Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Af det nyss anförda synes, att abben någon gång lem- nar den egentliga, koncisa " pens6e " - formen för att utföra en liten sammiznhäiigande skildring.
Han kan då tvinga sin " stenstil " (style lapidaire) att forma sig till en novellett, ojämn, -
176 tvärhuggen, rik på limousinismer, meii ofta gripen så frisk och stämningsfull ur verkligheten, att man ej kan värja sig för in- trycket, att denna författare framför allt är poet.
Ett utdrag ur en sådan må här till sist meddelas.
Den beskrifver hur " la Merigale ", en " klok gumma ", midt i natten hämtas till en stac- kars flicka, som blifvit illa bränd.
Det står för lifvet, hon måste genast följa med, " Två qvinnor skynda fram till höger och venster om hexan, och i spetsen för tåget fem eller sex män; några bära, lyktor eller bloss, andra påkar.
" Småskog, ängar och siiår; häckar, rännilar, diken - intet hejdar den vilda farten.
- O, Rembrandt!
" Och tåget stormar fram i galopp, i galopp, i galopp.
" Furor, buskar, vildmarker fråga hvarandra i dunklet: " hvart skall la Merigale ta ' vägen så här dags? "
Ugglaii glömmer att skrika - så mycket bättre; näktergalen afbryter sitt kärlekssvärmeri - så mycket sämre; grodan, som hör marken dåna, frågar med siii spröda stämma: " är det hex- sabbat? "
" Och tåget stormar fram i galopp, i galopp.
" Slätter, dalar, kullar hviska sinsemellan: " är det jul?
och är la Merigale på färd till midnattsmessan?
Något är på färde, det är säkert. "
" Bandhunden skäller, som när månen går upp; inne i ladug&amp;rden bölar oxen; oxdrängen, störd i sin sömn, mumlar med näsan tryckt mot rutan: " vilda jagteii! "
" Och tåget stormar fram i galopp.n * - 3: * Abbe ROLIX ' bok hör ej till dem, som fängsla äfven vid ett blott flygtigt genombläddrande.
Det är först, när förfat-.
tarens utpräglade personlighet börjar framstå för läsaren, som alla de spridda dragen få intresse.
Man kan då ej undgå, att känna sig gripen af dessa halft ofrivilliga bekännelser från ett rikt men instängdt tankelif.
Totalintrycket af boken blir också det af en själshistoria, en bikt,, som kan sammari- fattas i följ ande, af omedelbar känsla genomträiigda rader: " Obemärkta frö, blif qvar i jorden!
Hvarför vill du spira upp och blomma?
Du drömmer om solsken, om friska vindar och dagg '?
Ack, solen bränner, vinden lemiiar ingen ro, dag- gen tynger ned och smutsar.
Uppe i dagen väntar dig oro,
177 ej lugn, smärta, ej glädje; och den ära, som lockar dig, ä r tom och förgänglig.
Blif qvar i jorden, obemärkta frö! "
" ' Nej!
J a g skall, jag måste slå ut i blom.
Låt mig hellre lida i dagsljuset än nere i mörkret.
Ty jag lider här.
Och jag kan e.j finna någon lycka i att vara afstängd fråri verlden.
Natten omsluter mig, jorden trycker mig, maskar fräta mig.
Värst af allt, min längtan dödar mig.
J a g måste, jag skall slå ut i blom. "
I i !# agnys läsare hafva helt visst instämt i pseudonymen nMo- ders " kraftiga protest i ett föregående häfte af Dagny mot oseden af att cigarrbodarna tillåtas vara öppna till långt in på nätterna, samt i hennes varning för de frestelser och faror som deraf följa.
Man hoppas också, att Fredrika-Bremer-Förbundet skall finna någon lämplig utväg för att i sin mån verka för upp- häfvandet af detta missbruk.
Under afvaktan härpå torde det vara skäl att framliålla åtskilliga andra seder eller oseder, som innästlat sig dels i vårt ofTentliga lif och dels i privatlifvet, stundom - skulle man tro det '?
- med våra ärbara husmödrars eget begifvande eller under deras omedelbara befallning.
Det gäller här likasom i det af " Moder " anförda exemp- let den tjenande qvinliga klassen och dess ställning till männen af bildad samhällsklass.
Låtom oss först skärskåda frågan i hemmen.
Man an- vänder j u der qvinliga tjenare för att de må fullgöra sådana sysslor, hvilka eljest ej skulle medhinnas eller hvilka äro för tunga för dem, hvilka ej blifvit uppfostrade till kroppsarbete.
Hur gerna ville vi ej tillägga, att den tiden nu är förbi, då man ansåg det som en skam för bildade personer att lägga handen vid simplare sysslor.
Men tyvärr återstår ännu allt för mycket af denna fördom.
Iden om arbetets jämlikhet och arbetets heder, denna det 19: de århundradets ceihalide, har ännu blott allt för litet genomträngt det svenska fa#milj elifvet.
178 Det är också naturligt, att sådana ideers genombrott i all- männa medvetandet måste gå llingsamt, och vi få derför hafva tålamod med oss själfva och hvarandra.
Det gifves dock åligganden, hvilka en husmor likalitet har rättighet att påkgga sin tjenarinna som sin dotter, och hvilka likväl i de allra flesta hem, äfven de bästa, af ålder hafva ansetts tillhöra t j enarinnans naturliga och oafvisliga pligter.
Vi syfta här på den gamla " sed eller osed ", att tjenar- innan skall inträda i de manliga familjemedlemmarnes rum tidigt innan de ännu stigit upp, väcka dem, förse dem med friskt vatten, hämta deras kläder och skodon, borsta dessa och åter bära in cleni, vintertiden bitra in ved samt elda, o. s. v. Det är ett från förfädren nedärfdt bruk; vanan gör att det ej förefaller stötande, och så vidmakthålles det generation efter generation.
Cxerna medgifves också, att det kalz aflöpa utan svhare skada för tillfället; men äfven i bästa fall för- slöar det dock den blygsamhet hos den unga tjenarinnan, som är hennes bästa värn mot de faror, hvilka möta henne.
Och blott allt för ofta har denna osed icke blott bragt oskyl- diga, enfaldiga tj enstflickor på fall, utan äfven inledt oför- derfvade ynglingar på lastens väg.
Husmodern vet j u föga, om den qvinna hon städer i sin tjenst, och det är icke altid mannen som är frestaren.
Det är således icke blott den husmoderliga pligten utan också moderskärleken, som bör oafvisligen mana till afskaf- fandet af den gamla oseden.
Dertill kommer den naturliga känslan af hvad som öfverensstämrner med eller strider emot en sann qvinlighet.
Der det gäller att vårda en sjuk eller hjälpa den som icke kan hjälpa sig själf, der bortfalla eller Xvervinnas sådana hänsyn, och t j enstgöringen adlas till en menniskokärlekens uppgift.
Men der den ifrågavarande all- dagliga uppassningen sker på befallning, af blott beqvämlig- hetshänsyn för den uppassade och utan afseende på dennes karaktär, der måste eller borde deii kränka den qvinliga kän- slan, såsom någonting otillständigt och sårande.
Ur ingen synpunkt torde det gamla bruket kunna för- svaras, och dess afskaffande är så mycket vigtigare just i vår tid, som förhållandena gifvit det en allt större utsträckning.
Det är 1iä) mligen allt färre familjer, äfven på landet, som
179 kunna eller vilja hålla manliga tjenare för den inre uppass- ningen, och de qvinliga tagas ' derför i allt större anspråk.
Vi hafva nyligen läst ett bref från en svensk bonddotter, sedan några år bosatt i Förenta Staterna, hvilket talar.
märkliga ord om detta ämne, hvars vigt brefskrifverskan måhända sjalf såsom tjenarinna fått pröf ' vn i hemlandet.
" Hvarför skulle icke ", skrifver hon, " svenska fruar lika väl som de amerikanska, kunna ordna det så, att en tjenst- flicka icke behöfver stiga in i en herres sängkammare, så länge han upptager densamma.
Då han lemnat rummet, kan hon j u gå in och städa.
Vill han ha sina stöfl-ar borstade, må han st) älla dem utanför sin dorr om qvällen samt hämta dem der på morgonen, eller rättare, han må lära att själf borsta sina skor och kläder.
Så gör hvarje herreman i För- enta Staterna, om han icke är förmögen nog att h %lla sig en be t j en t. "
*) Det är sant, att oseden är så gammal och inrotad, att det möter oväntade svårigheter att upphäfva den.
Tj enste- personalen finner det så naturligt, att de, äfven då husmö- drarna vilja anordna på annat sätt, af gammal vana sköta sin tjenst som förut.
Mången husmor anar icke heller och får kanske heller aldrig veta huru t. ex. inackorderade personer, eller t. o. m. gäster, drista bete sig mot deras tjenarinnor.
Herrarna åter äro vana att uppassas af tjenarinnor alltifrån de vor0 barn och vidhalla sina gamla anspråk.
Huru skall da en biittre sed kunna allmiint införas?
Red: n mottager med nöje praktiska svar på# den frågan och vill här antyda i hvilken riktning hon för sin del tänker att en reform bör gå.
Vänj gossarna från barndomen att hjälpa sig själfva och inskärp hos dem känslan af att det ligger något oman- ligt och skamligt i att låta passa upp sig af en t&lt;jenstflicka.
Gör det vid uppfostringsanstalter för tjenaxinnor och husmödrar till en grundsats, att det är ovärdigt af deseiiare *) Brefskrifverskan påstår, a t t det skulle vara vanligt inom många svenska hem att tjenstflickan tillsäges att vänta ph husets herrar, då de äro ute på baler, dryckesgillen eller andra festligheter till långt in på nätterna, för att öppna porten för dem.
följa dem till deras rum, tända ljusen, m. m.
Vi kunna icke tro att det, ä r möjligt.
Men finnes detverk- ligen en eller annan iiusmor, soin låter shdant komma sig till last, di % borde hon bära ansvaret för och skammen af föijderiia.
att begära och orätt af de förra att åtaga sig en sådan up- passning, som här ofvan omtalats.
Skulle likafullt en husmor tveka om sin rätt öfver tjenarinnan i detta hänseende, må hon då fråga sig själf; " Skulle jag anse mig ha rätt att ålägga mist unga dotter PW sådan appassning? '
Svenska föreningen Ruda korset.
kallas numera i likhet med dylika samfund i andra länder vår " förening för frivillig vård af sårade och sjuka i fältn.
Anledningen till benämningen är som bekant Geneverkon- ventioneris bestämmelse af den 22 augusti 1864, att i män- niskokärlekens intresse all sjukvårdsmateriel och hela sjuk- vkrdspersonalen vid krig mellan europeiska stater skola anses såsom neutrala.
Neutralitetstecknet bestämdes till ett rö&amp; kors, hvarmed all sjukvårdsmateriel för fältbehof stämplas, och hvilket kors sjukvårdspersonalen i fiilt bär på en arm- bindel.
Häraf benämningen Rödakorsföreningar.
Dessa föreningar äro, såsom deras stadgar utvisa, verk- samma ej mindre i fred än i krig.
Det är också vården om de sårade och sjuka i fält, som man har att tacka för den storartade reform af sjukvården i fredstid, som under det senaste fjerdedels seklet, på Florence Nightingales initiativ, genomförts i snart sagdt, alla europeiska länder - utom i vårt fädernesland.
Något är dock gjordt äfven har.
Initiativet togs af de första qvinliga medlemmarna af den svenska Rödakors- föreningen, hvilka beredde föreningen dels tillgång till skrift- liga råd af Florence Nightingale, samt tillstånd att på hennes sjukhus i London låta utbilda en ledarinna för sina blifvande sj ukvårderskor, dels ock lyckades viiina för denna uppgift en person, fröken Emy Rappe, villig och lämplig som fA att upptaga det svåra värfvet.
Huru svår uppgiften var att re- formera den hos oss i yttersta lägervall befintliga sjukvården, och hvilket tåligt, träget och sj älfuppoffrande arbete, som derpå nedlades, det veta blott de, som stodo arbeterskan nära.
Sent skall det dock förgätas, att det var Emy Rappe som @ å
bröt vägen för den reform, som ännu efter 20 år ej kunnat fullt genomföras; att det var hon, som ensam bar t,yngden af alla med det grundläggande arbetet förenade svårigheter.
*) För reformens fullständiga genomförande, hvartill ovil- korligen fordras anstallandet af bildade qvinnor som före- ståndarinnor för sjukvården, med en husmoders ställning till personalen, hoppas vi nu mera på H.
Drottningens blif- vande sjukhus samt den föreslagna nybyggnaden af Serafi- merlasarettet, der för öfrigt redan, genom lasarettets klar- seende och handlingskraftige chef, professor Rossander, en reform börjat, i den mån det kunnat ske i de gamla dåliga lokalerna.
Nen vi återvända till vårt närmaste ämne.
År 1870 bildade sig inom Rödakorsföreningen en damkomit6 i syfte att tillverka förbandsmateriel i förråd.
Då emellertid under det senaste decenniet en helt ny sårbehandling blifvit af den ryktbare engelske läkaren Lister och hans efterföljare anta- gen, har man insett att damkomitens uppgift måste bli en annan iin förr.
Till vägledning härvid har den för förenin- gens människovänliga uppgift varmt nitälskande läkaren, dr Jacob Göranson utgifvit en liten förträfflig bok orn " Quinnam hemarbete % i Röda korsets tjenst ".
Man får här veta först orsa- ken hvarför det gamla linnet ej är lämpligt för sårförband samt hvad material, som i dess ställe bör användas.
Man får begrepp om desinfektionsmedlens verkan och be tydelse för sårläkning, jämte en enkel och tydlig beskrifning på tillverk- ningen af förbandsmedel för olika ändamål: bind or, kuddar och kuddvar, konstgjorda svampar, blodstillningsapparater m. m. så ock på tillverkning af ' operationschägter, sjuk- och konvalescentdrägter samt necessärer för nålar, silke och andra småsaker att hafva till hands vid operationer, samt sättet att vederbörligen desinficiera alltsammans.
Vidare öfvertygar oss förfm, att denna sjukvårdsmaterial är ytterst ömtålig och alldeles icke kan tillverkas i förråd; och att det just derför är så mycket vigtigare, altt ett stort antal qvinnor egnar tid och krafter åt att inhämta den kun- skap, de insigter och den öfning, som fordras, för att en ghng när krig utbryter kunna förstå och utan uppskof och omsvep genast sätta i gåiig tillverkningen i stor skala.
*) Se Tidskrift för Hemmet, 1862-64, samt skizeen " Qvinno-öden ", Dagny 3887.
Att nu den sålunda inhämtade lärdomen och öfningen kan och bör, i fred likasom i krig, vara ett medel i inännisko- kärlekens tjenst, är för hvaii och en klart.
Vi uppmana vAra läsare på det varmaste att såsom första steget till en sådan, i sanning praktisk välgörenhet förskaffa sig dr Göransons, med förklarande illustrationer försedda lilla bok.
Redan med denna lilla utgift af 75 öre ha.r man bidragit till ett kärleksverk.
Inkomsten af boken skall nämligen användas till förbands- medel för Eugeniahemmets srriå krymplingar, hvarigenom deras lidanden kunna minskas.
Vidare uppmana vi alla qvin- nor som hafva tid och kraft och - ?Gerta att arbeta i män- niskokärlekens tjenst att anmäla sig som elever vid dr. Göran- sons lärokurser, samt tinder hans nitiska ledning göra sig dugliga att arbeta för lidande medmä ' nniskor så väl i fred som i krig.
Anteckning för lärokurserna kan ske pii Fredrika-Bre- mer-Förbundets byrh, 5 Malmtorgsgatan.
Boken köpes i Fritzes bokhandel.
183 Moderna diktares qvinnotyper.
' Af Nils Erdmann.
f en tid, sådan som vår, då qvinnofrågan står på ciagordnin- gen, saknar det ej intresse att höra diktarnes omdömen.
Nordens literatur har satt problemet under debatt, diskuterat det så länge, att det nära nog blifvit utnött, men på, samma gång har deii riktat sitt galleri med nya qvinnotyper.
Asig- terna om qvinlighet, om qvinnans begåfning och rättigheter erbjuda en profkarta i de mäst skilda färger, och går man till literaturen hos de olika kulturfolken, växer denna karta med hvarj e ny nationalitet.
Temperament, seder och uppfattning äro siils emellan ganska olika.
Hvad som hos det ena folket gäller såsom beund- ransvärdt, ringaktas eller förbises till en viss grad hos det andra, och egenskaper, hvilka prägla en nations typiska qvin- nor, utbytss hos en annan mot för den egna sådana.
Härigenom blifva diktaorne, hvilka uttrycka sina folks tankar, äfven representanter för deras åsigter om qvinnan.
De skänka sina hjältinnor just de drag, som äro typiska, så- dana, hvilka göra dem till ett vist folks egendom och skilja dem från deras systrar hos ett annat lands författaxe.
Att framleta dessa drag hoa några moderna diktares qvinnotyper, visa det för diktaren karaktäristiska i porträtten, mer se dem i sammanhang med sina folk och sina skalder, än betrakta dem ur en etisk eller rent estetisk synpunkt, detta vore afsigteii med de teckningar, som här inledas.
I. George Eliot.
är Peter, en af hjältarne i grefve Tolstoys Krig och Eked, genom- gatt alla tvifvel,4uttrats af sorg och lidande, eröfrar hiin en verlds- Askådning, bygd på oändlig kärlek.
Han kastar sig utan tvekan i my- sticismens armar; han offrar jagets intressen, öfvergifver all själfviskhet, njuter liksom martyren af hvarje smärta, som lian tillfogas, och han fr6jdar sig, när han tänker på sin odödliga själ, på att verlden ligger
184 inom honom - horisonten, fälten, skogarna - och han omfattar äfvem b6deln med sin öfvernaturliga kärlek.
Då Bourgets Armand de Querne ') blifvit luttrad af sin själskris,- genomgått alla marterna hos en brottsling, som torteras, utträder han ur kampen med ett oändligt medlidande.
Han gripes af melankoli, då han erinrar sig de olyckliga; han kgnner " qu ' une chose venait de.
naitre en lui, avec laquelle il pourrait toujours trouver des raisons de.
vivre et d ' agir " - och detta d g o t, som födes, är medkänslan med ' de arma, " la religion de la souffrance humaine ".
Samma sköna, allt omfattande och mäktiga sympati?
som hos.
ryssen blir en inre, på resignation bygd kärlek, slafvens genom smärtan vunna glädje öfver sitt martyrskap, alltså en religion för den förtryckte utan hopp; - samma sympati, som hos fransmannen blir ett vemod,.
rouens blaserade medkänsla med de offer, han nu sörjer öfver, mister,.
då den omplanteras i den sunda engelska jorden, icke blott egoismen i martyrens hemska exstas, utan ock sjukligheten i det vemod, som är rouens blaserade ånger.
Den erhåller hos George Eliot en sa praktisk karaktär, att den spanar efter ett fält, der den kan verka och blifva nyttig, och den nöjer sig ej med känslan, af sympati och oändligt ined -- lidande; den önskar äfven att gifva något, fruktbargöra kärleken.
offret, som den bringar, är den vidsträcktaste själfuppoffring.
* * * George Eliots yvinnor bilda ett fullständigt galleri.
Hennes böcker äro teckningar ur engelskt landt- och småstadslif; hennes typer äro hämtade ur den småborgerliga medelklassen, en och annan gång ur den lägre aristokratien, och då skildringarna utniärka sig för trohet och natursanning, lika mycket ega värde ur kulturhistorisk soni konst- närlig synpunkt, bilda ock dessa typer något för England karaktäristiskt.
En så.
verkligt engelsk samling af arrendators- och prestfruar, qvinnor, soni porträtterats ur dess småborgare- och handtverksklass, eger väl ej sin motsvarighet i Englands literatur: och söker man efter typen för en engelsk arrendators fru, önskar man få en föreställning om en fattig engelsk presthustru, kan man godt peka på nirs Poyser ') och Milly Barton ') .. Med sin duglighet och sin kraft, sitt sunda praktiska förstånd, sin renlighet och ordentlighet, sin outtömliga svada, sin erfarenhet och skicklighet i landthushillning och boskapsskötsel,&amp;ir denna mrs Poyser som en fulländad porträttbild.
Och den inilda mrs Barton nied sitt niadonnalika utseende, hon, som lider allt, tål allt och älskar alla, per- l) Se Crime d ' amour.
2, I M a n a Bede.
9 I Scenes oj ' clet * icnZ); Se, berättelsen " The sad fortunes of the reverend Amos Barton ".
185 sonifi kationen af alla qvinlighetens dygder, arbetsam, hushållsaktig, blyg och from och uppoffrande, bärande hvarje börda, som armodet lägger på henne, utan att mista tålamodet, utan att ens klaga, och hvars kär- lek är så stor, att den uppehåller hennes mod och segrar öfver en svag, af s,jukdom tärd kropp - är ej hon ett slags urbild till ett germaniskt hustruideal?
Och till sist, för att uppräkna blott ett par af dessa många, se vi i Nancy Lainmeter ') en ung fröken ur adelsklassen, sadan hon var beskaffad för några årtionden tillbaka, frisk, skär och tjusande, sanningsälskande och blygsam, hysande stor respekt för det passande och för bruket, småaktigt pedantisk i sin ytterliga ordnings- kärlek, värdig i sitt uppförande och rädd att icke beherska sig, men hurtig, stark och uthållig, deltagande i sysslorna och utan blygsel ta- lande om sitt bak, sin brygd och srnörtjerning ').
Alla dessa qvinnor äro typer, det ä r sant, men de skänka ej nigon inblick i George Eliots karaktär.
Det finnes ett helt slägte af unga qvinnor i hennes böcker, som ega en sådan frändskap, att inan knap- past förmår skilja dem, och till dem måste man vända sig för att klart och fullt begripa henne.
De representera hennes oändliga sympati: de gifva en praktisk form åt kärleken till de lidande, och i dem ser inan förverkligad t själfva frälsarens ideal, egoisnieils dödande och bä- randet af hans kors.
Ty " för ' sonarens sanna kors är denna verldens synd och nöd ", utbrister Dina Morris, och Savonarola säger, i det lian pekar på krusifixet: ' Der ser du bilden af det högsta offer, som bragts af den högsta kärlek! "
* * * Det är ett helt slägte för sig, dessa qvinnor hos George Eliot.
De söka efter ett mål för sin outtöniliga kärlek, efter ' något, som man kallar entusiasm; något, som kan göra vlra bevekelsegrunder helt och hållet oberoende af tanken på belöning; något, som ligger, utom våra personliga önskningar, innesluter resignation för oss själfva och en verk- sam kärlek till allt, som icke är oss själfva. '
De ega redan som barn dessa egendomliga instinkter, Dorotea i det hon drömmer om att göra bördan lätt för medmänniskor, Maggie i ett behof efter att: ilskas ocli älska andra.
l) 1 Silas Murner.
2, George Eliot var sjålf en ytterst duglig och erfaren husnior.
Hon var stolt deröfver, och " nothing offended her niore than the iden that hecause a Tyonim had exceptional intellectual powers, herefoie it was right that she should absolve herself, or be absolved, from her ordinary household duties " (Se Gt- oryt Eliots Yfe af hennes make, J. W. Cross, en intressaut och vacker autobiografi, 3 vol., Edingburgh and London 1885).
186 Maggie ') känner denna " pitying love almost as an inspiration ", och hon tycker, att den kan göra det mest försakande lif lätt.
Ofta plägar hon sitta vid faderns fot på en liten pall, med hufvudet i hans kns och längtande efter en smekning, önskande något bevis på, att fadern kände sig lycklig, " tröstad i känslan af att ega en dotter, som älskade honom. "
När hon sedan blir litet äldre, håller hon af en lytt man, och hennes kärlek är så mycket större, som hon vet, att den är en uppoffring.
Mer och mer grubblar hon öfver sin syndfullhet, sin själfviskhet, särskildt under sorgen efter familjens ruinerande; hon känner verkliga yva1 öfver sina mindre ädla tankar, aldrig är hon god nog, inätt efter egen måttstock, och hon hatar nästan sig själf, da hon far orsak till nigon förebråelse.
Ja, man skulle kunna säga, att hon är öfverspänd, öfverdrifven; hon lägger ' excessive feeling into very trivial incidents ", och hon yttrar blygt till Philip: ' Jag tänker ständigt för mycket på mina egna känslor och aldrig nog pB andras. "
Den ligger äfven ut- tryckt i hennes väsen, denna själfuppoffring.
Det är, som om den " lyste ur hennes anlete med ett inildt ljiis! '
Sedan, d i hon öfverväldigas af kärieken till Stephan, kusin Lucys fästman, som besvarar hennes böjelse, hur kämpar hon ej, plågas hon ej af outsägliga qval, och det är nästan med afsky, som hon cträfvar att skaka den af sig.
Då detta icke vill lyckas, känner hon sig som en brottsling - ' hon har svikit pligten, kärleken, Gud " - och fast hon aldrig viker för frestelsen, hur nära den än kan synas, tycker hon sig ändå vara en låg, syndfull bedragerska.
Samvetet är så ömt, att blotta kän- slan är henne synd nog.
dag har här karaktäriserat själfva typen i dess grunddrag.
Åter- står ett par porträtt för att retouchera och fullända den.
Först Doro- tea Brooke i George Eliots Middlemarch, sedan den stolta Romola i romanen med samma namn och till sist Dina Morris, Adam Bedes qvinliga motbild.
Doroteas sympati vill redan tidigt göra sig gällande.
Hon spanar efter ett fält, der hon kan hjälpa och blifva nyttig, och plötsligt kunde hon knäböja vid sidan af en sjuk stackare, drömmande sig tillbaka till apostlarnes tidehvarf.
Hon ömmar för de lidande, för arbetaren och fattigmannen, anser det som en pligt att dela med sig åt den obemed- lade, känner ofta samvetsqval och finner sig aldrig god nog.
Hon klagar 5fver svårigheten att rätt kunna få offra sig; hon öfvergifver alla omsorger om sig s,jälf och egen lycka för att blott tänka på andra och på lindrande af deras bördor; hon uppställer såsom önskningsmål l) I The mill on the $OS.P.
187 en liten utopisk stat, ett samhälle i samliället, der hvar och en skulle arbeta, der allt skulle göras väl och der hon själf var allas stöd - ett samhälle utan armod, utan lidande och elände - och hela hennes religion ligger i sträfvandet efter godhet.