Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Hvad derefter anginge den ersättning, som borde bruksegaren tillkomma för indragning af de åt bruket upplåtna förmåner, så ansåge Kollegierna af de Kongl. Privilegierna och Kongl. Resolutionen den 5 September 1815 ostridigt följa, att denna, ersättning borde beräknas efter den vinst, bruksegaren af dessa förmåner åtnjutit; och då någon annan grund derföre icke torde förefinnas, än det värde, dessa förmåner ega vid den tidpunkt, ersättningen meddelades, helst vid olika konjunkturer vinsten af svafveltillverkningen kunde vara mycket omvexlande, ansåge Kollegierna de grunder, Kommitterade hufvudsakligen följt vid denna ersättnings bestämmande, vara rättsenliga.
— För öfrigt ansåge
Kollegierna det vara omöjligt att kunna beräkna den verkliga vinst, som en dylik näringsgren afkastade, helst den vore mycket beroende på näringsidkarens subjektiva egenskaper och vinsten således måste utfalla olika allt eftersom personer förmådde med större eller mindre fördel drifva handteringen och begagna sig af de särskilda konjunkturer, som derunder inträffade.
Vid bestämmande af tjenstbarheternas värde förekomme: l:o.
Grufvedagsverkena.
I afseende å beräkningen af dessas antal, anmärkte Kollegierna, att, ehuru Kommitterade, enligt privilegierna, upptagit dessa dagsverken, som utgöras från 101» mantal, deraf 821 skatte och 191 frälse, till 32 af hvarje mantal skatte och 12 Stats-Utskottets Utlåtande N:o 202. till 16 af hvarje mantal frälse eller innalles till 2,916, handlingarne likväl utvisade, hvad äfven bruksegaren erkänt, att jemväl de under Axbergshammar lydande 15t't mantal frälse och i mantal frälse Hultholmen under Frösvidahls bruk, eller tillhopa 15A mantal frälsehemman utgjort 32 dagsverken pä mantalet, hvaremot de allt hitintills varit från vedprestationen befriade.
Dylta bruksegare tillhöriga, och med dagsverkens utgörande för dem hade han således egt att efter behag förfoga, hvarföre ock privilegierna beträffande dem, borde vid ersättningens bestämmande tjena till efterrättelse, såsom äfven Kommitterade iakttagit.
Då nu, på sätt Kongl. Kammar-kollegii resolution och bref till Landshöfdingen i Örebro län af den 18 November 1698 innehölle, egaren af Axbergshammar den 20 November 1668 erhållit
Landsköfdingens immission till åtnjutande af dagsverkena utaf de under samma hammar belägna hemman, hvarå Kongl. Regeringen den 5 Oktober 1669 meddelat konfirmation, samt Kollegium derföre förklarat sig finna, att Axbergshammar ”haft justum titulum possessionis på merbemälde dagsverken, så att de med ingen efterräkning derpå för den förflutna tiden kunde graveras,” hvarjemte Kollegium för framtiden förklarat, att, ”der antingen svafvelbruket eller Axbergshammar skulle åstunda dessa dagsverken att få nyttja och behålla, så hade de deröfver att söka Kongl. Maj:ts nådiga speciela tillåtelse,” ansåge Kollegierna, vid detta förhållande, och enär ifrågavarande frälsehemman icke utgjort någon vedprestation, utan i stället enahanda antal dagsverken, som skattehemman, eller 32 på mantalet, ersättning för denna verkliga förlust böra bruksegaren tillkomma och således till det antal dagsverken, Kommitterade beräknat, ytterligare läggas 16 dagsverken af hvarje af nyssnämnde 15A mantal eller för jemn summa 244, då hela antalet dagsverken utgjorde 3,190.
Vidkommande värdet af dessa grufvedagsverken, så kunde väl å ena sidan anmärkas, att dessa, verkställda af frisocknarnes allmoge, som i allmänhet kunde antagas ega ringa kännedom uti grufvebrytningen, icke egde det värde, som af i yrket inlärde arbetare kunde påräknas; men å andra sidan borde erinras, att inlärda grufvearbetare, med afseende å den större möda och våda, som med grufveoch bruksdriften äro förenade, måste aflönas högre än vanliga dagsverkare.
Då nu bruksegaren i sin förklaringsskrift upptagit ett dylikt dagsverke till ett värde af 32 sk.
B:ko och detta öfverensstämdc med 1856 års markegångspris för länet, samt i betraktande af en tilltagande industri och flera allmänna företag af vidsträckt omfattning, priset å dagsverken efter all sannolikhet snarare komme att stiga än falla, tillstyrkte
Kollegierna i underdånighet att värdet å grufvedagsverke måtte beräknas till 32 sk.
B:ko, såsom bruksegaren begärt, och alltså för 3,190 sådana dagsverken till 2,126 R:dr 32 sk.
B:ko, motsvarande i kapital å 5 procent en summa af 42,533 R:dr 16 sk.
B:ko. 2:o. Vedprestationen.
Såsom ofvan blifvit utredt, hade de under Axbergshammar och Frösvidahls bruk lydande 15A mantal frälsehemman icke deltagit i vedprestationen, utan i stället utgjort grufvedagsverken till lika belopp med skattehemmanen.
Häraf vore klart, att bruksegaren icke hade något rättmätigt anspråk på ersättning för en förmån, som han eller hans företrädare vid svafvelbruket icke åtnjutit.
Vid bedömandet af ersättningen borde det faktiska förhållandet noggrant iakttagas, helst i annat fall bruksegaren skulle vinna ersättning för hvad han aldrig egt eller för Stats-Utskottets Utlåtande N:o 202.
13 sådant, hvarifrån han eller hans företrädare långt före detta afstått.
Dessa löjr mantal borde således afgå från de dagsverksskyldigo 1011 hemmanen och återstoden 861 mantal upptagas med beräkning af 7 stafrum ved för hvarje mantal, eller tillhopa 606ä* stafrum, samt ersättning följaktligen blott för sistberörde antal statrum vedsfällning å allmänningarne och framförande till bruket meddelas, så snart tjenstbarheten upphörde.
Vid bedömandet af denna tjenstbarhets värde, borde i betraktande komma antalet af de dagsverken, som åtginge till fällning å allmänningarne, framforsling till bruket samt upphuggning och hopläggning derstädes af de 7 stafrum ved, hvarje fullt hemman ålåge att såmedelst leverera.
Vid 1814 års undersökning antogs till fällning af virket för ett stafrum ved åtgå 11 tolftimmars karldagsverke, för vedens framforsling till bruket lj kördagsvcrke med ett par dragare, då tiden för på- och aflassningen jemväl inberäknades och medelafståndet emellan allmänningarne och bruket antogs till ! mil, samt för vedens afhuggning och hopläggning 8 sk.
Kördagsverkena förvandlades till karldagsverken efter den proportion, att ett af do förra motsvarade tre af de sednare.
Värdet af forslingen uppgick sålunda till 41 karldagsverken och för hela vedprestationen från allmänningarne till 6 dagsverken och 8 sk.
B:ko per stafrum.
Äfven vid 1830 års undersökning bibehöllos dessa beräkningar, men värdet af vedens huggning och hopläggning i stafrum vid bruket förvandlades ock till dagsverken och beräknades motsvara för ett stafrum 1 dagsverke, hvarigenom hvarje stafrum ved från allmänningarne antogs till ett värde af 6» dagsverken.
Detta af bruksegaren år 1830 godkända sätt, att till karldagsverken uppskatta vedprestationen, hade Kollegierna icke funnit skäl att frångå, utan i underdånighet tillstyrkt, att samma grund jemväl nu måtte tillämpas och att i följd deraf 1 stafrum, motsvarande 65 dagsverken å 32 sk.
B:ko för hvarje dagsverke, måtte bestämmas till 4 R:dr 14 sk. 2f rst.
B:ko, eller, efter afdrag af 8 sk., som bruksegaren betalade för hvarje levereradt stafrum, till 4 R:dr 6 sk. 21 rst. och således för 6061 stafrum till en summa af 2,505 R:dr 14 sk. 95 rst, B:ko, ett belopp, hvilket icke kunde anses för lågt, då dessa dagsverken upptagits till samma pris sorn grufvedagsverken, hvilka i allmänhet egde högre värde.
Kapitalvärdet å sistnämnde belopp, efter 5 procent, utgjorde en summa af 50,106 R:dr 8 sk. 31 rst, B:ko. 3;o.
Hernbuds-skyldigheten.
Beträffande denna skyldighet, hade väl sednaste Kommitterade ansett densamma mera skenbar än verklig, på grund hufvudsakligen deraf, att den på flera år icke blifvit begagnad samt ej heller behöfdes, emedan Kommitterade funnit, att behofvet af ved för brukets tillverkning, till förut åstadkommet belopp, kunde erhållas från allmänningarne, hvarföre Kommitterade å hernbuds-skyldigheten icke gjort vidare afseende, än att de upptagit densamma, jemte konskriptionsfriheten för 5 i bruksrörelsen kunnige arbetare, till qvittning mot full eganderätt till hvad Kommitterade kallade kronobruket; men då bruksegaren i sin förklaring anfört, att han dermed ville åtnöjas endast med vilkor, att hans ersättningsanspråk i öfrigt godkändes, hade Kollegierna icke ansett sig böra underlåta att ingå i granskning af det sätt, hvarpå hernbuds-skyldigheten blifvit vid 1830 års undersökning uppskattad, emedan det vore derpå bruksegaren stödde sitt ersättningspåstående. 14 Stata-Utskottets Utlåtande N:o 202.
Yid nämnde undersökning antogs, dels att, då dagsverks- och ved-prestationsskyldigheterna, hvilka uppskattades till 4,526 R:dr, upphörde, så skulle, med afseende å behofvet af kol och ved, ej blott för Dylta svafvelbruk, utan jemväl för Dylta masugn, som ej varit i gång sedan 1826, och vid Ervalla stångjcrnsverk, som aldrig med Dylta haft annan gemenskap, än att de tillfälligtvis någon tid varit i samma egares hand, en brist uppstå i kol af 306} storstigar och i ved af 366} stafrum, hvilken brist måsto genom köp komma att fyllas, dels ock att genom den uppkommande fria täflan å kolhandeln, priset skulle stiga 33} procent och den högre betalningen för nämnde kol- och vedqvantiteter sålunda komma att uppgå till 1,097 R:dr 15 sk. 8 r:st., motsvarande å 5 procent ett kapital af 21,946 R:dr 25 sk. 4 r:st. banko.
Kommitteradc hade sålunda antagit, att hembudsskyldigheten i förening med dagsverks- och ved-prestationsskyldigheterna egde ett mindre värde, ån den skulle få efter de sednares upphörande.
Om derföre exempelvis antoges, att hembuds-slcyldigheten i förening med dagsverks- och ved-prestationsåliggandena vore sjelf värd 274 R:dr och de 2:no andra åliggandena, såsom ofvan, 4,526 R:dr, så syntes Kollegierna väl intet tvifvel kunna ega rum derom, att det vore med dessa 2:ne summor sammanlagda, som bruksegaren skulle ersättas för alla tre förmånerna, men Kommitterade antoge, att bruksegaren först skulle ersättas för de 2:ne förmånerna med 4,526
R:dr samt att den återstående förmånen, hembuds-skyldigheten, derefter först borde t. ex. tredubblas, emedan den bchöfde begagnas för tre gånger större belopp, hvarigenom den blefve 822 R:dr, och att denna summa sedan borde ökas med 33} procent för prisstegringen, hvarigenom den komme att uppgå till 1,096 R:dr.
Kollegierna kunde icke finna dem antagliga, utan instämde uti det betänkande, Kommitterade 1848 afgifvit och deras deri uttalade åsigt, att hembuds-skyldigheten icke kunde skattas till något egentligt värde, såsom hvarken på sednare tider begagnad eller behöflig, då allmänningarne vore för tillverkningen mer än tillräckliga eller åtminstone borde vara det, om de icke obehörigen begagnades och skogstillgången icke genom otillåtna torpanläggningar och odlingar minskades. 4:o.
Frihet från krigstjenst för de i svafvelberedningen inlärde och vid bruket skattskrifna drängar inom konskriptionsåren, så länge de vid svafveltillverkningen nyttjades, dock icke öfver forn man på en gång.
Uti denna fråga hade Kollegierna icke något att tillägga hvad sistnämnde Kommitterades yttrande derom innehölle. 5:o.
Svafvel-leveransen.
Då Krigs-kollegii upphandlingspris å svafvel åren 1854, 1855 och 1856 utgjort i medeltal 22 R:dr 16 sk.
Banko per skeppund stapelstadsvigt, samt Kommitterade beräknat hvarje skeppund endast till 18 R:dr och bruksegarens förlust på svafvel-leveransen till 8 R:dr 16 sk. å hvarje skeppund, eller för 156} skeppund till 1,302 R:dr 12 sk., hvilken dock rätteligen beräknad utgjorde 1,302 R:dr 4 sk., motsvarande å 5 procent ett kapital af 26,041 R:dr 32 sk., ansågo Kollegierna sig böra, med nu anmärkta rättelse detta Kommitterades förslag biträda, hvarigenom Stats-Utskottets Utlåtande N:o 202. 15 oell enligt Kollegiernas åsigt allt tillbörligt, afseende blifvit fästadt å de omständigheter angående konjunkturen för svafvelhandelu, bruksegaren anfört. 6:0.
Kronans tionde.
Enär priset å 1 skeppund svafvel i den af Konnnitterade uppgjorda beräkning vore upptaget till 21 R:dr 3 sk. 2,4 r:st., utan några sådana afdrag, som vid beräkning af svafvel-leveransens värde godtgjorts bruksegaren, men någon förlust vid den föreslagna förändringen i skattskyldigheten icke för bruksegaren uppkomme, derest berörde afdrag, såsom ske bordt, äfven vid tiondens beräknande iakttagits, ansågo Kollegierna någon ersättning för denna förändring, på sätt Koinmittcrade föreslagit, icke kunna ifrågakomma, utan det i sådant afseende utförda kapital, 1,398 R:dr 41 sk, 10 r:st.
Banko, böra från liqviden uteslutas. 7:o.
Allmänning arne.
Maj:ts uti den nådiga Remissen meddelade föreskrift, att närmare utreda förhållandet med de vilkor, hvarunder bruket fått sig nyttjande-rätten till allmänningarue upplåten, anförde Kollegierna: att vid den år 1814 vid bruket hållna undersökning, bruksegaren, enligt hvad undersökningsprotokollet innehöllc, förklarat sig icke innehafva några handlingar, som visade, när östra allmänningen blifvit till svafvelbruket anslagen, och att någon sådan ej heller sedermera blifvit företedd.
Den äldsta handling, som blifvit förevisad, hvari allmänningen omtalas, vore ett undersöknings-protokoll af Bergmästaren Sneckenberg af den 22 Maj 1693, hvari, bland annat, omnämnes, att skogen vid tillfället blef besigtigad och huru den befanns.
Sedermera nämndes i Landshöfdingen Cronhjelms bergsransakning af den 1 Oktober 1708, att allmogen sökte tillökning i betalningen för veden, i anseende dertill att på bruksallmänningen ej vore mera att tillgå.
Enligt bruksegarens uppgift vid undersökningen 1814, hado skogen blifvit år 1710 uppmätt och på karta lagd af Landtmätaren N. Ever, under titel: ”Karta öfver Svafvelbruks-allmänningen”.
Genom Kongl. Bergs-kollegii beslut af den 8
December 1709 tillförsäkrades
Dylta bruks då varande innehafvare, att han, om den sedermera så kallade Hålahultsallmänningen blefve för allmänning förklarad, framför någon annan skulle ”få densamma till svafvelbruket att sig deraf till dess behöriga drift och nödiga vedfournering, så långt den kan förslå, betjena;” hvarjemte Konung Carl XII:s Resolution eller Privilegium af den 30 September 1712 innehölle i 5:te punkten: att som skogstrakten Hålahult vid namn, genom Estats-sekreteraren Eeifs pådrifvande blifvit förklarad för allmänning och af Bergs-kollegium under svafvelbruket lagd, så funne Kongl. Maj:t skäligt, att densamma för svafvelbruket allt framgent blefve behållen, såsom det angelägnaste och fördelaktigaste verket i den nejden, hvilket för Kongl. Maj:ts tjenst voro nödigt på allt görligt sätt med nödig skog förse; och ehuruväl för allmänningar, som jernbruk till smide och blåsningar varda anslagne, en årlig rekognition erlades, hvarifrån grufvor och de ädlare verken vore befriade, så ville Kongl. Maj:t nu och i framtiden hafva frikallat svafvelbruket, såsom ett af do ädlare verken för en slik rekognitions erläggande, såväl för ofvannämndo allmänning Hålahult, som der några flera Kronans skogstrakter för svafvelbruket kunde utsökas. 16 Stats-Utskottets Utlåtande N:o 202.
Huru och på, hvad vilkor Hålahults allmänning blifvit lagd under svafvelbruket vore således tydligen ådagalagdt.
När sådant skett med östra allmänningen hade icke kunnat utredas; men att såväl denna som
Hålahults allmänning borde för svafvelbrukets tillverkning användas, med frihet från rekognitions-afgift, syntes så väl af ofvannämnde, som af de sedermera tid efter annan angående bruksrörelsen vid
Dylta utfärdade resolutioner.
Öfver begge allmänningarne hade vid undersökningarne blifvit företedda kartor, upprättade 1799 och 1800 och af vederbörande Härads-Rätt fastställda.
Hvad dessa skogars beskaffenhet och värde beträffade, så hade vid undersökningen 1846 desamma blifvit af Öfverjägaren Hamnström uppskattade, den östra allmänningen till en årlig afkastning af 357,27 och Hålahults allmänning till 130,c stafrum, således begge allmänningarne tillsammans till 487,87 stafrum af 13 qvartera längd, höjd och bredd, med den anmärkning om den dervid följda method, att tiden ej medgifvit en vidlyftigare och noggrannare uppskattning och vore hela innehållet af Hålahults allmänning deri uppgifvet utgöra 1,016 tunnland 17 kappland.
Totala innehållet af östra allmänningen vore deremot i Hamnströms protokoll icke upptaget och upplysning förekomme cj heller deri om de å allmänningen befintliga lägenheter, hvaremot den underrättelse meddelades, att begge allmänningarne blifvit för starkt anlitade, så att uppmärksamhet vid hushållningen med dessa skogar vore af högsta behof, på det att desamma ej måtte blifva alldeles förstörda.
Tid kommissionsförrättningen år 1830 hade, så vidt protokollet utvisade, någon undersökning af skogarne icke egt rum, men vid den år 1814 funnes en undersökning af allmänningarne vara med noggrannhet utförde af då varande Öfverjågmästaren i länet, biträdd af Landtmätare, 2:ne Bergs-sexmäu och 2:ne Nämndemän, hvilka uppskattat allmänningarne, som då funnos väl vårdade, att kunna lemna 731 stafrum årligen.
Hela innehållet af Hålahults allmänning vore i protokollet öfver nämnde undersökning upptaget till ofvanberörde belopp, 1,016 tunnland 17 kappland, hvaraf 64 tunnland 17 kappland ansetts vara impedimenter; och upplystes, hvad östra allmänningen anginge: att densammas totala innehåll utgjorde 4,743 tunnland 14 kappland, hvaraf 299 tunnland 2 kappland mossar, 484 tunnland sjöar, 2,536 tunnland 12 kappland behållen skogsmark samt 1,424 tunnland hemmans- och torp-egor; att torplägenheterna utgjorde åtta, från hvilka 257 dagsverken, jemte 9 lass hö, utgjordes till Dylta herregård; samt att dessutom egorna till 3:nc andra torp till en del lågo inom allmänningen.
Ehuru nu dessa allmänningar icke vore alldeles af samma egenskap, som rekognitionsskogar; likväl och då desamma under loppet af 200 år varit med Dylta bruk fortfarande förenade, ansåge Kollegierna dem, på sätt äfven Kommitterade tillstyrkt, böra, med tillämpning af Kongl. Kungörelsen den 4 Februari 1811, skattläggas och af bruksegaren få till skatte lösas.
Deremot kunde Kollegierna icke instämma med bemälde Kommitterade deri, att någon ersättning borde bruksegaren tillkomma för de utskylder och besvär, som genom allmänningarnes skattläggning komme att drabba bruksegaren, och således icke att någon qvittning skedde för den särskilda bevillning, som från tillverkningen hittills utgått med 36 sk. för hvarje skeppund svafvel, 8 sk. för hvarje skeppund vitriol och 3 sk. för hvarje tunna rödfärg, och hvilken, enligt hvad Kommittterade upplyst, under de tio åren 1836—1845 i medeltal utgjort 376 R:dr 46 sk. 4 rist.
Kommitterade syntes härvid hafva förbisett de väsendtliga fördelar, som genom en ovilkorlig egande och - Stats-Utskottets Utlåtande N:o 202. 17 och dispositionsrätt till allmänningarne bruksegaren tillskyndades, fördelar, hvilka i mångfaldigt hänseende öfvervägde de allmänna utskylder och onera, som efter allmänniugarnes skattläggning komme att utgå; och det låge för öppen dag, att genom en sådan reglering icke ringa vinst tillskyndades bruksegaren, som för en obetydlig köpeskilling förvärfvade en så vidsträckt och god skogsmark.
Då ofvanberörde särskilda bevillning icke borde utgå, sedan tjenstbarbeterna upphört, utan Dylta bruk i afseende på beskattning komma i samma förhållande som andra verk, funne Kollegierna med rättvisa och billighet vara öfverensstämmande att Staten ersattes för förlusten af denna särskilda bevillning, hvilken Kollegierna ansett böra upptagas till det af Kommitterade beräknade belopp 376 K:dr 40 sk. 4 r:st. och således ett kapitalvärde efter 5 procent Kronan i liqvid tillgodoföras med 7,539 I»:dr 14 sk. 8 r:st. banko.
Hvad anginge sjelfva Bruket, så och i lall med detta ord förstodes hvad dermed vanligen menades, nemligen egentligen byggnaderna för tillverkningen med tillhörande jordområde, borde väl nu mera tvifvel icke kunna ega rum derom, att Kronan deraf oj mera kunde anses vara egare, hvaraf likväl ej följde, det Kronan icke med skäl kunde af bruksegaren, såsom innehafvare al
Dylta bruksprivilegier fordra redo för den egendom, förre privilegii-innehafvare såsom Kronans tillhörighet emottagit, och till hvilken, under deras förvaltning, Kronans eganderätt, utan Kronans vetskap, gått förlorad, emedan med arfvet af förmånerna väl äfven borde hafva följt arfvet af ansvarighet för den mottagna egendomen.
Någon talan i detta hänseende ansåge Kollegierna likväl desto mindre vara skäl att Kronan anställde, som, utom det att hvarken bruket eller grufvorna för Kronan egde något verkligt värde, den omständigheten att Kronans eganderätt till bruket försvunnit ej kunde minska, utan snarare öka Kronans befogenhet, om den annars kunde anses förefinnas, att återtaga skogarne och tjenstbarheterna, helst det varit för underhållande och drifvande af Kronans, men icke af enskild persons verk, som desamma blifvit upplåtna.
Att likväl grufvorna tillhörde Kronan, äfvensom att det varit privilegiiinnehafvarens pligt att till dem bevara Kronans rätt, syntes Kollegierna icke vara tvifvelaktigt.
Emellertid kunde grufvorna utgå eller blifva alltför besvärliga att bryta och andra omständigheter äfven inträffa, af hvilka svafveltillverkningens upphörande blefve en följd.
Om vid sådant förhållande bruket skulle till Kronan återfalla eller icke, funne Kollegierna af nyssnämnde orsak vara likgiltigt; men otvifvelaktigt komme såväl tjenstbarheterna som allmänningarne att utan ersättning till Kronan återgå, hvarjemte Kronans rätt inträdde att till sig lösa de genom Drottning Christinas Bref af den 31 Januari 1654 försålda ”gods”, emot den derför erlagda lösepenningens restitution, på sätt i nämnda Bref blifvit förbehållet, och vid dessa förhållanden ansåge Kollegierna, lika med Kommitterade, att om ock icke en ovilkorlig eganderätt till bruket och grufvorna, likväl bortfallandet af det äfventyrliga i bruksegarens nu innehafvande besittningsrätt till de öfriga förmånerna för honom icke borde sakna värde.
Då Kollegierna uti sitt underdåniga Utlåtande af den 11 November 1843, med anmälan, att under åren 1833, 1835, 1837 och 1838 ingen svafveltillverkning egt rum, utom det ringa beloppet 18 Sk//, under det ena af nämnde år, hemställt, om icke af sådan orsak talan borde vid vederbörlig domstol mot bruksinnehafvarne anställas, med yrkande att de måtte fråndömas de förmåner, hvilkas innehafvande blifvit för svafveltillverkningens idkande af Staten medgifna, samt Kongl. Maj:t, Bih. till B.
Prot. 1859 j- 1860. 4 Sami. 1 A/d. 3 Band. 17 Haft. 3 18 Stats-Utskottets Utlåtande N:o 202. genom dess nådiga Bref af den 18 December 1845, förklarat sig framdeles vilja taga i öfvervägande, om och hvad åtgärd i förutnämnde syftning borde vidtagas, i hvilken fråga sednaste
Kommitterade jemväl yttrat och på anförde skäl förklarat, det de icke funno sig böra anställandet af en sådan rättegång i underdånighet tillstyrka, så ansågo
Kollegierna detta äfven böra utgöra föremål för deras underdåniga Utlåtande och anförde i anledning häraf, att oaktadt ofvan anmärkta förhållande, hvartill kunnat läggas att, enligt de till Bergs-kollegium inkomna bergmästare-relationer, svafveltillverkningen under tiden, som förflutit efter utfärdandet af Kongl.
Resolutionen den 5 September 1815, eller från och med 1816 till och med 1833 icke uppgått till det belopp, som bort till Kronan levereras, utan några hundrade skeppund derunder, och fastän Kollegierna icke kunde anse det vara med privilegierna enligt, att bruksegaren med köpt svafvel fullgjort sin leverans, syntes Kollegierna likväl, äfven om det kunde förutsättas, att ett åtal om privilegiernas förlust på nämnde grund skulle af domstolarne godkännas, vidtagandet af en sådan åtgärd, sedan förhållandet under en längre tid lemnats opåtaldt och verket öfvergått i annan egares hand, icke vara ett Staten värdigt sätt att tillvägagå, hvarföre Kollegierna, lika med Kommitterade, ansett sig icke böra i underdånighet tillstyrka Kongl. Majit att ett sådant åtal anbefalla.
Öf ver hvad af Kommitterade blifvit anfördt i afseende på frisockneliemmanens roteringskostnad, jemförd med deras nuvarande åligganden till svafvelbruket, funno Kollegierna något yttrande desto mindre erforderligt, som Kongl. Maj:ts nådiga Bref af den 29 April 1830 innehölle, att frågan om roteringen skulle hvila, till dess den om tjenstbarheternas indragning blifvit afgjord, samt dessa begge frågor ej heller med hvarannan egde något egentligt sammanhang.
I enlighet med Kollegiernas förestående beräkning skulle alltså den ersättning, som för indragning af tjenstbarheterna och öfriga förmåner borde