Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Af hans nära tvåhundrade dramatiska stycken behandla en stor del gamla och nya testamentets historier samt legenden, men vid sidan af de heliga personerna uppträda der stundom figurer ur den hedniska mytologien, ett bevis på huru redan då den antika litteraturen hunnit blifva populär; till andra är ämnet hämtadt från gamla historien och medeltiden, från den fosterländska sagan, från det borgerliga och husliga lifvet på hans egen tid.
Antika dramer har han omarbetat eller Nürnbergiserat, ty på allt satte han sin egendomliga pregel.
Och Gud Fader, som examinerar Adams och Evas barn i Luthers lilla kateches, är en lika god nürnbergerskolmästare, som hans kungar och kejsare äro vördiga rådsherrar i den mägtiga riksstaden.
Han är derföre lyckligare i sina fastlagsspel än i sina allvarsamma dramer; ty i de förra har han fast botten under sina fötter.
Alla dramerna äro indelade i akter och scener och hafva prolog och epilog, framsagda af ”Der Ehrenhold;” men något djupare inträngande i den dramatiska anordningens väsende röjes lika litet hos honom, som hos någon annan samtida; konsten att uppgöra en dramatisk plan, anlägga ett samtal, teckna en karakter med psykologisk blick låg ännu i sin linda.
Vi hafva ansett oss böra förutsända denna något utförliga teckning af dramat i Tyskland under 16:de seklet; ty liksom hela vår bildning under detta tidehvarf till större delen är ett lån från Tyskland, så har äfven det tyska dramat varit mönstret för vår dramatik, och vi hafva att vid det anknyta, då vi vilja skrifva Svenska dramats historia.
Några tecken antyda, att det nyvaknade studiet af de gamle icke varit alldeles främmande för norden.
Uti de gamla klosterbiblioteken funnos, enligt Wieselgren, en och annan latinsk och grekisk författare äfvensom man undantagsvis kunde der påträffa någon representant af den italienska litteratur, hvilken uppvuxit på klassisk mark.
I katolicismens sista skifte förekomma ock bland biskoparna och kapitelherrarna många magistrar, baccalaureer och teologie doktorer, och enär alla de, hvilka då inhemtat någon högre odling, vunnit den vid främmande universiteter, så är ock tydligt, att den nya bildningsrigtningen icke kunnat för dessa varit alldeles obekant.
Men då i Sverige intet vetenskapligt lif fanns, så saknades dermed äfven de förut,sättningar hvilka kunnat göra denna bildning mera märkbar.
Den var för svag för att såsom i Tyskland uppträda reformatoriskt på lifvets praktiska områden, och ännu mindre kunde den framträda i den estetiskt fina, modernt hedniska form, hvilken den erhållit i Italien, om än denna form haft något tilldragande för enskilta, såsom för den humanistiskt bildade biskop Brask, hvilken gaf sin kanik, Petrus Benedicti, i uppdrag att i Italien jemte breviarier och missaler äfven köpa Bojardos och Ariostos dikter, hvilka biskopen ämnade låta öfversätta på svenska för adlens bildning, ”som annars lägger sig på annan och sämre romanläsning”202.
Det var först med reformationen, som de humanistiska studierna utbreddes i Sverige, och det var deras sammanhang med reformationen, som skaffade dem erkännande.
Man har sedan länge tillvitat den store Gustaf Wasa, att han, långt ifrån att befrämja den allmänna bildningen, i stället förqväft den, som redan fanns.
En sednare tid har visat grundlösheten af denna beskyllning och i dagen lagt, att äfven på detta område som på alla andra var Gustafs regering en förberedande och grundläggande203.
Och är det väl gerna tänkbart, att han, som i alla rigtningar verkade nylifvande och skapande, han, regenthusbonden, ej blott sitt folks styresman, utan dess förste lärare och undervisare, han, som gaf sina egna barn den mest vårdade uppfostran, är det tänkbart, fråga vi, att han icke skulle vetat uppskatta bildningens värde, att hans åtgärder för undervisningen skulle, som
Atterbom säger, stannat vid bittra klagomål öfver embetsmännens okunnighet?
Han var eljest icke den, som nöjde sig med att klaga öfver en brist, då det stod i hans makt att afhjelpa den.
Han mottog ett ”öde, förlamadt rike,” såsom han sjelf brukade säga; i hvad skick han efterlemnade det, är för väl kändt för att här behöfva upptecknas.
Endast om det allmänna kulturtillståndet må vi yttra några ord.
Då Sverige blef delaktigt af kristendomen, hade denna förlorat sin ursprungliga renhet och hade redan fått sin katolskt-hierarkiska form; ”den själavård medeltidens svenska kyrka gaf kunde svårligen fullborda omskapningen af ett hedniskt folk till ett kristligt”204.
Ännu vid reformationstiden herrskade hos folket mycken råhet och okunnighet, och de långa inbördes krigen hade stegrat förvildningen.
Det gamla hednalynnet fortlefde, och minnet om blodshämnden hade än ej utdött.
Konung Gustaf säger, att här ”mer än uti något annat kristligt konungarike eller furstendöme stort mord och dödslag alltid brukas, så att en part vårdade nu snart icke mera om att mörda, slå eller skjuta en karl ihjäl, än det vore en hund eller annat oskäligt djur.”
Äfven öfver dryckenskapslasten klagas, men den herrskade inom alla stånd och hade länge herrskat; den heliga Birgitta yttrar sig ofta och skarpt om det tilltagande fylleriet hos ridderskapet i Sverige, ja, hvad som är rätt betecknande, då hennes man, den fromme Ulf Gudmarsson, beslöt att egna sitt återstående lif åt kärleksverk, botöfningar och försakelser, gjorde han äfven det löftet att — endast sällan dricka205.
Men med allt detta var dock kärnan frisk.
Sådana brott, som vittna om djupt sedeförderf, förekommo sällan.
Stölder voro väl ej sällsynta, men inträffade dock icke oftare än mord, och blott ett fall af barnamord omtalas från Gustafs tid, och det kallas i rättegångshandlingarna en ”högvigtig sak”206.
För att till god ordning tvinga detta slägte, styfsinnt och sjelfrådigt som det var, fordrades undervisning.
Skulle reformationen gå fram, måste allmogen vinna kunskap om den nya läran, liksom å andra sidan konungen hoppades att kristendomskunskapen skulle mildra sederna och tämja öfvermodet.
Sjelf sparade han sig icke, då det gällde att upplysa Sveriges allmoge i så väl religiösa, som andra för densamma maktpåliggande frågor; äfven gudstjensten antog i hufvudsaklig mån en undervisande karakter, så att kyrkan blef den egentliga folkskolan för undervisning i kristendomen.
Detta var ock det enda lämpliga på en tid, då endast få af folket kunde läsa i bok, och man ännu knappt kunde tänka sig möjligheten att åt alla meddela en sådan kunskap.
Dermed var äfven bättre sörjdt för den kristliga kunskapsodlingen, än medeltiden förmått göra.
Men det svåraste för Gustaf var att skaffa sig dugliga redskap för utförande af sina afsigter, och öfver bristen på sådana klagar han ständigt.
Så vidt man genom tidernas mörker kan skönja, var det föga bevändt med undervisningsverken de sista åren af unionstiden; och den brytning, som med reformationen inträffade, var till en början icke mycket gagnelig för lärda värf.
Förändrade tidsomständigheter ställde på skolorna högre fordringar än förr, och i bredd dermed gick svårigheten att uppfylla dem.
Man har klandrat att Gustaf indrog klosterskolorna, men utom det, att de voro omöjliga att bibehålla, så låg deras verksamhet vid denna tid nästan nere.
Och vid Gustafs död funnos dessutom skolor så väl i alla de städer, der fransiskaner och dominikaner — andra förtjena ej nämnas — fordom haft klosterskolor, som ock i flera andra, bland hvilka den i Gefle, af Gustaf anlagd, prisas som synnerligen utmärkt.
Domkyrkoskolorna bibehöllos, och anslag anvisades åt skolemästaren.
Men det var ej nog med att skolor funnos; konungen hade äfven att sörja för att de besöktes och ordentligen sköttes.
Redan det första hade sina svårigheter.
Allmogen tvekade att sända sina söner till skolan af flera skäl.
Gustaf brådstörtade nemligen ej med reformationsverket; den nya läran skulle genom sanningens magt besegra den gamla, och dertill tarfvades tid.
Men under detta ovisshetstillstånd fann mången fader det oklokt, att låta sin son uppfostras till ett embete, som skulle göra hans framtid beroende af ena eller andra partiets seger, under det andra af rena samvetsbetänkligheter afhöllos från att skaffa tjenare åt en kyrka, hvars lära de sjelfve ej rätt kände eller till och med ogillade.
Dertill kom, att äfven utkomsten syntes oviss, ty allmogen började undandraga presten hans tiondeoffer och andra presterliga rättigheter.
Under sådana omständigheter förmanade konungen gång på gång menige man att sätta sina barn i skola, så att det ej måtte blifva brist på ”prester och annat förståndigt och lärdt folk, som land och rike så väl i det verldsliga regemente som de andliga saker förestå och tjena kunna.
Hvad lärare angick, så måste man väl i början nöja sig med hvad som förefanns, och då flera af de andliga krafter, hvilka föregående tiden lemnat i arf, af religionsskäl ej kunde användas, så är det ej underligt, om hos många af dessa lärare både förmåga och vilja saknades.
Här kunde endast tiden hjelpa.
Man gjorde dock hvad man kunde, och till utlandet, företrädesvis till Wittenberg, sändes lofvande ynglingar, med understöd af konungen eller biskoparna, för att der vinna bildning samt sedan genom den gagna i hemlandet.
Endast i Wittenberg inskrefvos åren 1527—39 omkring fyratio svenskar, åren 1540—73 öfver sjuttio, samt under sistnämnde tid i Rostock mer än hundrade.
De utländska universiteten förblefvo nemligen äfven under reformationstiden de högsta bildningsanstalterna liksom de förut varit, och endast en högst ofullkomlig bildning kunde uti de inhemska skolorna meddelas.
Det var derföre så mycket mera att beklaga, att Sverige icke sjelft egde någon högskola.
Väl hade stiftandet af en sådan varit länge påtänkt, men först för erkebiskopen Jakob Ulfsson lyckades det att 1476 utverka påfvens tillstånd dertill.
Universitetet, som skulle hafva samma fri- och rättigheter som det i Paris, blef invigdt d. 7 Okt. 1477.
Så vidt man vet, upprätthölls undervisningen utan särskilt dertill anslagna medel af domkyrkans kaniker och prebendarier, men med erkebiskop Jakob
Ulfssons nedläggande af sitt embete synes undervisningen helt och hållet hafva upphört.
Vid reformationens början hade Sverige icke något universitet i verksamhet.
Dels af brist på skickliga personer, dels ock till en början af brist på anslagstillgångar, beslöt Gustaf att låta med universitetets upprättande anstå, till dess hans folk vunnit så tillräcklig vetenskaplig kraft, att ur dess eget sköte en högre bildningsanstalt kunde framspira207.
Att Gustaf inkallat en och annan lärd utländning för Upsala universitet är väl troligt, men ej till fullo bevisadt.
Från stiftsskolorna gick ungdomen omedelbart öfver i kyrkans och statens tjenst.
Behofvet var trängande, och det gafs ingen annan utväg, än att begagna hvad som var att tillgå, äfven om kunskapernas mått var ringa och naturanlagen icke hunnit till mognad.
Bland de skäl konungen anförde för nödvändigheten af en bibelöfversättning, var äfven det, att rikets prester voro så illa uppfostrade i skolorna, att ganska få visste predika för folket och några kunde icke engång läsa den Heliga Skrift, långt mindre förklara densamma.
Och öfver de personer, som tillskickades honom från skolorna, klagade han i ett ögonblick af det missnöje med allt, som stundom öfverväldigade honom under de sista lefnadsåren, att man utsökte ”de slemmaste, som i hela hopen finnas kunde, icke annat än drinkare och ölehundar, lösaktiga och plumpa bälgar, som bättre tjente gå vid plogen och en trädestock, än uti riksens höga och vårdande saker brukade blifva”208.
Icke underligt, om Gustaf med sådana biträden, som dock i början af hans styrelse voro vanligare än mot slutet, bittert klagade öfver sina tjenares oduglighet och i vigtigare värf helst använde lärda utlänningar.
Men att den store konungens nit för den allmänna odlingen, hans vård om undervisningsverken icke varit fruktlösa, det bevisar den mängd af utmärkta och lärda män både bland kleresiet och adlen, hvilka under hans söners regering uppträdde och hvilka alla under hans tid lagt grunden till sin bildning, det bevisa ytterligare hans egna ord på sin ålderdom till sönerna:
”Hittills hafva vi icke ensamme kunnat ”besörja rikets tarfvor, ty dessa råa skolfuxar hafva rätt ”intet synnerligt kunnat uträtta; men då de nu genom vår ”försorg blifvit förståndiga, tillhör dem ensamme bestyret ”under konungen.
De svenska lida icke heller gerna ut”länningen i landets sysslor, också för det han är näs” viser.”
Gustafs söner byggde på den grund fadren lagt.
Bättre tider hade inträdt; skolorna voro mot slutet af seklet flitigt besökta, och under k.
Johans tid blef en andre lärare eller konrektor vid skolorna anställd.
Konung Erik beslöt 1566 att i Upsala upprätta ett kollegium eller universitet med ”underhåll, privilegier och annat mer,” men utnämnde till en början blott en lärare, Laurentius Petri Gotus, som skulle undervisa i grekiska.
Sju år derefter funnos fyra lärare; men konung Johans plan att fullkomligt återställa universitetet hindrades genom den liturgiska stridens utbrott, och i stället anlade han i Stockholm 1583 ett Collegium Illustre, som skulle tjena liturgiens sak209.
Det var först Carl IX, som 1595 gaf en väckelse till de domnade krafterna, undervisningen började ånyo med allvar, och den första svenska magisterspromotion hölls år 1600.
Reformationstidehvarfvets litteratur är fattig.
Teologiska afhandlingar och stridskrifter utgöra helt naturligt flertalet af tryckta arbeten.
Bibelöfversättningen är periodens storverk.
Jemte teologien behandlades äfven historien; bröderna Petri skrefvo hvar sin rikskrönika, och Rasmus Ludvigsson m. fl. skrefvo de särskilta Wasakonungarnes historia.
Man får dock icke undra öfver den vetenskapliga ofruktsamheten; de flesta lärdes krafter togos i anspråk af skolundervisningen, och det ansågs som en gifven sak, att den, som med allmänt understöd studerat utrikes, skulle efter hemkomsten taga anställning vid skolan.
Erkebiskop Abraham Angermannus klagar, att de flesta svenskar, som mottagit lärd bildning, voro ”nedtryckta af skolarbete.”
Men det arbete, de i skolan nedlade, bar rika frukter för följande period.
För skönlitteraturen var detta tidehvarf af bastant prosa föga gynnsamt.
Vi hafva omtalat den moralisktpraktiska rigtning, som den tyska humanismen hade; med reformationen kom den hit, och endast hvad som var af påtaglig nytta vann erkännande.
Tidens lyrik består också hufvudsakligen af psalmer och andliga dikter; dertill komma några historiska visor, och få äro de toner man förnimmer af sannt poetisk verldslig lyrik, såsom i balladen om ”hertig Magnus och hafsfrun.”
Periodens episka dikter voro rimkrönikor.
Och dramat, hvilket vi nu gå att betrakta, var strängt didaktiskt samt utgjorde blott ett medel för skolundervisningen.
Skolan afsåg numera icke ensamt att bilda prester, utan äfven skickliga män för statens tjenst, och i överensstämmelse med hela tidsrigtningen utgjordes dess undervisningsämnen af kristendom, latin och så mycken svenska, som ”hörer till tiderna i kyrkan.”
Den, som ville lära grekiska och hebreiska, fick ”sjelf dertill besörja præceptores.”
Dessa språk ansågos tillhöra en högre grad af lärdom än den skolan meddelade, hvarföre ock den första profession, som upprättades i Upsala, var i grekiska.
Att dock många af de andliga så i detta språk som i hebreiskan varit hemmastadda, derpå finnas flera intyg210.
Latinundervisningen var emellertid hufvudsak; ty latinet som de lärdes språk var nycklen till all högre bildning, och med läsandet af de gamla skriftställarne förbands äfven undervisningen i grammatik, retorik och dialektik.
Ynglingarna öfvades i latinet genom skriföfningar i så väl bunden som obunden stil, genom utanläsning af tänkespråk och skaldestycken, och slutligen genom uppförande af skådespel.
Luther sjelf hade gillat bruket att som uppfostringsmedel använda teatern.
Wittenbergerstudenterna hade under hans tid uppfört latinska stycken, och detta blef ett fribref för dylikas spelande annorstädes.
Läroverken i hans närmaste omgifning blefvo plantskolor för skådespelet.
Sina åsigter om dessa skolöfningar framställer han på ett ställe i sina ”Tischreden;” han finner dem nyttiga dels för öfningen i latintalande, dels ock emedan de framställda exemplen liksom i en spegel visa huru hvar och en bör sig skicka och förhålla i sitt embete och sitt stånd211.
Men äfven oafsedt språköfningen fann han ur moralens och den religiösa bildningens synpunkt komedispelandet värdt att anbefallas.
I förspråket till Tobie bok heter det:
”Och skall man så hållat, att hos Judarna hafva varit många sådana spel och dikter, som de öfvat hafva på högtiderna och sabbathen till att inbilda ungdomen Guds ord och gerningar med lust ....
Och gifve Gud, att de Greker deras vis till att spela komedier och tragedier hade tagit af Judarna, såsom ock mycken annan wishet och gudstjenst.
Ty Judith föreställer en god, allvarlig, rättskaffens tragedia, så gifver ock Tobias en vacker, ljuflig, gudfruktig komedia .....
Och ser det grekiska exemplaret så ut, som det hade varit ett spel; ty det talar allt i Tobie person såsom personer i spel pläga göra; sedan är en mästare kommen, som hafver sådant spel författat i ett ordentligt tal.”
På detta vittnesbörd åberopade sig gerna de lutherska komediförfattarna, och Frischlin anför till och med Kristus som auktoritet, enär han i parabler liksom i en komedi, t. ex. i Lazari historia, afmålat för verlden dess sätt att gå till väga212.
Det är icke underligt då, om äfven de svenska reformatorerna, långt ifrån att finna något anstötligt i ungdomens komedispelande, snarare bidrogo till denna sedvänjas upprätthållande och offentliga erkännande.
I 1575 års Ordinantia gillas uppförandet af komedier och tragedier såsom en nyttig öfning för både spelande och åskådare213.
Detta godkännande innebär på samma gång ett bevis deruppå, att skådespel under detta århundrade uppförts i skolorna, ehuru de första bestämda underrättelserna derom först äro från det följande.
Ej blott svenska, utan äfven latinska och grekiska skådespel hafva vid läroverken brukat uppföras; men för reformationstidens andlige och skolmän var det af särskilt vigt att odla det svenska skådespelet, enär ensamt detta kunde som ett, om ock underordnadt, medel befordra det stora religiöst-didaktiska ändamålet, hvilket åter det latinska icke förmådde.
Lärde kyrkan numera, att till himlen finnas inga genvägar, att saligheten icke kan köpas för penningar, pilgrimsfärder, späkningar eller ens för goda verk, utan att dertill fordras en inre, en sinnets förändring, samt att kampen för det eviga lifvets krona är en personlig, hvilken enhvar måste utkämpa på egen hand: då tarfvades ock för enhvar kännedom om de medel, som han för ändamålets vinnande hade att använda, och salighetens kunskap blef för honom en förutsättning för hans salighets sak.
Då måste ock lärarnes bemödande förnämligast gå ut på att skingra okunnighetens dimmor och utbreda en klar uppfattning af lifvets vigtigaste frågor.
Derföre sökte ock reformatorerna att få i rättan dager framstälda biblens höga läror samt de på lifvet användbara föredömen, som der uppställas.
Luther hade ju prisat judarna, som med sina dikter och spel afsågo att hos ungdomen inpregla Guds ord och gerningar, och han hade ur denna synpunkt föredragit dessa biblens skådespel framför hedningarnes, ehuru han på annat ställe äfven skänkt de sednare sitt bifall.
Samma tankar återfinna vi hos våra reformatorer och af en bland dem närmare utvecklade i företalet till Tobie Comedia, hvilket märkliga företal så förträffligt framställer tidens anda och uppfattning af poesiens väsende.
Det börjar med att anföra Mose 5:te bok, 6 Kap. 6—9 versarna, hvaruti Israels barn tillhållas att allvarligen lägga Guds ord och bud på hjertat; ”Tu skall skärpa them tinom barnom, och ther om tala, när tu sitter i titt hus eller går uppå vägen, när tu nederlägger tig eller uppstår, och skall binda them ett tecken på tine hand och skola wara tigh till en åminnelse för tin ögon och skall skrifva them på tins hus dörrträ och uppå dörrena.”
Derföre, så utlägges detta bibelspråk, skall icke något tillfälle försummas att inskärpa Guds ord och befallning; också har så väl i gamla som i nya testamentet af ålder varit brukadt att Guds ord och werk framhållits för menniskorna på olika sätt, med predikande, läsande, spelande och sjungande.
Detta har skett med djup kännedom om menniskonaturen, ”ty menniskan ledes snart vid ett sätt; derföre hafver ”’ock Gud, som i allo måtto söker hennes bästa, låtit henne få veta ”sin vilja på mångahanda sätt, att då hon ledes vid det ena, skall ”hon få samma grunder genom ett annat sätt, som hon kan hafva ”lust till.”
Att det är nödigt, att för den i sina tycken växlande menniskan på omväxlande sätt framställa hvad henne nyttigt och angeläget är, det hafva äfven lärda män bland hedningarna besinnat, och för att låta den menige hopen förstå hvad rätt eller orätt gjordt var, hafva somliga användt visor, ordspråk och mångahanda poetiska dikter, andra skådespel.
Äfven i vårt land hafva i sådant ändamål komedier uppförts, ”om de eljest hade alltid så rätt drabbat sannin”gen, som de, der sådana diktade, synas hafva haft meningen god.”
Så hafver nu ock författaren här ”utsatt på rim i komedievis för ”dem, som der hafva lust till, Tobie historia, deri många goda exem”pel varda föreställda, huru med en Christen menniska plägar tillgå ”i denna verlden och huru hon skall skicka sig emot de fattiga, ”huru föräldrarna skola lära deras barn, och huru barnen skola för”hålla sig emot deras föräldrar.”....
”De der nu,” tillägges det, ”lust ”hafva till rim och sådana dikt, de må läsa denna Comedia.
Men ”de, som mera lust hafva till enfaldigt tal, de må läsa sjelfva Tobie ”bok i biblen.
Här må hvar göra, som honom täckes, dock så, att ”han rättar sig efter det här varder föregifvet, ty det är han pligtig ”till.
Det är ju lika mycket, hvar man får veta Guds vilja, under ”enfaldig ord eller konsteliga dikter.”
Då efter denna uppfattning äfven den antika poesiens väsende består i undervisningen om hvad som hörer till ”goda seder och ett ärligt lefverne,” så måste detta så mycket mera vara förhållandet med den kristliga.
Den poesi är då också den förnämsta, hvilken framställer de heliga sanningarna, och det af kyrkan tillåtna dramat är endast en annan något konstigare form, än den enfaldeliga bibliska, för framställandet af Guds ord och vilja, det är en spegel för alla laster och dygder, ett slag af predikan, genom hvilken de religiösa sanningarna och de goda lärdomarna kunna mera eftertryckligt inpreglas, emedan här exemplet går hand i hand med läran.
Alla de dramer, vi känna från reformationstidehvarfvet, hämta sina ämnen från biblen och hafva den nämnda religiösa karakteren.
Stundom förråda de en naiv otymplighet, som lätt kan synas oss komisk; men sätta vi oss rätt in uti dessa stycken, kan ej det djupa allvaret, som genomgår dem, förfela att göra intryck; löjet qväfves på läppen, och man kommer att med en viss vördnad betrakta dessa så talande minnesvårdar från en tid, som var djupt upprörd af kampen för lifvets högsta angelägenhet och derföre icke föraktade något medel, som i sanningens tjenst kunde användas.
Hvad formen angår, så påminna reformationstidehvarfvets dramer mera om medeltidens än om antikens dramatik.
Det förnämsta de från antiken upptagit är indelningen i akter; scenindelning finnes deremot endast i ett enda stycke214.
På tvenne af dessa stycken, hvilka båda blott finnas till i handskrift, är skrifvet ordet ”agerat;” men när och hvar de blifvit uppförda, känner man icke.
Man eger icke från detta århundrade någon bestämd underrättelse om komedispelande i skolorna, endast af 1575 års Ordinantia kan man sluta att det brukats.
Det är från hofvet den älsta underrättelsen om skådespels uppförande kommit oss till handa.
Vid Gustaf I:s hof synas icke dramatiska förlustelser varit brukliga.
Nöjena der bestodo i dans, musik, jagt samt ridderliga öfningar215.
Icke heller från Eriks eller Johans hof omtalas några teaternöjen, med undantag af Eriks ofvan omtalade önskan att hafva ”skouspil i fastlagen.”
Men då Sigismund 1594 begifvit sig till Upsala för sin fader Johans begrafning och sin egen kröning, samt under det underhandlingarna med ständerna bedrefvos om undertecknandet af Upsala mötes beslut, lät han fettisdag på slottet uppföra en komedi. Abraham
Brahe skrifver derom i sin tidebok: ”Den 11 Febr.