Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Enligt Kongl. Kyrko-ordningens Kap. 10 § 5, jemt', med Kap. 8 § 3, är Nattvardens begående, utom i dödsnöd, förbjuden alla dem, hvilka, såsom det i sistnämnda lagrum heter, “bedrifvit någon offentlig last, som hörer under uppenbar skrift11; ett stadgande, hvilket ehuru genom Kongl. Förordningen af den 4 Maj 1855 så till vida förändradt, att den uppenbara skriften är borttagen och enskild skrift i stället påbjuden, innan den Heliga Nattvarden får begås, likväl ännu icke är upphäfdt utan snarare genom sistnämnda Kongl. Förordning ytterligare bekräftad t.
Ty, enligt ordalagen i den ofvannämnda Kongl. Förordningen af den 4 Maj 1855, vill det synas som om den, hvilken begått sådant brott, i följd hvaraf han, innan nattvardsgång kan honom tillåtas, måste underkasta sig enskild skrift, först måste vara af domstol dömd, innan hvarken skrift eller nattvardsgång kan ifrågakomma samt vidare af det påbjudna skriftformuläret, såsom om den enskilda skriften och aftösningen icke kan försiggå annorstädes än i den kyrkas sakristia, der den brottslige och dömde är kyrkoskrifven.
I följd häraf måste, strängt taget, hvarje själasörjare vid ett ransakningsfängelse anse sig enligt gällande lag förpligtigad att förneka fånge, som begått något af de brott, hvilka i Kongl. Förordningen af den 4 Maj 1855 omnämnas, delaktighet af det heliga Sakramentet, huru djup och sann fångens ånger än må vara och huru påträngande och innerligt hans längtan efter det dyra nådemedlct än må uttala sig.
Den ställning, i hvilken både själasörjaren och fången i sådant fall äro försatta, är i sanning beklagansvärd.
Vägran att blifva af den heliga Nattvarden delaktig, kan 20 Motioner i Preste-Ståndet 1862.
N:o 11. ofta hos den ångerfulla fången framkalla den djupaste, mest förkrossande förtviflan eller också verka derhän, att han sluter sig inom sig sjelf, blir bitter och förhärdad, då han anser sig orätt behandlad, eller så missförstår denna vägran, att han anser den som en dom öfver sin begångna synd och i följd deraf ledes till den lika olyckliga som origtiga tanken: att det icke numera lönar mödan för honom att söka försoning med Gud.
Att en ändring i afseende å botfärdiga och ångerfulla fångars nattvardsgång, under den tid, de undergå ransakning, är af behofvet påkallad torde ingen allvarligt tänkande förneka.
Och att en sådan förändring, afseende ett medgifvande för ångerfull fånge att äfven i ransakningsfängelse, ehuru icke stadd i dödsnöd, kunna till sin tröst blifva af den heliga Nattvarden delaktig, har så mycket mera skäl för sig, som en värdig nattvardsgång omöjligen kan vara betingad af de vilkor, att den som felat först skall vara af verldslig domstol dömd, ej heller af det vilkor, att den enskilda skriften nödvändigtvis skall ske i kyrkans sakristia, utan allena deraf att den som felat, kommit till en sann och verklig ånger, en innerlig och fast förtröstan på Guds nåd i Christo.
Någon olägenhet för den påbörjade ransakningens fortgång, kan också genom ett sådant medgifvande vara så mycket mindre att befara, som verldslig domstol icke längre dömer någon till den enskilda skriftens undergående, utan detta är öfverlemnadt helt och och hållet åt den dömdes fria vilja.
Med anledning, af hvad sålunda blifvit anfördt, vågar jag ödmjukeligen hemställa, att genom ett särskilt tillägg till Kongl. Förordningen af den 4 Maj 1855 må blifva medgifvet, att rans åknings fånge, häktad för sådant brott, sorn i sistnämnda Kongl. Förordning omförmäles, må, då han sitt brott inför domstol bekant och visar sig hafva kommit till en sådan sinnesstämning, sorn icke innebär hinder för en värdig nattvardsgång, kunna på derom framstäld begäran, antingen af fängelsets predikant, eller annan Evangelisk Luthersk prest, i fängelset enskildt skriftas och aflösas samt derefter blifva af H. H. Nattvard delaktig, dock att anmälan derom med snaraste bör ske hos den domstol, inför hvilken han ransakning undergår.
Lag-Utskottet får jag vördsamligen anhålla.
Stockholm den 8 November 1862. A. E. A. Afzelius.
\:0 11.
Af Doktor A. Sandberg:
Om den .stadgade folkskole-afgiftens erläggande äfven af .sådana personer, som åro arbetsföre och iclce utfattige, hvilka, enligt Kongl.
Föroräningarne af den 8 Mars 1770 och den 15 December 1854, äro befriade från mantalspenningars utgörande.
Ehuru genom Kongl. Förordningen af den 8 Mars 1770 som åberopas i 144 § af 1858 års Bevillnings-förordning, från mantalspenningars utgörande fri - Motioner i Preste-Ståndet 1862.
N:o 11. 21 kallas innehafvare eller brukare af hemman med mindre värde än 1,500 ll:dr, torpare, backstugusittare, arbetskarlar, fiskare, drängar m. fl., som hafva fyra minderåriga barn, och genom Kongl. Kungörelsen den 15
December 1854 alla backstugusittare och inhysesfolk utan undantag derifrån äro befriade, så hafva likväl alla dessa hittills blifvit debiterade och erlagt folkskole-afgift.
Detta hade sin goda grund uti Kongl. Kungörelsen af den 13 Mars 1846, hvarest stadgas “att från och med det år den i då gällande Bevillnings-förordning till hälften nedsatta skyddsafgiften tager sin början, skall ett emot denna nedsättning svarande belopp, eller 12 sk.
Banko för man och 6 sk.
Banko för qvinna, (hvilket sedermera blifvit bestämdt i jemnt tal till 40 öre för man och 20 öre för qvinna) till folkundervisningens befrämjande utgöras af alla personlig skyddsafgift underkastade personer jemte den ej värfvade delon af gemenskapen vid Arméen och Flottan, och detta stadgande kunde icke anses hafva undergått någon förändring af derefter utkommande Bevillnings-förordningen till och med den 8 Mars 1858, hvars 1 § hade följande lydelse: “Personlig skyddsafgift erlägges af alla i mantalslängd skattskrifne personer inom nedannämnde åldrar, utan afseende på stånd eller förmögenhet.“
Men den nya djupt genomgripande Bevillnings-förordningen, som promul gerades den 17
Maj 1861 och kommer att gälla från och med innevarande år, har gifvit åt sin 1 § en helt annan ordalydelse ty deruti heter det att “utaf hvar och en i mantalslängd upptagen person, som, enligt gällande författningar, skall utgöra mantalspenningar, erlägges personlig skyddsafgift med — — — —“
Häraf följer att alla, som, enligt gällande författningar, äro befriade från mantalspenningars utgörande, icke heller erlägga personlig skyddsafgift; fördenskull och då högstberörde nådiga Kungörelse den 13 Mars 1846 stadgar, att den ifrågavarande folkskole-afgiften skall erläggas af alla, som äro underkastade personlig skyddsafgift jemte gemenskapen vid indeldta Arméen och Flottan, så synes också häraf blifva en följd att alla de, som låta sig mantalskrifvas såsom backstugusittare och inhysesfolk tillika med dem, som hafva fyra minderåriga barn och omförmälas uti 144 § af 1858 års Bevillnings-förordning, från och med detta år blifva befriade från den folkskole-afgift, som de hittills erlagt.
Om man också ansett det för rättvist att de mindre bemedlade arbetsklasserna icke genom någon slags direkt afgift till Statens behof påminnas att de också äro frie medborgare, så torde likväl det vara billigt att de erinras om sin föräldrapligt, att något uppoffra för sina barns undervisning.
En sådan åsigt gjorde sig också gällande hos 1844—1845 års
Ständer medelst antagande såsom allmän grundsats, att hvarje arbetsför medlem i samhället bör genom personlig afgift i första rummet bidraga till det uppvexande, mindre bemedlade, slägtets undervisning, och i följd deraf stadgades redan från början att den ej värfvade delen af gemenskapen vid Arméen och Flottan, som icke utgör hvarken mantalspenningar eller personlig skyddsafgift, likväl skulle erlägga den bestämda folkskole-afgiften äfvensom vid tillämpningen den åsigten gjorde sig gällande, att om också alla utskylder till Staten afkortades för dem, som hade fyra elior flere minderåriga barn, det dock ansågs billigt att den stadgade folkskole-afgiften oafkortad erlades, der icke befrielse från alla afgifter för fattigdom skull måste ega rum. såsom Kongl.
Kungörelsen af den 19 September 1848 uttryckligen föreskrifver.
Af dessa anledningar, och då folkskole-afgiften såväl behöfves, särdeles i folkrika församlingar, får jag vördsamt föreslå, 22 Motioner i Preste-Ståndet 1862.
IS:o 12. det Rikets Höglofl.
Ständer villo besluta och hos Kongl. Majit i underdånighet anhålla om en sådan förklaring af Kongl.
Kungörelsen den 13 Mars 18-16, att den till folkundervisningens befrämjande stadgade afgift af 40 öre för man och 20 öre för qvinna utgår så väl af dem som utgöra mantalspenningar och personlig skyddsafgift, som ock af alla andra emellan 18 och 60 års ålder, som äro arbetsföre och som icke för fattigdom skull måste befrias från alla afgifter.
\:0 12.
Af Professor F. F.
Carlson:
Rörande anslag för folkskoleväsendets befrämjande.
Den stora uppgift, som innebäres i befrämjandet af en sann folkbildning, har under de sednaste riksdagarne varit lifligt behjertad af Rikets Ständer.
Likt hvar och en stor institution, som är ämnad att utöfva en ingripande verkan på folkets lif, har folkskolan dock först småningom kunnat utvecklas och vinna fullständigare utbildning.
Att lämpa efter våra samfunds- och lokal-förhållanden de allmänna grundsatser, som borde genomföras, att följa framstegen i undervisningssätt och undervisningsämnen, att rotfästa öfvertygelsen om den nya inrättningens stora och betydelsefulla inflytelse, att framkalla de krafter som erfordras för verkliggörandet af cn så stor läroanssalt, — kunde icke vara ett hastigt fullbordadt verk.
Under kampen med de svårigheter, sorn i alla dessa hänseenden förefunnits, under de meningsbrytningar, som uppstått i afseende på sättet att uppnå det af alla gemensamt eftersträfvade målet, har emellertid allt större erfarenhet blifvit vunnen, och de punktör framstå klarare, på hvilka uppmärksamheten företrädesvis synes böra fästas, på det Staten må kunna utrusta folkskolan med tillräckliga yttre hjelpmedel för att motsvara sitt stora ändamål.
I främsta rummet måste ställas en sanning, i sig sjelf så klar, att man icke skulle anse den behöfva vidare bekräftelse, om icke erfarenheten vittnade, att den så lätt och ofta glömmes; jag menar den sanningen, att på lärarens beskaffenhet beror skolans.
På läraren åter kan Staten inverka på tvåfaldigt sätt, genom befrämjande af hans bildning och genom betryggande af hans yttre ställning.
Åtgärderna för båda dessa ändamål böra gå hand i hand med hvarandra och kunna först i förening med hvarandra blifva rätt fruktbärande.
Bildningsanstalterna för folkskolelärare, — i sin bcgynnesle försedda endast med ytterligt knappa tillgångar, — hafva väl på sednare åren vunnit en större utveckling, men de behöfva dock än vidare fullkomnas.
Från dem måste i första rummet utgå Motioner i Preste-Ståndet 1862.
23 den förbättring', man söker åstadkomma.
De män, som erhållit det för hela samhället betydelsefulla uppdraget att leda dessa bildningsanstalter, måste kunna med odelad kraft egna sig åt sitt maktpåliggande kall; de böra icke af bristande utkomst tvingas att, såsom nu merendels är fallet, jemte denna behålla en annan tjenst, och de måste sättas i tillfälle att en längre tid qvarstanna vid denna vigtiga befattning.
Undervisningen måste äfven blifva mera utvecklad och lärjungarne i seminariet tillbringa så lång lärotid, att den meddelade undervisningen gifver icke blott ett hastigt inliemtadt förråd för minnet eller en anspråksfull prydnad på ytan, utan kan tränga till det innersta af deras personlighet och utöfva en lifgifvande inverkan på hela deras framtida sträfvande.
Otvifvelaktig^ är att seminarierna för dessa ändamål behöfva rikligare hjelpmedel än de för närvarande ega.
Men om man fordrar af läraren en mera djuptgåendo förberedelse, bör man ock sätta honom i tillfälle att utöfva sin verksamhet under förhållanden, sorn icke pålägga honom tryckande bekymmer.
Huru mycket i detta hänseende återstår att göra, bevisas bäst deraf, att det ansågs som ett betydande framsteg, då det vid sistlidne riksdag uppställdes sorn en allmän grundsats, ett eftersträfvansvärdt mål, att folkskolelärarens lön skulle kunna blifva 400 R:dr R:mt.
Tiden bör nu vara inne, att uttala detta icke blott såsom en allmän önskan, utan som en bindande föreskrift.
Om aflöningsvilkoren på icke få ställen kunna anses vara goda, äro de dock, oaktadt de partiela förbättringar, som egt rum, otvifvelaktig^ på de flesta fall ställda betydligt under detta låga minimum.
De sednare årens förändrade prisförhållanden, hvilka höjt värdet på allt arbete, hafva för folkskolelärarne ännu icke blifvit motsvarade af en allmännare förbättring i deras lönevilkor.
I första rummet tillhör det kommunen att sörja för deras utkomst, men Staten bör dock äfven med ett bidrag underlätta åstadkommandet af en så önskvärd förbättring.
De insamlade uppgifterna om folkskolelärarnes lönevilkor och de upplysningar om deras verksamhet, som genom skol-inspektörerna vunnits, böra ock numera göra det vida lättare att rätt fördela ett sådant understöd.
Antalet af examinerade folkskolelärare har på de sednaste åren betydligt stigit.
Det var år 1856: 2,274, år 1859: 2,653 och uppgår år 1862 till 2,791, nemligen i fasta skolor 1,995 och i ambulatoriska 796.
Af detta stora antal äro något öfver 1,100 tillika prestman eller klockare och orgelnisten hvilka väl kunna anses jemförelsevis bättre bergade.
Om en summa af 150,000 R:dr blefve disponibel, för att, dels i samverkan med församlingarne, dels under form af ålderstillägg eller af lönetillökning för de lärare, hvilka, enligt Skolstyrelsens och skolinspektörers vitsord, på ett utmärkt sätt bestridde undervisningen, användas till förbättrande af folkskolelärarnes vilkor, vore från Statens sida en betydande medverkan för det vigtiga ändamålet vunnen.
Ehuru kort tid de på grund af sistlidne riksdags beslut tillsatte folkskoleinspektörer varit i verksamhet, kan det dock med skäl sägas, att denna deras verksamhet varit till stort gagn.
Der det icke har beliöfts att egga och att upplifva, hafva de uppmuntrar och stärkt; meddelandet af anvisningar och råd, spridandet af kännedomen om förbättrade undervisningsmethoder och mera ändamålsenlig materiel måste på ett fruktbärande sätt inverka.
Men denna institution måste, om den skall kunna rätt kraftigt motsvara sin uppgift, med ledning af den vunna erfarenheten vidare utvecklas.
De områden, som varit anvisade åt hvar och en af dessa, i allmänhet af andra tjenstebefattningar upptagna inspektörer, hafva, till följd af anslagets otillräcklighet, varit allt för stora, för att de skulle kunnat mera 24 Motioner i Pr ente-Ståndet 1862.
N:o 12. jemnt följa undervisningens gång.
För alhjelpandet ai denna olägenhet äro tvänne utvägar att välja, den ena att så rikligen aflöna dessa inspektörer, att de skulle kunna åt detta uppdrag egna hela sin tid och kraft; den andra, att dela distrikterna, så att hvarje inspektör kunde med mindre svårighet och flera gånger besöka hvar och en derinom belägen skola.
Uå upprättandet af särskilda nya tjenster, hvilket skulle blifva en följd om man valde den förra utvägen, synes innebära flera betydliga olägenheter, så kan deremot den sednare, endast anslaget blifver något större, med fördel användas.
På det en så beskaffad delning må kunna ske, och inspektörerne derjemte i någon mån åtnjuta en lämplig ersättning för sin använda möda, anser jag det nuvarande anslaget böra höjas, så att det bestämmes åtminstone till 30,000 R:dr R:mt.
En icke ringa olägenhet ligger deri, att det vackra statsanslag, som vid de tvänne sednaste riksdagarne afsetts för folkundervisningen, varit beviljadt och utgått endast för en statsreglerings-period i sender.
Betydlig omgång och skriftvexling förorsakas derigenom, att hvarje församling måste för hvart år eller åtminstone för hvarje ny statsreglerings-period göra ny ansökning för fyllande af ett behof, som redan blifvit erkändt.
Än menligare är den osäkerhet, i hvilken skolstyrelserna och lärarne måste befinna sig, om för undervisningen skall framgent kunna påräknas det understöd, sorn blifvit beviljadt.
Dertill kommer den onyttiga omväg, som måste iakttagas vid anslagets utbetalande, enär Stats-kontoret skall i första handen bestrida denna utbetalning, för att, efter skedd reqvisition, erhålla ersättning af Riksgäl d s- k o n to re t, af samma Riksgäl ds-kontor, till hvilket Statskontoret skall, efter någon tids förlopp, såsom statsfyllnadssumma utbetala samma och vida större belopp.
Öfvervägande fördelar vore förenade med den anordning, att ifrågavarande belopp, i likhet med andra för undervisningen utgående statsanslag, uppfördes på Åttonde Hufvudtiteln.
Yid 1850 års riksdag afsatte Rikets Ständer, af de besparingar, som då uppkommit å de vid föregående riksdagar anvisade, för folkundervisningens befrämjande afsedda anslag, en summa af 120,000 R:dr R:mt, till understöd vid afskedade folkskolelärares pensionering, af hvilken summa 101,940 R:dr ännu återstå odisponerade och, i följd af sistlidne riksdags beslut få till nu löpande statsregleringsperiods slut i Riksgälds-kontoret innestå för att till nämnda behof användas.
Att de svårigheter, som hittills mött utförandet af Ständernas afsigt i afseende på denna pensionering, måtte kunna öfvervinnas, är hvad hvarje folkskolans vän måste lifligt önska.
Billigheten fordrar, att läraren, efter en mannaålder full af möda, må hafva utsigt till en någorlunda sorgfri ålderdom, och för skolan är det af väsendtlig vigt, att i de förtröttade och åldrande lärarnes ställe kunna använda nya och friska krafter.
Om det hittills reserverade, men oanvända anslaget vid statsregleringsperiodens slut skulle indragas, blefve förlusten så mycket större, som den tid icke mera är så aflägsen, då de qvarlefvande af den första talrika uppsättningen af folkskolelärare någorlunda samtidigt upphinna pensionsåldern.
För att pensionsinrättningen eller pensionsinrättningarne intill den tiden må hinna förvärfva tillräcklig styrka, bör just under dessa år all omsorg användas.
Önskligt vore, att en undersökning blefve företagen, huruvida icke de tilltänkta pensionsföreningarne skulle lättare kunna tillvägabringas, om de erhölle en större omfattning ån den först tilltänkta.
Men i alla fall är nödigt, att den summa, som för närvarande i Riksgälds-kontoret innestår såsom afsedd för folkskolelärares pensionering, måtte efter Motioner i Preste-Ståndet 1862.
N:o 13. 25 efter statsreglerings-periodens utgång få reserveras för samma ändamål, äfvensom att, den, så vida tillgångar dertill uppkomma, förökas genom anlitande af samma utväg som begagnades vid dess första bildande, nemligen genom anvisning på uppstående besparingar.
På grund af hvad jag nu haft äran anföra, får jag vördsamt föreslå: 1)
Att de anslag, som vid siAlidne riksdag för den nu löpande statsreglerings-perioden beviljades till folkundervisningens befrämjande, måtte å stat uppföras under Åttonde Hulvudtiteln. 2) Ätt, utöfver det då beviljade belopp, måtte anslås en så stor förhöjning, att 150,000 R:dr Runt blifva disponibla för förbättrande af de examinerade folkskolelärarnes löner. 3)
Att anslaget för folkskolelärare-seminarierna ökas till 60,000 R:dr Runt och det för folkskole-inspektörernas arvoden och resor till 30,000 R:dr Runt. 4)
Att den i Riksgälds-kontoret inneståonde, för folkskolelärares pensionering afsedda summa, stor 101,940 R:dr R:mt, måtte äfven under nästkommande statsreglerings-period för samma ändamål reserveras.
Stockholm den 8 November 1862. F. F. Carlson. M.O 13.
Om förhöjning af af giften för bränvinstillverkning till 75 öre pr kanna.
Det var utan tvifvel en stor välgerning för vårt fädernesland, när bränvinslagstiftningen vid 1853—1854 årens riksdag, genom Konungs och Ständers samverkan, undergick en så genomgripande förändring; och knappt någon annan utväg till räddning förefanns, än att lösrycka bränvinsbränningeu från jordbruket och instänga den inom några större verkstäder under skarp kontroll och med hög beskattning.
Ty om husbehofsbränningen fått fortfara lika allmänt och till samma utsträckning som tillförene, skulle den i grund förderfvat
Svenska folkets kärna och nedsänkt våra arbetsklasser i allt djupare elände.
Mycket återstår dock ännu innan man hunnit det önskvärda målet, och det är ledsamt att förnimma en vexando reaktion emot denna lagstiftning och att afvogheten emot de stora ångbränncrierna, åtminstone på vissa orter, tilltager i omfång och styrka.
Ej långt före riksdagen begärde en del af mina sockneboar utlysande af sockenstämma för att tillvägabringa en allmän petition till Konung och Ständer om husbehofsbränningens återfående sådan den var, såsom de uttryckte Bill. till B.
Prot. 1862 & 1863, 11 Sami. 2 A/d. 4 26 Motioner i Preste-Ståndet 1862.
N:o 13. sig, under H. M. Konung Carl Johans regering.
Om den nya Kommunal-lagen» som med nästa år inträder, med en annan ordförande än pastor i kommunalstämman varit gällande, så skulle säkert icke något hinder uppstått för deras begäran.
Nu erhöllo de derpå skriftligt afslag, som upplästes från predikstolen med alla bevekande skäl emot framkallandet af det olyckliga förhållande som egde rum 1837, då 359 bränvinspannor voro i gång inom socknen.
Att besvär öfver afslaget skulle anföras var att förutse och derom bar jag nyligen fått underrättelse, ehuru jag hoppas utan framgång, emedan Calmar läns ädle Höfding gör allt hvad efter lag står i bans magt till inskränkning af bränvinsförbrukningen i orten.
Emellertid är det en ingalunda angenäm erfarenhetssanning att ibland allmogen på denna ort råder ett stort och allmänt missnöje öfver närvarande ställning i detta hänseende, och man bar anledning till stor fruktan, att om den finge bränvinslagstiftningen i sina bänder skulle de förra 150,000 småpannorna åter uppstå kanske i mångdubbladt antal.
Att missnöjet och afvogheten emot de stora ångbrånnerierna härleder sig hos många från den välbekanta Svenska afundsjukan kan icke förnekas.
Men om förhållandet närmare undersökes, skall man säkert finna att den icke saknar skäl.
Vid länets Pröfnings-kommitte, hvaruti jag deltog i början af sistlidne månad, uppskattades ångbränneriernas vinst till minst 15 och högst 25 öre på hvarje kanna.
Att likväl äfven detta är för lågt bevisas bäst deraf att ärliga storbrännare sjelfve tillstå att de, under lyckliga konjunkturer, kunna på ett bränvinsbrånningsår hafva 20 å 25,000
R:dr i ren behållning.
Och då småbönderna på åttondedels och sextondedels hemman nödgas sälja till dem sina potäter för ringa pris, utan att kunua få det ringaste af den stora vinst som derpå skördas, är det ganska naturligt att sådant skall väcka missnöje och förtrytsamhet.
När en manufaktur-inrättning eller annan nyttig industri-anläggning tillskyndar sin egare betydliga fördelar, kan man glädjas öfver samhällets materiela utveckling.
Men hvad glädje kan man känna öfver bränvinsbrännarens stora vinst, när man allestädes ser och förnimmer de bedröfliga verkningarnc af bans producerade vara och vet ifrån hvilka samhällsklasser största delen af den stora vinsten ytterst skall tagas!
Het är då i fosterlandets rätt förstådda intresse som man kan rättvisligen fordra, att bränvinsbrännaren till det allmänna skattar det högsta belopp som är möjligt, och om han icke mägtar uppdrifva industrien till den fullkomlighet, att han förmår utgöra en dylik afgäld, hail då afstår med en sådan rörelse och använder sina kapitaler på samhällsnyttigare företag.
Det är på sådan grund jag vågar vördsamt föreslå en icke särdeles betydlig förhöjning af lo öre uti tillverkning saf giften, så att den från och med 1864 kommer att utgå med Sjutiofem öre för hvarje tillverkad kanna bränvin af den alkoholsprocent och vid den temperaturgrad, som nu stadgadt är.
Motionären har icke förbisett den invändningen emot förhöjd tillverkningsskatt, att sådant ökar frestelsen till insmuggling af utländskt bränvin.
Men deremot torde få erinras, att det är genom en noggrann tullbevakning och icke genom prisnedsättning på den inhemska varan, som sådant måste, så vidt möjligt är, föi>ökörtftttäsi:lllNäit,i ^tähhäVripå,,0ån'cli‘k‘"‘sid'sEn stiftäfelf giffå öbhtVtM^gbfpféttiiittt! kättöå!
'Wä^Vfapébitf ‘ddP^^tjPd^^ä^on^tPfffjhtra1- bränping härstädes icke ,\^pniia.feMtomptäodetta, v iQtöh.ioiäA e.tfc aMeiMtanttfcHusen Motioner i Preste-Ståndet 1862.
N:o 14. 27 kannor skulle, oaktadt all vaksamhet, på oloflig väg inkomma, 6å bör sådant icke lägga binder i vägen för en samhällsnyttig lagstiftning inom vårt eget land.