Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Såsom väggprydnad gör frimärks- tallriken utmärkt god effekt.
Sypåse.
Utaf en bra nog stor fyrkantig sidenhalsduk kan man göra den allra trefligaste och näpnaste.
sypåse.
Ungefär 10 cm från kanten af sidenduken syr man fast små öglor af silke, en i hvart hörn och en på hvarje sida midt emellan hörnen, 10 ä 12 cm från kanten.
För att nu kunna draga ihop hela sidenduken så att den bildar en påse, träder man två silkessnodder igenom dessa öglor; snodderha skola vara i än- darne försedda med små bollar o c h vara så långa, att man, då sypåsen är ihopdragen, kan hänga den öfver armen; den bör äfven fodras inuti.
Ett sätt att förfärdiga en pall utan trä- stomme.
Man klipper ett par rundelar eller fyr- kanter af önskad storlek (af buldan), samt en remsa rundtorn af 10 till 12 cm höjd, som utgör gafvel.
Denna stomme stoppas nu mycket hårdt, med krollspint eller spån, sedan jämnas den och rna- drasseras i kanterna som en madrass, hvarpå man drar igenom den med några s t y g n h ä r o c h där o c h knyter till stygnen hårdt och stadigt.
Groparne, som härigenom bildas, fyllas med tagel eller bom- ull, litet kullrigt på uppsidan.
Broderiet sys öf- ver och fästes med en remsa af mörkt tyg, hvil- ket klädes omkring gafveln.
Fransens längd må- ste precis motsvara pallens höjd, för att kunna skyla gafveln.
Under botten sys guttaperkatyg, på det pallen lätt må kunna skjutas på golfvet.
Stoppas den hårdt o c h jämt, så blir den en gan- ska treflig present till julen.
* LIX.
Knif-necessair, lämplig till present åt husmödrar.
Ett stycke tyg, helst grått linne, 60 cm långt och 30 cm bredt, hörnen å ena kortsi- dan afsneddade.
Rundt omkring ritas en bård (särdeles vacker o m det blir en drakslinga), som sys med silke, antingen i stjälkstygn eller med snoddsöm.
Monogram sys midt emellan de af- sneddade hörnen.
Inredes med röd flanell.
En remsa fastsys i midten på 12 ställen med så stort mellanrum, att en bordsknif kan trädas in.
Tvänne remsor, 10 cm breda, fastsys vid hvardera långsidan, som sedan vikes öfver knifvarne.
Neces- sairen kantas med röda ylle- eller sidenband, o c h på midten af den afsneddade kortsidan fastsys tvänne band, 60 cm långa, hvarmed necessairen omknytes, då den är hoprullad.
Aloa.
PufT, passande för både gifta och ogifta da- mer.
En mindre packlåda förändras till passande storlek och form, 90 ä 100 cm lång, 50 å 60 cm bred och 45 å 55 cm hög.
En gammal reskoffert kan äfven användas.
Locket stoppas med spån eller krollspint med ett tunnt lager tagel ofvanpå såsom en dyna, och i hvardera hörnet inskrufvas i bottnen små metall- eller porslinstrissor som köpas i järnboden.
Vill man ha den elegant, broderas 3 å 4 längder på yllejava med snår- eller gobe- Iinsöm i modernt mönster, hvilka få gå rätt öfver från den ena nederkanten till den andra; plysch eller möbelschagg emellan ränderna.
Detta kan man själf spika fast med tolknubb, som spikas i själfva bottnen.
Vill man ha kordong i nedre kanten, kan man, men det är icke nödvändigt.
Till enklare puff tages juteväf med påsydda rem- sor, 10 cm breda, af cretonne i vackert mönster, 15 cm mellan hvarje, mellanrummen utfyllas af ett enkelt broderi i hamburgergarn i en eller flere
I DUN färger.
Fodras inuti med eller randigt papper.
skär eller gul tvills Alca.
K n a p p n å l s h å l l a r e.
Denna förfärdigas af en grankotte, som man någon tid låtit ligga i vat- ten, på det att fjällen regelbundet må öppna sig.
Sedan kotten torkat, lindas den på snedden mel lan fjällen med gröna silkessnören.
Ett 1 cm bredt och 20 cm långt grönt sidenband fästes vid kottens båda ändar, så att det bildar ett hänge.
Två små gröna yllebollar på 2 ä 3 cm långa snö- ren anbringas i hvarje ända, och öfver dessa fä- stas små bandrosetter.
Nålar isättas en mellan hvarje fjäll.
m några dagar äro vi åter midt uppe i ju- lens välsignade tid, då den under arbets- oket släpande får sig några dagars välbehöf- lig hvila, då själfve egoisten känner sig en smula gifmild och mjuk om hjärtat, då allt hyggligt och hederligt folk hjälpes åt att dra i välbefinnandets elastiska täcke, så att äfven den mest vanlottade och förskjutne för ögonblicket skall få sig en vär- mande flik med.
Det är så många seder o c h bruk, som vuxit tillsammans med firandet af denna högtid, som blifvit oss kära och oumbärliga till den grad, att om vi nödgades undvara någon enda af dessa julens attribut, skulle vårt nöje till viss grad vara skämdt.
Det är rent af förvånande alt iakttaga, huru folk, som eljes äro de första att vara med om allt nytt, kunna envist hålla på, att det skall finnas både skinka, lutfisk och gröt på julbordet, att alla julklappspaketen skola förses med rim- made deviser, och absolut motsätta sig, att sparf- varna skola trakteras med korn ur ett tråg.
Nej, en stor, yfvig kärfve skall det vara, på en hög, hög stång.
Annars är det ju inte jul.
Det är särskildt en sak, som jag kommit att tänka på, hvilken nu torde få anses höra till ju- lens nödiga rekvisita, lika svårumbärlig som lju- sen, klapparna, skinkan, gröten eller julgranen.
Den sakens anor gå icke så långt tillbaka i tiden, men dess existens som ett af julhögtidens nöd- vändiga attribut torde ändå vara fullständigt be- tryggad.
Jag menar julberättelsen i, tidningen.
Fråga tidningsredaktörerna, om de känna något till den slags specialitet af litterär produktion, som kallas julberättelser eller julskisser.
Jag skulle tro, att de göra det.
Knappt har december hunnit bryta in, så kommer det ena tjocka brefvet efter det andra med obekant handstil utanpå.
Ibland innehålla de ett » tryckt manuskript » — det är storfabrikanterna inom julskisstillverkningen — ibland hektograferade — det är småhandtverkarne — och slutligen blott handskrifna med mer eller mindre drifven piktur, ibland korrekt stafvade, ibland i en ortografi, som icke ens vår i afseende å rättskrifning eljes tämligen liberala.
Svenska akademi skulle vilja acceptera.
Den sistnämnda gruppen är produkten af ämnessvennernas eller de manliga och kvinliga dilettanternas sträfvande i julberättelsediktningens konst, är således närmast att betrakta som husslöjd och har likt andra hand- arbeten tillkommit antingen blott och bart för nö- jes skull eller ock för att förtjäna en extra slant till julen.
Redaktören är en strängt sysselsatt man, och han får absolut icke i den viktiga december må- nad låta distrahera sig af någon i otid framkom- men julstämning.
Därför brummar han bara en smula i skägget o c h slänger alla de ankomna manuskripten jämte tillhörande cirkulär eller pri- vatskrifvelser ned i en låda på det rymliga skrif- bordet.
Men när det lider så långt, att man utan svårighet kan räkna dagarne till jul, då tänder han en kväll, sedan dagens nummer är färdigt, sin cigarr, sveper sin nattrock omkring sig, drar ut lådan med de många julberättelserna, ställer den med en hälft undertryckt suck bredvid sig på bordet och börjar att läsa.
Nu finns det absolut ingen enda litteraturgren, ej ens kärleksromanerna och komedierna, där sam- ma ämnen och motiv med så orubblig säkerhet gå igen, som just inom julberättelsernas genre.
Och hur listigt rubrikerna än äro valda, kunna de 848 ej för mer än ett par ögonblick dupera den erfarne redaktören.
Han läser några rader, och så lägger han manuskriptet på en viss bestämd hög.
I hö- gen n:r 1 ligga alla berättelser, som handla om Den fattiga Jlickan, som sålde julklappar, i n:r 2 lägger han alla om Den från Amerika åter- komne sonen, i n:r 3 alla o m Gossen, som bjöd ut den fullriggade leksaksskonerten, o. s. v. Snart är hela den djupa lådans innehåll sorteradt, och det återstår blott ett par tre manuskript, som icke passa in i någondera högen, men de sakna rubrik, börja med liten bokstaf o o h förete en ortografi och interpunktion, som icke skulle gillas af de aderton och ännu mindre af den kinkige redak- tören.
Dessa gå genast i papperskorgen, som öppnar sitt glupska, mörka gap i jämnhöjd med redaktörens venstra knä.
Hvad säger Ni om, min nådiga, ifall vi skulle be redaktören att få glutta litet öfver axeln, me- dan han gör sitt urval.
Vi kunna då på samma gång få en liten nätt husbehofssamling af » recept för tillagande af julberättelser », så att Kitty, som går i flickskolans 6:te klass och redan skrifver sina krior så snällt, till nästa jul med ledning af dem kan öfverraska familjen med en liten hemma- gjord julberältelse.
Nåja, det var j u ingen så tokig idé.
Till sa- ken då!
R e c e p t D e n n:r f a t t i g a f l i c k a n, s o m 1. s å l d e l e k s a k e r.
Det blåser, och snöstormen hviner genom ga- torna.
Hon har vankat omkring hela dagen med några omöjliga fyrbenta träställningar, omvirade af bomull och guldpapper, som skola föreställa julbockar.
Dem har hennes fattiga mamma gjort.
Hon har sålt ett par eller tre för några eländiga ören, men hon vill inte, vågar inte gå hem, innan hon sålt dern alla.
(Här kommer nu en episod, som skildrar de granna butikerna, den böljande mängden af väl- klädda julklappsköpare, muntra helsningar, klin- gande skratt, bjällerklang, ljus och lycka och allt sådant där, som utgör en bjärt och verkningsfull motsats till den stackars flickan och hennes för- tviflade belägenhet.)
Slutligen dignar hon dödstrött och stelfrusen ned på en trappa och utbrister i stilla kvidande gråt.
Just då kommer han, den ädle, människo- vänlige herrn med sin bäfverpels och sina milda ögon.
Han sprakar en stund vid den lilla, ropar an en ledig åkaredroska, sätter henne bredvid sig och ber kusken köra till n:r 49 Vollmar Yxkulls- gatan.
Under vägen tar han reda på, hur många syskon hon har, stannar vid en butik o c h köper lika många par strumpor, skor, byxor och ylle- kjolar, som syskonen äro till antal, stannar vid en annan butik och köper matvaror, specerier och ljus, skyndar på kusken med löfte om rik- liga drickspengar och är i ett nu framme vid det fattiga hemmet på Vollmar Yxkullsgatan.
Där af- lastas alla presenterna inför den fattiga modern och de utsvultna små, som gråta af tacksamhet och glädje.
Den ädle gamle herrn ler också med en tår i ena ögonvrån, sveper bäfverpelsen om- kring sig o c h far hem till sitt.
Hans julgröt har kallnat, och hans gamla hushållerska smågrälar, men han äter ändå sin gröt och tycker, att den ligger mjuk och varm » som bomull kring hjärtat ».
R e c e p t G o s s e n m e d n:r 2. s k o n e r t e n.
En gosse, s o m skildras ungefär lika som flickan i n:r 1 med undantag af hans olika kön, att han är ett par år äldre, en smula bättre klädd och ser litet hurtigare ut samt att han i stället för julbockar bjuder ut en fullriggad skonert, som han själf gjort.
Handeln går lika dåligt.
Staffaget med butikerna, den böljande mängden etc. göres lika med föregående recept.
Gossen sjunker ej ned på en trappa, utan stäl- ler sig vid fönstret till en matvaruhandel och suckar djupt, mycket djupt, ty han är hungrig, stackars barn, och just då observeras han af den ädle, gamle, välvillige herrn med bäfverpelsen och de milda ögonen.
Samtal, uppköp, färd i droska till gossens mor, som sitter och syr i en vindskupa midt inne i staden.
Hon berättar efter någon tvekan, att hon är enka efter en sjökapten, som förliste på sin första resa, att hennes gosse är så snäll, att han så gärna vill ut till sjös han med, men att hon för ingen del vågar anförtro honom åt det grymma hafvet.
För öfrigt har hon så svårt att hemma föda sig och honom på sin sömnad.
Den ädle gamle herrn erinrar sig, att han kort innan det där fartyget förliste, var delegare i re- derifirman, som egde fartyget, han minns den snälle gossens far, som var en duktig sjöman, och med sina förbindelser kan han utan svårighet skaffa den fattiga enkan en pension på 400 kronor.
Så tar han upp några sedlar, som han lemnar, och aflägsnar sig, följd af vindkupefolkets tacksamhets- tårar och välsignelser.
Ofvanstående recept kan med fördel förändras därhän, att den ädle herrn icke har bäfverpels och milda ögon, utan vanlig vinteröfverrock, ögon, som vid förslå påseende synas bistra och ett skäggigt, väderbitet ansikte.
I så fall är han en sjökapten med förmögenhet, som har känt gossens far och ännu mer hans mor, innan de blefvo gifta.
Han åtar sig att dra försorg om gossen, och det antydes på ett delikat, men tillika tyd- ligt sätt, att han fyller sitt löfte genom att gifta sig med modern-enkan.
För att den senare tillredningen skall blifva riktigt pikant, bör man tillsälta ett hälft dussin sjötermer, som kunna tagas från fru Carlén.
R e c e p t D e n f r å n n:r A m e r i k a S. h e m v ä n d a n d e s o n e n.
[en gammal förfallen torpstuga sitter torparen och ser på, hur hans gumma kokar julgröten vid några riskvistar o c h rykande stubbar.
Gubben är trött, ty han kommer från staden, där han sålt ett hälft dussin små julgranar med fot, som han själf slöjdat.
Handeln har gått klent, som den alltid gör för de fattiga i julberättelserna.
Litet julkost finns det i alla fall i stugan, och det är ingen nöd för ögonblicket, men gubben undrar, hur det skall gå, om vintern blir så sträng, att han inte står ut med skogsarbetet.
Gumman suckar och tänker på sin son Erik, som de inte hört or- det af på femton långa år.
Han är väl för länge se ' n död och begrafven.
Då höres en grann bjällerklang utanför dörren, och in rusar en stor skäggig herre i sjubbskinns- pels, omfamnar gumman och kallar henne mor, skakar hand med gubben och kallar honom far, slänger af sig respelsen och visar en tjock guld- kedja med berlocker dinglande öfver en välmående mage.
Det är Erik, som tjänat förmögenhet i Amerika.
Nu ämnar han köpa in herregården och gifta sig med nämdemans Lisa — om hon ännu är ogift — hvilket mor försäkrar, att hon är — och gam- lingarna skola bo i ena flygeln.
* Skola vi laga flere recept?
Ahnej, det får reda sig för den här gången.
Annars ha vi Sjöman- nens jul och historien om den fattige poeten, som just på själfva julafton blef upptäckt af sin för- läggare o c b skördade guld, ära och lager samt om den knarrige, halfgamle ungkarlen, som var på väg alt bli människohatare och stängde in sig på julafton, men uppsöktes af en vänlig grann- familj och släpades in till dem och hade trefligt och blef kär i husets 35-åriga dotter, som var ett bleklagdt och något nervöst, men i allo förträffligt fruntimmer, och hvilket senare recept alltid goute- ras af äldsta dottern i familjer, hvars femte lilla yrhätta nyss lemnat pensionen.
Det som i synnerhet är utmärkande för dessa julberättelser, är deras naivitet och deras äflan att gälla för » sannsagor ur verkligheten », fastän ingen människa ännu hvarken mött den gamle välvillige och ädle herrn i bäfverpelsen eller hört talas om, att Amerika-Erik kom hem, just som mor rörde de sista sleftagen i julgröten.
Och likväl läsas dessa berättelser år från år, läsas med nöje, o c h för dern finnes intet kritiskt hångrin, endast ett hjärtligt leende, en varm, fuk- tig blick, eller en dallrande tår i en känslig kvin- nas öga.
Jo, det är julens hemlighet; julen, som jagar alla bittra o c h öfversittaraktiga tankar på flykten, julen, som kallar till lif i oss den naivitet, som glömt sig kvar från barnaåren, som manar oss att tro och ej kritiskt reflektera, och som sätter en viss egendomlig och rörande stämning i hvarje än så otymplig liten saga, blott den har till motto: frid på jorden, människorna en god vilja!
Idun med Modetidning Sen till, att finnes h o s alla edra bekanta!
Månadsrevy.
ovember månad har gifvit oss kännbara påmin- nelser, att vi lefva i hyperboreernas landsän- dar.
Solen var tagen ifrån oss och ville ej komma åter.
Och dimma och mörker betäckte allt landet, såsom stode den stora fimbulvintern för dörren.
Men dimman hade andra gäster i sitt följe ock, — gamla bekanta för hvar och en, om ock ej mycket kärare för det.
Alla gamla sjukdomsfrön tycktes ha fått nytt lif, äfven de som slumrat i många år.
Så kom det till sist ett litet stycke af en ärlig nordisk vinter med nytt lefnadsmod och jullik bjällerklang; men nu synes den redan åter på väg att gå bort igen.
Skola vi så få den hyper- boreiska dimman åter?
— Men Nifelhems välde skall väl ej vara för evigt.
Det blir väl vår ännu en gång igen.
Det gick ej för sig att få något resultat af val- trasslet i Göteborg och Malmö den här gången.
Valen äro fastställda i högsta domstolen båda två, och i then natten fick lagvrängeriet intet.
Men hr Liss Olof L a i s f o n får hålla sitt högtidliga intåg i den kraschancrade första kammaren, sedan Vexjö landsting försonat hvad valmännen i Leksand för- brutit.
Och potatistullen står fast.
Missväxt å potatisen i följd af mycken väta dref varans pris upp till det orimliga, och den blef ej billigare genom tullen, som skulle skydda den inhemska produktionen.
Så bad man kungl.
maj:t att taga bort tullen, men det tyckte kungl.
maj:t var öfverflödigt.
Och nu tvistas det om, huruvida kungl.
maj:t ens har någon rätt att sätta ned eller taga tullar, utan att ha inhemtat riksdagens samtycke.
Den ene säger j a, den andre nej, men under det de lärde tvista, är potatisen lika dyr.
Försvarsrörelsen fortgår och vinner fart.
Tre fjär- dedelar militärer och civile ämbetsmän med deras fruar, en fjärdedel öfrige medborgare — se där hvad den obevekliga statistiken upplyser om försvarsföre- ningens sammansättning.
I Upsala har den stude- rande ungdomen begärt föreläsningar i militära äm- nen, hvilken önskan b.
m.t konungen skyndat att gå till mötes.
Studenterna, som väntade sig före- läsningar i krigskonst, fingo dock i stället höra föreläsas om 1813 års krig och » den fräjdade stam- faderns » bedrifter, hvilket ju bör lända till konunga- husets befästande.
Under det vi hålla oss redo mot möjliga fiendei i öster, där vår finske broder vrider sig under kos- sackens järnskodda häl, har en af våra norska brö- der icke visat sig » synnerligen » broderlig af sig.
Men som alla öfverdrifter, har den begåfvade för- fattarens tokerier blott åstadkommit motsatsen af hvad han velat och för mungen norrman ställt det futtiga käbblet mellan broderfolken i dess rätta ljus.
Ä n mer, det har från en framstående norsk histori- ker, som i dagarne gästat Sverige, framkallat den upplysningen, att Tordenskiold så litet var svensk- hatare, att han tvärtom önskat under svensk flagga få kämpa mot ryssarne.
Det hade väl hr Kielland aldrig drömt om.
* * * Från Amerikas Förenta Stater kommer helt plöts- ligt underrättelse om en fredlig omhvälfning.
Valen till kongressens andra kammare ha förflyttat mak- tens tyngdpunkt från det republikanska till det de- mokratiska partiet.
Republikaner och demokrater — det låter icke, som om skilnaden vore stor.
Men faktiskt ställer den sig så, att republikanerna strängt hålla på Unionens öfverhöghet öfver de särskilda staterna, under det demokraterna lägga större vikt på staternas själfstyrelse gentemot Unionen.
Därför höllo ock demokraterna med de förra slafstaterna, emedan de ansågo, att hvarje stat ensam hade rätt att utan Unionens inblandning förfoga öfver slafve- riets vara eller icke vara.
Men därtill kommer att de långt mindre ifra för tullskydd än republikanerna, som genom sina öfverdrifter i den Mac-Kinleyska tullbillen framkallat det kraftiga bakslaget vid valen.
Ä n så länge medför detta dock ringa resultat, då emot en jämförelsevis mera frihandelsvänlig andra kammare står en tullvänlig senat och regering — alldeles som hos oss.
Det har varit oroligt bland börsernas gnidjättar.
Revolutioner äro dyrbara nöjen och oroligheterna i Argentina, där det annars varit lugnt i hela femton år, ha vållat oreda i de argentinska statspapperen och varit nära att bringa ett af Europas största ban- kirhus, Bäring Brothers, på fall.
Till all lycka kom verksam hjälp i rattan tid, annars vet ingen, hvad ända det tagit med många tusen människors små besparingar.
Äter går den gamla sagan om Simson och Delila igen.
Äter igen har en kvinna bragt en stor kämpe o på fall.
Charles Stuart Parnell, den okrönte ko- nungen af Irland, hvars minsta vink det gröna Erin lydt i snart femton år, har som en vanlig simpel hjälte i en realistisk roman gått och trasslat in sig i en kärleksaffär med sin nästas hustru.
Den äkte mannen var länge nog beskedlig att tiga med saken, men till sist bar det till rättegång, och det stod ej bättre till, än att den store partihöfdingen blef fast, trots alla försäkringar om sin oskuld.
Hade det nu varit i det moderna Frankrike, skulle en sådan där liten historia endast gjort honom så mycket mera intressant.
Men den gamle tvärväggen John Bull har nu en gång sitt hufvud för sig, och han står i dylika fall på den ståndpunkten, att han envist hål- ler fast vid någonting så omodernt som budorden, det tionde icke till förglömmandes.
The grand old man, gamle Gladstone själf, lät sin omutliga rätts- känsla nu som alltid segra öfver alla små politiska hänsyn och slog med kraftig hand det åtgörande slaget.
Nu ligger afguden fallen, och osäkert är, om ej det irländska partiet för lång tid ligger kros- sadt under spillrornas tyngd.
Från politikens eviga äflan kasten en blick öfver till vetenskapens stilla värld.
Därifrån har mänsk- ligheten vederfarits en stor glädje.
Hela den civili- serade världen jublar nu vid Robert Kochs namn, och i tallösa skaror strömma från alla håll sjuke till Berlin för att hos honom hemta bot för sina lidan- den.
Det är som om något blifvit lättadt af den börda vårt släkte fått att bära, och en suck af lätt- nad vidgar millioner bröst.
Så får vårt släkte under sin ökenvandring en gång då och då stanna för att andas ut och vederkvicka sig vid en ny stor tankes friska källsprång.
Godt att så är, ty det går lättare sedan att med friskt mod vända åter till lifvets dag- liga id.
I n d u s t r i e n o c h k v i n n o f r å g a n.
" jfveriugeniör S. André höll i tisdags af- Ci£r ton i Vetenskapsakademiens hörsal ett föredrag öfver detta ämne och lemnade däri en högst intressant kulturbild.
uppehöll sig en längre stund med en skildring af det betungande hushållsarbete, som fordom var lagdt på kvinnans axlar.
I hvarje hushåll ålåg kvinnan brygd, bak, slakt, spanad, väfning, bränvinsbränning, den senare i stor utsträckning (Kajsa Warg beskrifver sålunda icke mindre än 27 sorter af bränvin), såpsjudning, tillverkning af tvålspiritus och tvålpulver, färguing m. m.
Man kan få en tydlig föreställning om den mängd af ålig- ganden, som en husmor hade att bestrida, om man ger sig tid att bläddra igenom den ofvännämnda Kajsa Wargs digra handledning för husmödrar.
När man besinnar, att kvin- norna på den tiden voro alldeles i saknad af de fulländade hjälpmedel, som nu stå dem till buds, exempelvis järnspisar, isskåp, kon- serveringsmedel och dylikt, är det förvånans- värd!, huru de kunde på ett tillfredsställande sätt fullgöra sina åligganden.
En följd af denna öfveransträngande verksamhet blef masstillverkning af lifsförnödenheter; så t. ex. måste man baka så mycket, att förrådet skulle räcka halfva år o. s. v. Det är föga mer än 60 år sedan detta hushållssystem var gällande i familjer så väl på landet som i staden.
Efter hand lättades dock de bördor, som hvilat på husmödrarna, och som gjorde dem likställda med deras tjänarinnor.
Nu ha de ju i boden allt, hvad de fordom måste åstadkomma genom an- strängande slakt, brygd m. m. Rostadt och målet kaffe, bitsocker, färskt bröd stå dem dagligen till buds.
Och nu gifves för kvin- norna rikligt tillfälle till intellektuell syssel- sättning och till nöjen.
Huru stor skillnaden i detta hänseende är mellan ett fordom och nu kan man finna, om man får veta, att medan på trettiotalet handarbetsundervisnin- gen i flickskolorna upptog cirka 20 timmar i veckan, åt den samma år 1887 egnades endast mellan en och tre timmar i veckan.
Frågar man sig nu hvad det är, som åstad- kommit denna förändring af förhållandena inom kvinnovärlden, så måste man svara: industrien, som öfvertagit en stor del af det arbete, som förut hvilat på husmödrarnas axlar.
Nu ha kvinnorna tillfälle att utveckla sig till likställighet med mannen i intellek- tuelt hänseende, nu kunna de organisera sig.
Det är visserligen sannt, att de moderna skrift- ställarne bidragit till kvinnans frigörelse, men talaren ville påstå, att uppfinnarne gjort det i ännu högre grad.
Talaren helsades med lifliga bifallsyttrin- gar efter föredragets slut.
N, V d r julhandel.
En liten praktisk julkrönika af — er.
a, nu är det jul igen och barnahjärtan klappa af fröjd, och de små räkna på fingrarna, hur många dagar som återstå, innan den härliga aftonen är inne, då julgranen och julbordet med all sin drömda prakt skola stråla i ljus.