Ständer sålunda funnit detsamma kunna uppfylla sin bestämmelse såsom Sjölag för Sverige, hafva likväl i särskilda delar deraf förekommit några anmärkningar, för hvilka Rikets Ständer nu gå att i underdånighet redogöra.
Irsta Afdelningen, Om Fartyg och redande deri. § 2.
I fråga om besigtning vid byggande af fartyg innehåller det nådiga förslaget i l:sta mom. af § 2: “att sådan besigtning skall verkställas af sakkunnige män, af hvilka parterne välja en hvardera11.
Då det måste antagas, att pärterne i detta fall egentligen ej äro flere än två, nemligen den som låter bygga och den som bygger fartyget, skulle följaktligen desse besigtningsman också endast vara två, i olikhet med de skiljomän, till hvilkas beslutande rätt förslaget på åtskilliga ställen hänvisar; men som skilnaden emellan besigtningsmäunen och skiljomännen icke torde böra föranleda till mindre antal af de förre än af de sednare, hvaraf dessutom praktiska svårigheter vid besigtningens verkställande möjligen kunna möta, hafva Rikets Ständer funnit sig böra jemväl uti ifrågavarande afseende besluta ett lika antal personer och sätt för deras val, som i § 321 angående skiljomän stadgas.
I andra momentet, som innefattar förklaring om hvad med fartygs bil- och bolfärdighet skall förstås, har, förutom någon omflyttning af orden, annan anmärkningsvärd förändring ej egt rum än att föreskriften om jemväl till bil- och bolfärdigheten räknade två båtar, blifvit utesluten, helst vid byggandet af fartyg ofta blott en och stundom ej någon båt erfordras, samt det för öfrigt i denna del torde lämpligast böra öfverlemnas till parterne att efter omständigheterna träffa aftal. § 4.
Uti § 4 af det nådiga förslaget har endast lemnats hänvisning till hvad särskildt är stadgadt, angående de vilkor, under hvilka fartyg åtnjuta Svensk nationalitet.
Rikets Ständer hafva dock ansett frågan huruvida föreskrift bör meddelas, rörande den ort, som skall såsom ett fartygs rätta hemort vara att anse, lämpligast kunna vid denna § upptagas och besvaras.
I Högste
Domstolen och vid ärendets föredragning inför E. K. Majk i Stats-Rådet hafva likväl, på sätt ofvan åberopade Protokoll innehålla, olika meningar blifvit uttalade, i afseende å sjelfva föreskriften, i det att, å ena sidan, framhållits vigten deraf och, å den andra, de dermed förenade svårigheter.
Dessa sednare hafva emellertid hos E. K.
Majk föranledt en omredigering af §§ 42, 43 och 130 uti det först i E. K. Majks Justitie-departement utarbetade och till Högste
Domstolens yttrande remitterade förslaget, sålunda, att i dessa §§ förekommande bestämmelsen: “i den ort der fartyget är hemma'1 (eller “icke hemma") blifvit i motsvarande §§ 41, 42 och 127 af förstnämnda förslag utbytt mot: “i den ort, der fartygets angelägenheter af rederiet sjelft besörjas”.
Men dess §§, efter deras lydelse i båda förslagen, afse dock hufvudsakligen förbud för befälhafvaren, att å viss, ehuru ej namngifven, ort, ingå aftal å rederiets vägnar och utgöra följaktligen undantag från den allmänna föreskriften i § 43: att “för fullgörande af de aftal, befälhafvare i sin befattning med 4 Expeditions-(]t$kotlets Förs'n<r till underd.
Skrifvelse, Di:o 1C>i. annan ingår, svare redarne så långt fartyget med dess tillhörigheter och frakten räcker“.
Nu är skilnaden dock den, att ofvanberördo ort i det remitterade förslaget sålunda är närmare bestämd, att den der tydligen uttryckes med fartygets hemort, hvaremot densamma i det nådiga förslaget synes vara utsträckt till jemväl hvarje annan ort, der rederiet mer eller mindre tillfälligt kunde sjelft (eller äfven genom särskildt ombud) finna för godt att besörja fartygets angelägenheter.
Om det då inträffade, att fartyget anlände till en sådan ort, utan att måhända hvarken befälhafvaren eller tredje man kände hufvudredarens (eller något rederiets nmbuds) möjliga närvaro derstädes, och utan att befälhafvaren vore försedd med oågon offentlig handling, som utvisade fartygets rätta hemort, eller det eljest i e horig ordning kommit till allmänhetens kännedom om å hvilken plats, utom hemorten, rederiet kunde sjelft eller genom ombud besörja fartygets angelägenheter, skulle, af dessa orsaker, antingen befälhafvaren icke kunna erhålla en måhända för ögonblicket högst behöflig försträckning eller, om han erhållit en sådan, rederiet, på grund af lagens bokstaf, söka att undandraga sig betalningsskyldigheten; hvarförutan ej bör lemnäs oanmärkt, att § 96 uttryckligen föreskrifver, att konnossement skall innehålla bland annat uppgift “på orten hvarest fartyget är hemma".
De svårigheter, som möta för åstadkommandet af ett bestämdt lagbud uti ifrågavarande afseende, och ibland dessa den icke minsta, att ett fartyg rätt ofta, till och med under resa, ombyter både egare och hemort, hafva Rikets Ständer lika med E. K.
Majit visserligen insett, men funnit dem, som saknaden af allt stadgande uti ifrågavarande syftning, kan föranleda, vara af en alltför betänklig art för att icke ett försök till deras undenrödjande borde göras; och det är således icke allenast för fullständighetens skull, utan också och fastmera till beredande af nödig lättnad och säkerhet i afseende å de förbindelser, befälhafvare i sådan egenskap med annan ingår, som Rikets Ständer, ej mindre till § 4 infört det tillägg, som lagtexten utvisar, än äfven i öfverensstämmelse dermed gifvit åt §§ 41, 42 och 127 en förändrad lydelse. § 6.
Enär i § 6 saknas föreskrift om afgörande rösten då, efter stadgad grund, rösterna vid fattande af beslut emellan delegare i fartyg, äro lika för skiljaktiga meningar, hafva Rikets Ständer ansett sig böra i detta afseende göra ett tillägg i denna §, hvarjemte ordställningen i §:n funnits böra undergå någon förändring. §§ 9 och 10.
Då de äldre benämningarne: “skepp“ och “skeppare14 öfverallt i förslaget blifvit förändrade till “fartyg44 och “befälhafvare44, hafva Rikets Ständer ock, för följdriktighetens skull, ansett ordet “skeppslott44, som i §§ 9 och 10, synnerligast på flera ställen i den sednare §:u förekommer, böra i enlighet med sagda nya benämningar ändras; och som härförutan § 9 kunde så förstås, som borde håde sjelfva lösen af försåld fartygs andel och den ed, som kan säljaren affordras, hafva egt rum inom tre dagar, hvartill tiden torde vara alltför kort, då för edgång måste förutsättas stämning till domstol, hafva Rikets Ständer ansett ett förtydligande härutinnan kunna ske genom att i fjerde raden af § 9 införa ordet eller i stället för ordet och; i sammanhang hvarmed nödig förenkling egt rum i § 10. § 13.
I § 13 stadgas, att om ett fartyg har flere egare kunna dessa besluta att en huvudredare skall utses till förvaltning af rederiets angelägenheter, att detta uppdrag jemväl kunde gifvas åt en styrelse, bestående af två eller flere medlemmar: att hufvudredare när som helst kunde från sin befattning skiljas, och Expedilions-Utkottels Förslag lill underd.
Skrifvelse, ,\:o 164. 5 att, utan samtycke af alla delegarne, till hufvudredare icke finge utses någon, som i fartyget ej eger del.
Såväl i 1847 års förslag till ny Sjölag, som i det föregående af år 1836, har utväljandet af hufvudredare blifvit gjordt obligatoriskt.
Motsatsen lärer dock vara praxis i England och öfverensstämmer för öfrigt med Norska, Tyska och Holländska sjölagarne; men efter noggrannt öfvervägande af skälen för och emot denna sednare åsigt, hafva Rikets Ständer funnit sig icke kunna godkänna densamma, utan omfattat don förra.
Det kan nemligen väl, å ena sidan, vara fullt antagligt, att ett rederi, hvars ändamål med fartyget måste vara att deraf erhålla ekonomisk vinst, så ordnar sina ifrågavarande angelägenheter, att sagde ändamål kan uppnås utan att lagstiftaren behöfver mellankomma ocb inom vissa former binda rederiet i förvaltningen af dess egendom; men å andra sidan bör äfven tagas i betraktande att, derest ett af flere personer bestående rederi funne för godt att hvarken utse hufvudredare eller annan styrelse, ganska stora olägenheter kunde uppkomma för tredje man, hvars rätt och bästa måste, lika mycket som rederiets, i lagstiftningen iakttagas.
En person, som ingått aftal med befälhafvaren på ett fartyg, hvars egare vore boende, såsom ofta inträffar, på olika orter, skulle i många fall komma i förlägenhet hvarthän han borde vända sig för att erhålla sin rätt, derest befälhafvaren brutit aftalet.
Yäl innehåller lagen i 10 kap. 6 § Rättegångsbalken att ”bolagsman sökes der bolaget är” — och rederiet torde väl böra anses såsom ett bolag — men detta bolag har måhända icke gifvit eller haft laglig skyldighet att gifva sin tillvaro eller vistelseort tillkänna, på sätt om vissa handelsfirmor stadgas i Kongl.
Förordningen den 28 Juni 1798 och troligen i allmänhet ej heller så konstituerat sig, att det är nog med en delegares instämning (15 kap. 1 och 2 §§ Handelsbaden), utan måste käranden instämma dem alla, hvarigenom då, såsom antydt är, deras hemvist vore vidt åtskiljda, han måste underkasta sig kostnader, hvilka, mången gång, om än hufvudsaken vunnes, han sjelf finge vidkännas; och dessa olägenheter drabba otvifvelaktigt äfven de offentliga myndigheter, hvilka å einbetets vägnar med ett sådant rederi få något att skaffa.
I öfrigt och oberäknadt rättegång, kunna för affärsmannen uppkomma stora hinder genom saknaden af hufvudredare, t. ex. vid uppgörande af befraktningar, penningeliqvider och dylikt, så att redan blotta ordentligheten i affärer synos påkalla ett stadgande, som gör utväljandet af hufvudredare icke beroende af delegarnes godtycke; och för de rederier, hvilka redan iakttagit eller inse detta, blir en lag derom ej heller svår att efterlefva.
Då slutligen härtill kommer att i Kongl.
Förordningen den 1 Mars 1841, angående pass och nationalitetshandlingar för Svenska öfver tio läster drägtiga fartyg, som segla på utrikes ort, tydligen förutsättes att hufvudredare skall finnas, samt detta förhållande måste anses utesluta rättigheten för ett rederi af omförmäld beskaffenhet, att utse styrelse af två eller flere personer utan att någon af dem skall innehafva egenskapen af hufvudredare, hafva Rikets Ständer för sin del fattat det beslut, som §:ns förändrade lydelse utvisar, dervid jemväl utelemnats bestämmelsen, att utan samtycke af alla redarne ej någon skulle kunna till hufvudredare utses, som icke i fartyget egde del, enär samma bestämmelse ansetts innefatta en måhända betänklig inskränkning af pluralitetens beslutande rätt. § 17.
Enär den i § 17 hufvudredare ålagda förbindelse att iakttaga de särskilda föreskrifter, rederiet kunde finna nödigt att honom meddela, icke torde 6 Expeditions-Utskottets Frrslag till underd.
Skrifvelse, N:o i64. böra inskränkas till allenast dem, som han “vid uppdragets lemnande*' erhållit, hafva de anförda orden blifvit uteslutna och §:ns ordställning i följd deraf i erforderlig mån ändrad.
Likaså hafva Rikets Ständer funnit den i § 20, i afseende å utdelning af influtne penningar, förekommande bestämmelse “under fartygets resa" böra utbytas mot den för fartygets räkning, enär den förra, efter orden, möjligen skulle kunna leda dertill, att om penningar, hvilka utan hinder för nödiga utgifters bestridande kunde utdelas, inflöte medan fartyget vore hemma, hufvudredaren en sådan utdelning sökte sig undandraga. § 21.
Andra momentet i § 21, innehållande det stadgande: att, om huvudredare enligt redovisningen finge något att fordra, detsamma skulle vara räntebärande från räkningens delgifvande och att samma lag ock vare för det hvarje delegare tillgodoförda saldo, der det ej vid samma tid till honom af hufvudredaren utbetalades, hafva Rikets Ständer ansett kunna utgå, enär nämnda ränteberäkning torde lemnäs beroende af allmän lag eller särskildt aftal. 2:dra Afdelningen.
Om fartygs befälhafvare. § 26.