Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Departementschefs embetsåtgärd öfverlemnad, vari! att anse såsom hos Regeringen anhängig, dock icke, så vidt af handlingarna syntes, blifvit hos Regeringen föredragen eller kommit till dess kunskap; 2) att det af Herr Departementschefen, efter vederbörandes hörande, till H. E.
Herr Statsministern fiir Utrikes ärendena aflåtna svar innefattade ett redan vidtaget beslut, att icke låta de af klaganden anmälta olagligheter åtalas, då likväl
Departementschefen ej tillkommit att något beslut i ämnet fatta, samt 3) att samma till Herr Statsministern för Utrikes ärendena atlåtna svar dessutom i sjelfva saken *) H. M. Konungen vistades då i Norrige och riksstyrelsen fördes af tillförordnad Regering. — 80 — utgjort ett misstag, så vida de åtgärder, hvilka Herr
Departementschefen för sin del funnit icke föranleda till anbefallande af åtal, dock varit uppenbarligen lagstridiga och för klaganden förnärmande.
Om nu ock de sålunda emot Herr Statsrådet och Departementschefen anmärkta särskilda felaktigheter, hvilka efter min tanka ej kunde annorlunda, än såsom lagligt ansvar underkastade embetsfel betraktas, möjligen föranledde till en behandling i enlighet med Regeringsformens 107 §, i händelse de tillfälligtvis blcfve hos R. S. Konstitutionsutskott angifna; så uppfylldes dock icke dermed det ändamål, sorn åsyftas med lagligt åtal och dom.
Då deremot Ansvarighetslagen inskränker sig till bestraffande af sådana fel, som inom Statsrådet eller Regeringen förefalla och synas eller böra synas uti de der förda protokoller; ansåg jag häraf följa, att felaktigheter af nu i fråga varande beskaffenhet kunna begås, utan att kunna blifva föremål för laglig beifran, derest Konungens Rådgifvare och Regeringsledamöter ej skola för embetsfel vara underkastade åtal i andra fall, än de i Ansvarighetslagen upptagna.—
Vid betraktande häraf och som jag ej kunde föreställa mig Konungens Rådgifvare eller Regeringsledamöter fritagna från laglig ansvarighet för någon af deras embetsåtgärder, syntes de mig höra äfven i annan ordning och för andra fall, än som i den särskilda Ansvarighetslagen förekomma, få lagligen tilltalas och dömas för hvad de i tjensten felat; och då i dessa andra fall ej heller något förordnande af R. S.
Konstitutionsutskott kunde blifva vilkor för min åtgärd; trodde jag annat förfarande dervid ej kunna komma i fråga, än som i afseende på omhetsutöfning i allmänhet äger ruin.
Det var på denna grund, som jag af Herr Departementschefen begärde det i fråga varande yttrandet.
Min afsigt kunde ej vara att genom ett sådant yttrande erfara, hvad som hos Regeringen förelupit, i händelse ärendet möjligen blifvit der föredraget; men jag länn mig berättigad att bland annat få veta, huruvida tilläfventyrs sådan föredragning verkligen skett, utan att vara i de mig kända handlingar synbar, hvad beslut sorn dervid vore lättadt, så vidt detsamma från Regeringen emanerat, eller 0111 Herr Departementschefen ännu kunde hafva för afsigt att låta ärendet i behörig ordning hos Kongl. Majit förekomma.
Härom syntes mig Herr Statsrådet hafva varit oförhindrad att meddela mig upplysning; och en sådan var mig af nöden, så framt jag ej skulle äfventyra att vid de åtgärder, jag mot öfriga vederbörande kunde lä att vidtaga, råka i kollision med hvad redan möjligtvis vore i saken åtgjordt.
Ilärförutan hade jag ock ansett mig böra, i hvad på mig kunde ankomma, för framtiden söka förebygga ett förfarande af den beskaffenhet, som jag nu anmärkt.
Denna utvickling af grunden för min i fråga ställde behörighet blef af mig uti ytterligare skrifvelse d. 29 Mars Herr Statsrådet och Departementschefen meddelad; och föranleddes deraf Herr Statsrådets d. 22 April 1851 till mig aflåtne skrifvelse af innehåll, att Herr Statsrådet till sitt förra svar funne sig icke böra något vidare tillägga, än att hvarken genom Herr Statsrådets d. 4 Oktober 1850 afgifna yttrande till det Regeringsdepartement*), på hvars hufvudsakliga handläggning ärendet berodde, eller medelst annat i saken af Herr Statsrådet vidtaget eller föranledt förfogande något blifvit tillgjordt, hvarmed kollision kunde anses vara att äfventyra genom lagligt åtal vid domstol emot vederbörande tjenstemän, i händelse jag skulle (inna mig befogad att derom förordna.
De fel, jag här ofvan anmärkt uti förvaltningen af ett Regeringsdepartement, har jag ansett vara af den beskaffenhet och vigt, att de icke bordt undgå laga åtal, i fall det hinder för anställande af ett sådant icke mött, att mig veterligen ingen domstol för närvarande finnes, hos hvilken detta åtal kan göras anhängigt, enär öfver Konungens Rådgifvare eller Ledamöter af tillförordnad
Regering för begångna embetsfel ej annan domstol är stadgad, än den Riksrätt, hvartill Ansvarighetslagen lika med Grundlagarna hänvisar, men denna emot Konungens Rådgifvare eller Ledamöter af Regering hvarken kan annorlunda anlitas, än efter remiss från Konstitutionsutskott, oller upptager andra mål, än dem som skola efter Ansvarighetslagen dömas. *) Kongl.
Departementet för Utrikes ärenden. — 81 — dömas.
Detta hinder vållar imedlertid verklig ansvarsfrihet för fel och öfverfrädelser af den art, att desamma, begångna i utöfningen af hvilken annan tjenst sorn helst, äro underkastade lagligt ansvar, och som följaktligen aldraminst borde vara derifrån fredade, när de inträffa i förvaltningen af ett
Statsrådsembete eller af den ännu vigtigare befattning, som tillkommer en Regeringens Ledamot, hvarigenom de menliga verkningarne af sådana fel kunna blifva de svåraste möjliga, såsom händelsen skulle kunna vara, när angelägna regeringsärenden af löredraganden nedlades och Konungens eller Regeringens kännedom undandroges, eller obehöriga åtgärder deri egenmäktigt af föredraganden vidtoges.
Då nu endast bristen på behörig domstol berättigat mig att lemna det i fråga varande förhållandet opåtalt; har jag deraf blifvit upplyst om angelägenheten att påtänka ett lagstadgande, hvarigenom denna brist afhjelpes.
Ett förslag härtill kommer att längre fram i denna berättelse upptagas.
Enligt de af angilvelsehandlingarna erhållna upplysningar har jag först funnit mig emot Karantänsbefälhafvaren Herr Majoren och Riddaren Johan Gabriel Steveni böra anmärka, att han, enligt angifvarens derutinnan icke motsagda uppgift, låtit i anledning af det hos angifvaren den 19 Augusti 1850 inträffade sjukdomsfall med vakt omgifva det af klaganden bebodda hus vid lägenheten Lenna, och sålunda under tio dygn der inspärrat klaganden sjelf samt de af honom uppräknade öfriga personer; att med denna spärrning, enligt den af Herr Majoren sjelf afgifna förklaring, så tillgått, att han, efter erhållen underrättelse om sjukdomsfallet, genast vidtagit alla (af sig nödiga ansedda) säkerhetsanstalter och låtit besätta avenuerna till Lenna med trenne karantänspersonalen vid Slitö tillhörande personer, hvilka klockan 8 eftermiddagen blifvit allöste utål militärvakt, då den egentliga spärrningen först skall tagit sin början, och rapport om alltsammans blifvit afsänd till Konungens Refallningshafvande; hvarföre och då deremot Watterstons uppgift om oljud och oväsende af det vaktgörande manskapet blifvit af Majoren Steveni förnekad, med åberopande af bifogade betyg, genom hvilka tillvitelsen skulle vederläggas, samt klaganden endast med botyg från sitt husfolk sökt sin berättelse härom styrka, jag för närvarande, i brist af bevis, ej funnit mig kunna lägga bemälte Major annan felaktighet till last, än den af honom erkända, att han nemligen låtit, enligt nyssnämnde ordalag i hans förklaring, besätta avenuerna till den af klaganden "bebodda lägenheten Lenna och med militärvakt spärra detta ställe, samt följaktligen så väl derifrån afhålla besök af ankommande personer, som ock der instängda qvarhålla ställets invånare.
Detta förfarande, hvartill någon annan anledning af utkomna författningar mig veterligen icke funnits, än den uti 34 § af Kongl. Kungörelsen den 9 Juli 1831 gifna föreskrift om spärrning af smittadt hus, kunde efter min tanka destomindre urskuldas, som nämnde föreskrift ej allenast blifvit utesluten från Kongl. Kungörelsen den 12 Nov. samma år, hvilken upptager det förändrade innehåll af förstnämnde nådiga Kungörelse, som derefter skulle vara gällande, utan ock inledningen till nådiga Kungörelsen af den 12 November uttryckligen förmäler, att sedan erfarenheten visat, det de inre spärrningsåtgärder, som i andra länder blifvit vidtagna, icke förmått hindra cholerasjukdomens framträngande eller uppfylla den förväntan, läkarekonsten dervid fästat, Kongl. Majit, utgående (rån den förmildrande föreskrift, som redan vore införd i 56 § af Kongl. Kungörelsen den 9 Juli, och på det Kongl. Majits trogne undersåter icke måtte fruktlöst betungas med dylika anstalter, velat, under förhoppning, att ytterligare åtgärder, än de mot smittosama sjukdomar i allmänhet föreskrifna och dem, Kongl. Majit nu särskildt anbefallde, skulle blifva umbärliga, förändra sistbemälte nådiga Kungörelse till det innehåll, som följde*).
— Som nu i de författningar, hvilka stadga åtgärder emot ')
Nar nian ifrar för spärrande och påstår detta vara i Clioleraförfattningarna medgifvet; glömer man förmodligen skillnaden imellan den spärrning, som en hvar, utan särskild tillåtelse, äger vidtaga för sitt eget hus genom dess tillstängande för andras besök, och den våjdsama åtgärd, som liar är i fråga, hvarigenom den enskildes boning mot hans vilja tillspärras, samt både andre hindras att besöka honom och äfven han och hans husfolk förmenas att komma ut.
De spärrningar af städer och orter, som Choleraförfatlningarne medgifva, höra till förra slaget, och ske ej annorlunda, än efter orlernes egen önskan.
Spärrningar af senare slaget liro ingenstädes lofliga.
It. SI.
Emb.-Bci ättclse för år 1851.
11 — 82 — smittosama sjukdomar i allmänhet, ej träffades någon föreskrift om spärrning af enskilda hus och boningar, utan det strängaste, som funnes förordnadt rörande sättet att under sådana sjukdomar hindra gemenskapen med de smittade, vore innehållet af den till Kongl. Cirkuläret den 25 Augusti 1813 hörande bilaga, eller s. k. underrättelse om hvad iakttagas bör till förekommande af smittosama sjukdomars och farsoters utbredande, uti hvilken underrättelse 3 § upptager fall, der de sjuke, så mycket möjligt är, böra skiljas från de friska, och för hvilka fall bland annat föreskri Ives, att hvarken grannar eller (andre) främmande personer må mottagas i de hushåll, der sjukdomen utbrutit; så hade jag af omförinälte författningar ej holler kunnat finna någon anledning till vidtagande af sä beskaffade åtgärder, som i förevarande fall blifvit använda och hvarigenom ej blott hindrades tillgång för främmande personer till den sjuka, utan ock upphäfdes de på stället boende friska personers gemenskap med främmande, och således ett förhållande uppkom, till åstadkommande hvaraf ingen tvångsåtgärd vid något sjukdomstillfälle kan lagligen sträckas annorstädes, än å särskildt anvisade och med föreskrifna oundgängliga anstalter försedda karantänsplatser.
Då den härigenom emot personlig frihet egenmäktigt begångna förgripelse, hvilken syntes vara närmast jemförlig med olaga häktande, således efter min tanka icke borde undgå laga beifran; har jag genom Konungens Befallningshafvande i Gottlands län föranstaltat om åtal vid vederbörlig domstol emot Herr Majoren och Riddaren Steveni, med påstående om laga ansvar för det på nu upptagna skäl honom till last förda förfarande, samt om skyldighet att godtgöra den skada och det lidande, som dermedelst blifvit klaganden eller andra personer bevisligen tillskyndade; i hvilket afseende klaganden, ofvannämnde James Watterston, blifvit kallad att under rättegången bevaka den rätt och talan, hvartill han kunde finna fog, samt framställa den bevisning, han lagligen kunde åstadkomma.
Sedan skrifvelse härom af den 29 April 1851 till Konungens Befallningshafvande afgått, samt jag imedlertid begärt och erhållit del af den från Majoren Steveni inkomna, här ofvan åberopade rapport, hvilken, daterad den 19 och till Konungens Befallningshafvande, enligt påskrift, inkommen den 20 Augusti 1850, befunnits innehålla, att från Karantänsläkare!!
Doctor Ekströmer, i samma moment rapporten afgafs, blifvit hos Karantänsbefälhafvaren gjord anmälan om det i fråga varande sjukdomsfallet, samt att Karantänsbefälhafvaren derföre, med åberopande af Konungens Befallningshafvandes derom förut gifna ordres, i samma stund, berättelsen afgick, anmodat en Fältväbel vid dervarande Bähls kompagni att beordra en korporal och 6 jägare till Karantänsbefälhafvarens disposition, men under afbidan af verkställigheten häraf anbefallt den i Slitö hamn varande karantänspersonal, bestående af 3:neman, att genast besätta ingångarna till Lenna, tilldess jägarne hunne ankomma; så har jag, fastän icke ännu underrättad, huruvida från Konungens Befallningshafvande svar afgått till Karansbefälhafvaren, deruti dennes sålunda anmälta åtgärder blifvit uttryckligen gillade, likväl af Konungens Befallningshafvandes till Herr Civildepartementschefen inkomna, här ofvan anmärkta yttrande, att spärrningen, om den skolat medföra nödig säkerhet, icke kunnat på annat sätt, än som skett, verkställas, hvaremot icke blifvit anmält, att någon åtgärd vore vidtagen till beredande af rättelse i de af Karantänsbefälhafvaren fogade anstalter eller dessas lagliga beifrande, funnit mig föranlåten till den anmärkning, att om än dessa förfoganden icke blifvit uttryckligen af Konungens Befallningshafvande gillade, Konungens Befallningshafvande likväl för dem ställt sig i ansvarighet; och liar jag derföre, på grund af redan åberopade författningar, förordnat åtal äfven emot Konungens Befallningshafvande i Gottlands län, att hos Kongl. Svea Hofrätt utföras, med påstående om laga ansvar för den skuld i begången förgripelse mot personlig säkerhet, Konungens Befallningshafvande ådragit sig genom underlätet beifrande och afstyrande deraf, efter tidigt erhållen kunskap om förhållandet och de vidtagna lagstridiga åtgärderna, äfvensom om skyldighet för Konungens Befallningshafvande att ansvara för godtgörande af det lidande och den skada, som genom dessa åtgärder blifvit klaganden eller andra personer bevisligen tillskyndade.
Intetdera af dessa åtal hade, vid årets slut, såsom redan nämndt är, hunnit hos vederbörlig domstol afgöras.
Förfarandet i det ena eller det, som emot Karantänsbefälhafvaren då var — 83 — anhängig! hos Rådstugurätten i Wisby, har i så måtto fått en viss märkvärdighet, att den tilltalade i sitt försvar sökt stöd från åtskilliga ortens invånares meningar, hvilka, med deras namn undertecknade, blifvit för domstolen framlagda.
Denna meningsyttring af icke mindre än 39 personer innefattar icke någon undersökning af rättsförhållandet i saken, och inskränker sig lill ett omotifveradt förklarande af den största förbindelse bos Majoren Steveni för det nit och den omtanka, hvarmed lian, efter allmänt yttrad önskan af dem, sökt vid åtalade tillfället skydda deras ort från den farliga smittan, med beklagande derjemte från en del af opinanterna, att Herr Majoren för ett samvetsgrannt uppfyllande af sin pligt skulle antastas på ett sätt, hvilket förefölle dem på en gång både förödmjukande och löjligt.
Det mig tillhandakomna protokoll, som upptog dessa meningsyttringar, innehöll tillika ett af Herr Landshöfdingen i länet utgifvet embetsbetyg, att han efter erhållen rapport om sjukdomsfallet genast begifvit sig till stället och funnit de af Karantänsbefälhafvaren vidtagna åtgärder sådana, att de af Herr Landshöfdingen lill alla delar gillades; hvarföre Herr Landshöfdingen hemburit Karantänsbefälhafvaren sin tacksamhet för dess omtanka och ändamålsenliga förfarande.
Målsägaren James Watterston hade till samma protokoll, i strid med sjelfva angifvelsen, hvari förmältes, att Karantänsbefälhafvaren, som emot lag inspärrat flera personer under tio dygn, endast genom detta gjort sig saker till strängt ansvar, nu anfört, det lian endast ville hafva beifradt sättet för handhafvandet af spärrningen, men ingalunda sjelfva spärrningsåtgärden, frivilligt frånträndt allt påstående om ersättning och förklarat sig emot Tit.
Steveni ej hafva något att anmärka, enär denne handlat så, som bans tjenstepligt fordrat.
Ändtligen hade den tilltalade sjelf, utan att inlåta sig i någon vederläggning af de mot honom i saken anförda skäl, endast åberopat det bifall, hans åtgärder vunnit af Konungens Befallningshafvande och Kongl.
Karantänskommissionen i Stockholm, samt förmodat sin till Kongl. Civildepartementet inkomna förklaring hafva ansetts nöjaktig.
Opinionen morn orten synes således hafva från flera sidor nogsamt förklarat sig emot det anställda åtalet.
A min sida liar jag endast haft lagen att rådfråga.
Huruvida lag skulle kunna stiftas i likhet med den yttrade opinionen, torde ännu icke vara försökt.
Att ett sådant försök skulle lyckas, har jag skäl att tvifla.
Men att den i fråga varande spärrningen skett utan tillåtelse af någon gällande författning, och att sådant ej kan försvaras med hvad i Underrättelsen till 1813 års Kongl.
Cirkulär om smittosama sjukdomar förekommer derom, att grannar och främmande personer ej må mottagas i hushåll, der sjukdomen utbrutit, det lärer vara desto mera uppenbart, som i sjelfva det nådiga Cirkuläret ej andra anstalter, till förekommande af omgänge imellan friska och sjuka, finnas anbefallda, än »kungörelser och varningar »från predikstolen» samt Konungens Befallningshafvandes makt att »utfärda nödiga påbud och »efter lag och omständigheter föreskrifva vitén».
Det bar förekommit mig omöjligt att härmed urskulda en våldsam åtgärd, utförd med väpnad hand, till inspärrande af ställets invånare och deras afhållande i tio dygn från all gemenskap med ortens invånare.
Detta egenmäktiga förfarande liar jag såsom allmän åklagare icke tilltrott mig att lemna obeifradt, så framt jag skulle iakttaga min pligt, när ett sådant förfarande hos mig anmäites, såsom genom missbruk af embetsmyndighet tillkommet. *)
Vid inventeringar, som för sig gått åren 1848 och 1849, uti arkifverna vid Häradsrätterna inom den Herr Häradshöfdingen F. M. Lund anförtrodde domsaga, hade domböckerna för 1835 års hösteting med Selebo harad, 183Ö års vinter- och sommarting med ÖsterRekarne härad, 1837 års vinterting med Öster-Rekarne ocho sammarting med Selebo härad, 1838 års vinterting med Wester- och Öster-Rekarne samt Åkers härader, sommarting med Selebo äfvensom hösteting med Wester-Rekarne och Selebo härader, 1843 och 1844 årens alia *) Af Rådstufvurätten i Wisby är nu mera utslag d. 1 i sist].
Januari meddeJadl, hvarigenom Karantänsbefälhafvaren Majoren Steveni förklaras icke kunna till ansvar fällas
Jag har gifvit Advokatliskalscmbetet i Kongl.
Svea Hofrätt förordnande att detta utslag i laga ordning öfverklaga. — 84 — ting med Wester- och Öster-Rekarne, Daga, Åkers och Selebo härader, samt 1845 års sominnroch hösteting med Öster-Rekarne härad icke varit ordentligen afslutade och med
Domhafvandens underskrift försedda, samt i öfrigt befunnits ofullständiga i så måtto, att flera mål icke blifvit uppsatta, utan endast varit i så kallade memorialprotokoller antecknade; och sedan jag emot bemälte
Häradshöfdinge för sådan försummelse låtit hos Kongl. Svea Hofrätt anställa åtal, hvilket ock blifvit utfördt; så har Kongl. Hofrätten d. 19 Maj 1851 deröfver meddelat utslag af innehåll, att som, jemlikt 2 kap. 6 och 8' §§ Rätteg.-balken, Häradshöfdinge åligger att rigtig dombok hålla och den sjelf underskrifva, äfvensom att vid slutet foga förteckning på de böter, som vid iinget fallit och huru de fördelte äro, samt denna förteckning vid hvarje års slut till Kronofogden utgifva, samt deraf äfven följde, att Häradshöfding skall för hvarje ting vid dess slut eller ofördröjligen derefter hafva protokoll och beslut i alla under tinget förekomna mål och ärenden uppsatta samt domboken behörigen afslutad; men, på sätt upplyst och af Häradshöfdingen Lund medgifvet vore, domböckerne för ofvan uppräknade ting, hvilka samtliga blifvit af Häradshöfdingen förrättade, vid de åren 1848 och 1849 anställda inventeringar icke varit ordentligen afslutade och med Häradshöfdingens underskrift försedde, hvarförutan de befunnits i så måtto ofullständiga, som flere mål icke vore deri uppsatta; alltså pröfvade Kongl. Hofrätten rättvist, med stöd af 1 kap. 12 § Rätteg.-balken, fälla Häradshöfdingen Lund att, för hvad honom sålunda i utöfningen af hans embete till last kommit, böta ett hundra daler silfvermynt med trettiotre R:dr 16 sk. banco, samt derjemte förpligta Häradshöfdingen, vid vite af två Jmnilra daler silfvermynt, att inom den 1 nästföljande Oktober hafva försatt de i fråga varande domböckerna i behörigt skick.
Detta utslag har vunnit laga kraft, och kommer, vid bristande efterlefnad deraf, nytt åtal emot Häradshöfdingen Lund att anställas.
Då, oaktadt allt bemödande att förkorta hvarje artikel i den härmed slutade berättelsen om aktionsmål, hvilka bordt här redovisas, densamma likväl, i anseende till målens mängd, mäst blifva så ovanligt vidlyftig; måste nu, för att icke låta denna årsberättelse i dess helhet växa till en alltför stor volum, minskningen i stället träffa den afdelning, som återstår, eller den, som angår liugrefortnen.
Ibland de tankar, som jag länge undertryckt, men som slutligen förefallit mig sådana, att jag kanhända icke bör låta dem gå förlorade, räknar jag det förslag till besvärsmåls behandling, sorn jag fordom under lagberedningsarbetet upptecknade, i anledning af 5 kapitlet i 2:dra delen al Lagförslagets Rättegångsbalk.
Föremålet för denna uppsats inskränker sig till förfarandet med brottmål hos Konungens Högsta Domstol; men om idéen blefve antagen; så skulle utan svårighet dess tillämpning kunna utsträckas till besvärsmål utan undantag’ ej mindre hos Olverrätter än Högsta Domstolen.
Tiden medgifver icke nu en ny bearbetning; och jag införer uppsatsen, sådan jag har den liggande.
Lagförslaget bibehåller skyldigheten för den klagande att, sedan beslut om förklarings infordrande blifvit lattadt, uttaga besvären och låta dem tillställas den, som skall sig förklara.
Härvid har jag anmärkt:
Ibland onödiga omvägar i rättegång synes föga någon vara onödigare, än att utställa besvär till förklaring; och denna omgång kan för den klagandes rätt blifva ganska menlig.
Och likväl utställas besvären icke i annat fall till vederpartens börande, än då anledning linues dertill, att klaganden kan hafva rätt.
Den, sorn vunnit, är skyldig att veta, när besvärstiden öfver utslaget infaller.
Tror han sig behöfva att taga kännedom af besvären och förklara sig öfver dem; så ina det vara nog, oin honom lemnäs tillfälle att uttaga och besvara dem inom viss i lagen utstakad tid, utan att, i fall han denna tid försummar, äga rätt att vidare höras.
I följd häraf föreslog jag, angående förfarandet hos Högsta Domstolen, i stället för den uti Lagkoinmittéens förslag förekommande 4 § af 5 kapitlet, en § så lydande:
När besvär inkommit; skola de genast Högsta Domstolen föredragas.
Finnas de ej förtjena afseende; varde utslag deröfver meddeladt utan uppehåll.
Anser någon af Högsta Domstolens Ledamöter nödigt att höra vederparten; då skall dennes förklaring af bidas.
Inkommer ej den inom en månad efter den dag, då besvären senast bordt ingi fras; varde ärendet å ny o företaget och afgjordt.
Härigenom kunde hända, att man inkomme med förklaring, sedan utslag redan vore gifvet; men då sådant utslag endast kunde innehålla ogillande af besvären; vore derpå ingenting annat för vederparten förloradt, än den öfverflödiga förklaringskostnaden.
Denna olägenhet är ringa emot ett längre uppehåll; men för att undvika äfven denna olägenhet vore det tilläfventyrs skäl att alltid dröja med afgörandet till förklaringstidens slut.
Om detta förtärande ej mindre i Högsta
Domstolen än andra iustantsens domstolar är användbart för besvärsmål af både civil och kriminel beskaffenhet; så kan dock dermed icke undvikas att annorlunda behandla ansökningsärenden och sådana klagoskrifter, som icke efter besvärshänvisning på bestämd tid inkomma.
Men att kommunikation i dessa fortfarande blir nödig, minskar icke fördelen af dess undvikande, der sådant later sig göra.
Ett annat bland de ämnen, hvari jag slutligen funnit mig icke böra öfvergifva länge undertryckta reflexioner, är frågan, hvad som bör stadgas om häktande (föremålet för 10 kap. i 2:dra delen af Lagförslagets Rättegångsbalk), säkerligen en bland de största frågor, som bekymra lagstiftaren.