Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
De rörelser inom Statskyrkan, som för närvarande förmärkas, och utgöra ett af lidens mera framstående tecken, hafva icke, så vidt man har anledning att sluta, sin egentliga rot i någon benägenhet att afvika från fadrens tro, utan grundar sig tvärtom på en anhängighet dertill, som har svårt att finna sig uti de förändringar uti lithurgiskt hänseende, som Svenska kyrkan på sednare tider undergått; hvadan dessa rörelser ej heller lära till sitt innersta väsende kunna betraktas annorlunda, än såsom utbrott af en separatism, som icke begär bättre än att genom någon eftergift i de lithurgiska föreskrifterna sättas i tillfälle att tillfullo med Statskyrkan återförenas.
Emellertid hafva, oaktadt hänvisningen till de aldre förfaltningarne, några få nya stadganden ansetts af nöden att tillägga, för att i borgerligt hänseende bestäm^ 36 Kongl. Maj:ls Nåd.
Prop. 101. ma vissa förhållanden, på hvilka 1781 års religionsedikt icke befunnits fullt tillämpligt ; och det vigtigaste deribland afser barn af föräldrar, sorn först efter barnets födelse till annan troslära öfvergå, derom förslaget stadgar, att barnet skall anses tillhöra Svenska kyrkan.
Dessa äro de hufvudsakliga grunder, på hvilka ifrågavarande lagförslag blifvit bvgdt och något afvikande derifrån finner jag ej anledning att nu föreslå.
Deremot hafva mot förslagets särskilda delar, så väl vid granskningen deraf inom Högsta Domstolen, som under den offentliga diskussion, hvartill förslagets allmängörande föranledt, åtskilliga anmärkningar blifvit framställda, som synts mig förtjenla af uppmärksamhet och påkallat en omarbetning af förslaget, hvarvid det dels lill uppställning och redaktion erhållit en ny form, som på ett mera lämpligt och lättfattligt sätt gör det till en enda sammanhängande, i vissa §§ afdelad författning, och dels till innehållet undergått åtskilliga förändringar, innefattande rättelser eller tillägg, hvilka jag nu i underdånighet anhåller att få underställa Eders Kongl. Maj:ls Nådiga pröfning.
Uti 1 §, hvilken lemnar tillåtelse åt en hvar, som sådant önskar, att utträda uf Statskyrkan, för att öfvergå till annan trosbekännelse, har den närmare bestämmelse blifvit tillagd, att öfvergången skall ske till ett i Riket redan befintligt och der tillåtet kristet religions-samfund.
Då staten ej med likgiltighet kan se att någon dess medlem är utan ali religion, och derföre gjort till presterskapets pligt att genom undervisning bibringa nödig religionskunskap åt dem, som sådan sakna, bör samhället ej kunna medgifva någon att ur Statskyrkan utträda, utan att ansluta sig till ett annat tros-samfund af den beskaffenhet, att det, såsom sådant, af Staten blifvit erkändt och således i Riket redan finnes tolereradt eller med behörig tillåtelse der bildas.
Den bestämmelse härom, som i förslaget blifvit intagen, synes alltså hafva goda skäl med sig, och instämmer äfven med hvad i åtskilliga andra länders lagstiftningar finnes antaget.
Likaledes har det befunnits nödigt att i 1 § tillägga ett stadgande om viss ålder hos den, som må ega att till annan trosbekännelse öfvergå; och det har härvid ansetts lämpligast att bestämma denna ålder till 18 år, dock med rättighet för Konungen att i ett så grannlaga ämne, der undantag från regel understundom kunna erfordras, för särskilda fall kunna medgifva öfvergång äfven vid tidigare år.
Uti 3 §, som handlar om försök att genom olofliga medel locka någon till affall från den rena Evangeliska läran, har vä! i det ursprungliga förslaget bland sådana medel äfven blifvit upptagen den åtgärd, att genom öfvertalande förmå någon till affall; men då ett öfvertalande icke för sig sjelf eller annorlunda än i förening med andra omständigheter, som ådagalägga en oren afsigt, kan såsom olofligt anses, samt stadgandet följaktligen skulle kunna leda till missförstånd och olika tolkning, bar detsamma blifvit ur det omarbetade förslaget uteslutet och nämnde § Kongl.
Proy. M 104. 37 <1 erigenotn, som jag tror, vunnit i bestämdhet, utan att hafva förlorat något af hvad dermed egentligen varit åsyftadt.
Stadgandena i 4 §, som afse barn, hvars föräldrar, antingen båda eller blott endera, först efter ingånget äktenskap eller barnets födelse öfvergå till annan trosbekännelse, äro af särdeles ömtålig beskaffenhet och hafva påkallat ett noggrannt öfvervägande.
Visserligen bör, å ena sidan, föräldramagten så mycket som möjligt hållas i helgd och sambanden inom familjerna icke utan yttersta nödfall störas.
Men å andra sidan lärer ej heller föräldrarnes öfvergång till annan troslära böra medföra tvång för barnen att frånträda den religion, de redan hunnit inlära och måhända med kärlek omfattat.
Svårigheten är att utfinna gränsen för det tidskifte i barnens ålder, då föräldrarnes oinskränkta inflytande måste upphöra, hvartill äfven komma de betänkligheter, som möta mot föräldrars rätt att genom sina barns uppfostran i annan trosbekännelse än den, hvartill de i dopet blifvit upptagne, betaga dem de medborgerliga förmåner, som våra lagar ensamt åt svenska kyrkans medlemmar förbehålla.
Med afseende härå och då dessutom ett stadgande, att föräldrars öfvergång skulle draga deras förut födda barn med sig, komme i strid med föreskriften om viss ålder såsom vilkor för hvarje i svenska kyrkan upptagen medlems rätt att derifrån utträda, har jag ansett förslagets bestämmelse, att barn, hvars båda föräldrar först efter barnets födelse skilja sig från statskyrkan, skall fortfarande anses tillhöra denna kyrka, icke böra undergå någon förändring, utan såsom regel bi behållas, helst med den åt konungen lemnade rättigheten alt medgifva öfvergång från statskyrkan äfven vid tidigare ålder, än den i allmänhet bestämda, tillfälle i allt fall vore alt i särskilda fall fästa afseende å mera ömtåliga familj-förhållanden.
Deremot har jag trott föreskriften för det fall, att blott endera af makarne, efter ingånget äktenskap, till annan trosbekännelse öfvergått, kunna och böra modifieras till närmare öfverensstämmelse med hvad som redan är stadgadt om barn af sådana blandade äktenskap, der makarne vid giftermålet äro af olika religion, samt sålunda ansett ett efter ena makans öfvergång framfödt barns uppfostrande i fadrens eller modrens religion böra bero på föräldrarnes öfverenskommelse och derom före barnets dop afgifna förklaring.
Hvad åter angår föreskrifterna om ofvanomförmälda barns uppfostran i den rena evangeliska läran och om den tillsyn, derå borde hållas, så hafva dessa föreskrifter blifvit ur det omarbetade förslaget uteslutna, såsom icke egentligen tillhörande omfånget för ifrågavarande lag och derjemte mindre behöfliga med afseende å hvad i den delen i allmänhet finnes stadgadt.
Slutligen hafva, för att fylla några brister i förslagets fullständighet, tre §§ blifvit, tillagda, nemligen den sjunde om böters fördelning och förvandling, den åttonde om forum för de enligt författningen anställda åtal, samt den nionde, sorn bestämmer att de nya stadgandena ej må gälla till rubbning af hvad grundlagen innehåller. 38 Kongl.
Majlis Nåd, Prop. M 104.
Någon tvekan har väl egt rum om behöfligheten af sistnämnda §, och fråga har uppstått, huruvida det ej kunde vara lämpligare att, ulan något stadgande i ämnet, öfverlemna åt domaren att pröfva i hvad mån 1 Kapitlet 4 § MissgerningsBalken, som i Tryckfrihetslagen åberopas, skulle äfven efter dess nu föreslagna upphäfvande tjena lill efterrättelse vid Tryckfrihetslagens tillämpning; men en sådan utväg har jag icke ansett mig kunna tillstyrka.
I detta, likasom i åtskilliga andra likartade fall, der grundlagen för en deri upptagen och karakteriserad förbrytelse hänvisar till den bestraffning, som finnes bestämd i en viss § af allmänna lagen, skulle det, efter min tanke, leda lill en allt för stor osäkerhet i lagskipningen, om det, efter samma §:s upphäfvande, utan att något nytt stadgande, såsom bestämdt motsvarande, blifvit satt i dess ställe, öfverlemnades åt domarens eget skön att antingen tillämpa det upphäfda lagrummet, eller sjelf utleta den nya lag, som på förbrytelsen bör användas.
Det torde ej gifvas annan utväg, än den, som lagberedningen ock vid afgifvande af sitt förslag lill ny strafflag ansåg som den rälta, nemligen alt vid alla så beskaffade förändringar af allmän lag, hvarigenom ett äldre i grundlagen åberopadt stadgande upphäfves, utan att genom ett bestämdt motsvarande ersättas, uttryckligen förklara, att grundlagens bestämmelser förblifva orubbade intill dess statsmagterna kunna komma öfverens att lämpa dem efter allmänna lagens förändring.
Denna grundsats har äfven blifvit följd i det förslag till ny lag om förfalskningsbrott och bedrägeri, hvarom Kongl. Proposition vid innevarande riksdag blifvit aflat en; och den synes alltså desto hellre böra följas jemväl i detta förslag, som hänvisningen till grundlagens bestämmelser icke blott syftar på ofvannämnde § i 1 Kapitlet Missgernings-Balken, hvars upphäfvande blifvit föreslaget, utan äfven på det särskilda förfarande vid tryckta skrifters åtalande, som tryckfrihetslagen stadgar.
På grund af hvad jag sålunda i underdånighet anfört och då jag anser de anmärkningar emot vissa delar af förslaget, som för öfrigt i Högsta Domstolen förekommit, icke böra till några förändrade stadganden (öranleda, hemställer jag att Eders Kongl.
Maj:t täcktes bifalla, att Proposition i ämnet må till Rikets Ständer aflåtas, i enlighet med ett af mig nu uppsatt förslag dertill.»
Sedan detta förslag till Pioposition härefter blifvit uppläst, förklarade Justitie— Rådet Alexanderson sig instämma i hvad Justitie-Stals-Ministern hemställt.
Justitie-Rådet Backman åberopade det yttrande, han förut i Högsta Domstolen afgifvit.
Stats-Rådet Anjou afgaf sin särskilda mening, så lydande: «Dä i den för fäderneslandets framtid vigtiga fråga, som nu underställes Eders Kongl. Maj:ts pröfning, jag icke kan frångå den öfvertygelse, som nekar mig att tillstyrka det ifrågavarande lagförslagets godkännande, får jag underdånigst framlägga de skäl, på hvilka denna öfvertygelse grundar sig. i Kongl. Maj:ls Nåd.
Prog. M 1Ö4.
Genom godkännande af Upsala mötes beslut år 1593 uttalade och godkände svenska folkel den frän föregående tider ärfda, och, såsom man tyckte sig finna, af nyare erfarenhet bekräftade grundsatsen, att kyrklig enhet borde upprätthållas ibland statens medlemmar.
»Man hade», heter det i nämnde mötes beslut, »både af exempel »så väl som af förfarenheten både uti främmande land såsom eljest förnummit in»genting skadligare vara uti något konungarike än tvist och oenighet, och intet »nyttigare och gagneligare eller det som mera förbinder hjertan tillsamman än »sämja och enighet och särdeles i religionen.»
Denna grundsats förenade sig med en annan, af kyrko-reformationen framkallad och inom
Tysklands rättsförhållanden redan vid medlet af sextonde århundradet erkänd och genom fördrag befästad samt sedan genom Westfaliska freden under Sveriges inflytelserika deltagande erkänd inom europeiska statsförbundet, nemligen den, att hvarje stat eger frihet alt sjelfständigt och oberoende af andra bestämma den kyrkliga trosbekännelse, hvilken den ville omfatta eller såsom sina medlemmars godkänna, dock under förbehållen frihet för de undersåter, som hade annan kyrklig tro, alt få ur landet utflytta.
Spridningen af protestantismens läror hade likväl framkallat förhållanden, som vållade att genomförandet af dessa grundsatser icke blef allestädes möjligt.
Vid och efter den tid, då, efter den första skakningen genom reformatorernas predikan, romerska kyrkan börjat återvinna sans och fasthet, hade inom en stor del af Europa olika trossamfund vunnit hvarje ett större antal anhängare, än att någotdera kunde tillintetgöras.
Sedan blodiga förföljelser och borgerliga krig, som flerestädes rasat inom ländernas egna sköten, visat fruktlösheten af alla bemödanden att återställa kyrklig enhet, föreskref nödvändigheten religiös tålsamhet såsom statsgrundsats.
Denna nödvändighet gjorde sig gällande inom medlersta Europa och England, då deremot Yest-Europas sydligaste delar uteslutande hemföllo till den genom Tridentinska Mötet stadgade romerska kyrkan, men Skandinaviska Norden, jemte delar nf Tyskland, uteslutande upprättade den Evangelisk Lutherska.
Inom de länder, hvilkas innevånare delat sig i olika kyrkliga partier, bestämdes för dessa en olika andel i borgerliga rättigheter, likasom ock större eller mindre frihet till offentlig gudstjenst.
Dessa förhållanden berodde af de särskilda kyrkopartiernas politiska makt och förändrade sig i mån af denna, som var förnämsta häfstången för staternas inre rörelser, så att i sednare hälften af sjuttonde århundradet inom Frankrike den frihet, som varit protestanter medgifven, helt och hållet tillintetgjordes, under det vid samma tid i England protestantiska trosbekännelser, som länge förgäfves bekämpat hvarandra, nödgades sins emellan dela åtnjutandet, ehuru i större eller mindre mån, af borgerliga och kyrkliga rättigheter och friheter, men ifrån allt vidare än fördragsamhet såsom Engelska kronans undersåter uteslötos Romerska kyrkans fåtaligare och vanmäktigare anhängare. 40 Kongl. Maj:ls Nåd.
Prop. Ni 104.
Religionsstriderna i Frankrike, England och Nederländerna framkallade efter hand theorier om statens fullkomliga obehörighet alt befatta sig med sina medlemmars religiösa och kyrkliga angelägenheter och om hvarje medborgares frihet att utan intrång i sina borgerliga rättigheter sluta sig till hvilket kvrko-samfuod han för godt funne, eller att ställa sig utom förbindelse med hvarje sådant samfund.
De, som dervid erkände att staten dock måste godkänna vissa sedliga bud såsom grundval för statens egen tillvaro och dess bestånd, ville dock nöja sig med det obestämda och obestämbara af sedliga grundsatser utan religiös grundval.
En sådan kunde dessa theorier icke ega, utom hos den för allt yttre likgiltiga qväkare-sektcn, och till en del bland partier af den protestantism, den reformerta, inom hvilken begreppet af kyrklig enhet har mindre betydelse, och som derföre i sin beröring med romersk-katholsk eller evangelisk-luthersk bekännelse alltid verkat till upplösande af den enhet, hvilken i dessa bekännelser, ehuru vidt skiljda do så väl för öfrigt som i denna läropunkt äro, är ett gemensamt väsentligt grunddrag.
Ingen städes inom Europa upptagne såsom slatsgrundsatser, om icke för korta tider från 1789 och 1848, hafva de bidragit att gifva styrka åt fordran på alla, åtminstone kristna trosbekännelser lika rätt i borgerligt hänseende, hvilken rätt ock i sednare tid börjat allmännast medgifvas inom de länder, hvarest olika kyrko-samfund bestått ifrån äldre tider och åt fordran på frihet från kyrkliga enhetens band i de länder, hvarest denna enhet ifrån reformationstiden bibehållits.
Denna fråga är nu väckt i afseende på Sverige.
Den synes vara af den vigt för fäderneslandets framtid, att jag gerna önskade i främmande länders erfarenhet finna en ledning för omdömet om dess sannolika följder för mitt fädernesland.
Men jag söker förgäfves något exempel, som framvisar fullt motsvarande och stadgade förhållanden, för alt kunna i detta fall upplysa och leda.
Mot en tillämpande jemförelse mellan svenska förhållanden och Nordamerikanska Fristaternas framstå många betänkligheter.
Det sydligaste Vest-Europa kan icke, alldraminst under den jäsande oro, som nu under bemödanden att ombilda stat och kyrka upprörer dess folk, gifva en sådan ledning.
Från medlersta Europas länder kan den icke hemtas, då inom dessa allt ifrån reformationstiden qvarstått en stam af olika kyrkliga bestämmelser, och derföre, sedan efter långvarig borgerlig oro förhållandena hunnit sätta sig, nödvändigheten måst göra religionsfriheten till statsgrundsats.
Denna frihets utvidgande och kyrkoförhållandenas ordnande i sednaste tider äro dels allt för nya att hafva hunnit bära frukt, och dels gifva, med hänseende till protestantismens ställning och utsigter, föga uppmuntrande föredömen.
Det vigtigaste och lärorikaste föredömet vore att hemta från Norrige och Danmark, från de folk, som äro våra stamförvandter och hos hvilka reformationen medförde, likasom i Sverige, Evangelisk Lutherska kyrkans uteslutande rätt inom staten.
Men den erfarenhet, sorn hunnit samlas sedan år 1845, då utvidgad religionsfrihet - Kongl. Majils Nåd.
Ål 104. ligionsfrihet sladgädes i Norrige, eller år 1848* då oinskränkt frihet medgafs i Danmark, torde icke vara tillräcklig, att derpå grunda några slutföljder; helst som, oaktadt de mångå likheterna i folklynnet och kyrkliga förhållanden, äfven olikheterna så väl i dessa som borgerliga hänseenden äro nog stora för att ej tillåta full jemförlighet och dessutom ej äunu kan med säkerhet beräknas i hvad mån väntan på enahanda beslut i Sverige kunnat fördröja den verksamhet, som inom grannländerna varit färdig att utveckla sig; och slutligen äfven röster ifrån dessa länder ännu uttrycka farhåga för följderna af hvad som skett.
Svenska folket omfattade icke genom tvångsmakt utan genom enhälligt och fritt beslut år 1393 den grundsats, sorn fordrar kyrklig enhet.
Blodig förföljelse eller inbördes krig hade icke varit medel för åstadkommande af denna enhet, hvilken dock var så fullständigt vunnen, att året derefter icke flere än tolf svenske män voro kände, hvilka ej voro med det öfriga folket endrägtiga i religiös tro.
Ifrån denna tid, under konungarne Carl IX och Gustaf II Adolf, hvilken sistnämnde, oaktadt sin kamp för trosfrihetens sak, dock med oblidkelig stränghet uppehöll grundsatsen om kyrklig enhet bland sina i Sverige infödde undersåtar, utbildade sig den lagstiftning i afseende på affall från den rena evangeliska läran, sorn, sednast stadgad genom kyrkohagen af år 1686 och allmänna lagen af år 1734, ännu är gällande.
Dessa lagar hafva bibehållits oförändrade, men under tidétt har dén förändring Skett, dels att i sjuttonde århundradet fri religionsöfning medgafs de trosbekännare af Grekisk katbolska kyrkans tro, som genom fredsslut med Ryssland blifvit svenska undersåter, dels att genom Kongl.
Kungörelsen den 27 Augusti 1741 medlemmar af engelska och reformerta kyrkan, hvilka nedsatte sig i Sverige, försäkrades om fri religionsöfning, rättighet att i Sjöstäderne, utom Carlskrona, uppbygga och hafva egna kyrkor, samt åtnjutande af alla öfriga förmåner, hvaraf alla andra undersåter hade att sig hugna, och att genom Kongl. Kungörelsen den 24 Januari 1781 tillförsäkrades, under bestämda förbehåll och inskränkningar, åt öfriga främmande trosförvandter religionsfrihet jemte rätt att i riksdagsmannaval deltaga, dock utan att vara valbara.
Rörande mosaiske trosbekännares rättigheter och skyldigheter inom riket hafva ifrån år 1782 särskilda reglementen och stadganden blifvit utfärdade.
Dessa friheter, medgifna utländningar, Sorn till riket inflyttat, öfvergå äfven till deras barn.
Derigenom har uppstått en klass af svenska medborgare, sorn icke bekänner sig till den rena evangeliska läran, men likväl åtnjuter, under vissa inskränkningar, borgerliga rättigheter.
Den grundsats, som fordrar kyrklig enhet bland statens medlemmar, är derigenom till en del upphäfd, men är dock hufvudsakligen bevarad genom stadgåndena att inga civila eller domäre-embeten få besättas med andra än bekännare af rena evangeliska läran och att endast sådane eller reformétte ega riksdagsmannarätt, samt derigenom att antalet af främmande trosförvandtor, som äro Bih. lill R.
Prol. 1856 & 1857. 1 Sami. 1 Åfd. 2 Band. 15 Haft. 6 42 Kongl. Maj: t k Nåd.
JYl 404. svenske undersåter, icke under närvarande förhållanden kan annat än blifva högst obetydligt i jemförelse med rikets öfriga folkmängd.
De förhållanden, som hittills egt rum alltifrån den tid svenska folket först uttryckligen bestämde sin protestantiska trosbekännelse, skola deremot väsentligen förändras genom det utvidgande af religionsfrihet, hvarom nu är fråga.
Man kan nemligen härvid icke förbise, att andra trosförvandters antal kan komma att genom affall från de'n rena evangeliska läran betydligt tillvexa.
Jag vågar ej dela den tillförsigt, som anser fullkomlig trygghet i detta afseende vara gifven genom svenska folkets fast grundade tillgifvenhet för den tro, till hvilken det i tre århundraden bekännt -sig, för hvilkens besittning det blödt i långvarig kamp, då yttre våld hotade dess bestånd, den tro, som genom enhetens och den fasta bekännelsens styrka gifvit det fåtaliga och på yttre hjelpmedel ej rikt lottade folkets verksamhet icke så ringa vigt i bestämmandet af den nyare tidens skickelser.
Att dela denna tillförsigt förbjuder mig så väl uppmärksamheten på förloppet af svenska kyrkans reformation och på det egna skick, som tillhörer denna kyrka, som aktgifvandet på svårigheterna att kunna mota ett verksamt och väl ordnadt omvändelsenit, när det leder till ett tillåtet mål, äfven om proselytmakarens egen verksamhet är oloflig, och aktgifvandet på den tidsandans riktning, som inom det religiösa området allt mera uppenbarar sig och hvarom flerestädes de sednare årens händelser bära vittnesbörd.
Ehuru jag ej kan anse likgiltigt om den lära, hvilkens sanning hvilar på den fastaste grund, må genom de öppna eller hemliga medel, som kunna stå omvändelsenitet till buds, undanryckas eller undansmygas svenska folket, eller genom lärostrider förlamas i sin verksamhet eller förvirras genom feberaktiga ansträngningar, så fäster jag likväl härvid ej min uppmärksamhet vid behofvet af skydd för kyrkan, hvilket ock hufvudsakligen beredes genom andra medel än borgerliga lagens straffhot.
Men en vigtig anmärkning synes mig återslå med hänseende till frågan om statens lugn och trygghet.
Man antager nemligen att den rena evangeliska läran och närvarande samhälls-förhållanden skola fullkomligt betryggas derigenom att statens offentliga trosbekännelse blifver oförändrad, alldenstund vissa embeten, tjenster och rättigheter såsom hittills förbehållas endast rena evangeliska lärans bekännare, och allt proselytmakeri förbjudes.
Förhållandet blifver dock väsentligen olika det närvarande.
Nu äro de svenske män, som genom sin kyrkliga bekännelse äro utestängda från vissa rättigheter, embeten och tjenster, endast sådane, som likväl genom medborgarerätt och fri religionsöfning vunnit förmåner, dem de förut ej egde, ega allt hvad de eller deras fäder vunnit.
Men genom öfvergång från rena evangeliska läran komme att bildas en klass af medborgare, som för sin kyrkliga bekännelses skull förlora den fulla medborgarerätt, som de och deras fäder egt.
Skäl torde icke saknas att befara, det derigenom skola framkallas missnöje och split äfven inom andra områden Kongl.
45 än kyrkans, och ett sträfvande att återvinna det förlorade, som, så länge det möter motstånd, kan blifva al vigtigt inflytande på de offentliga angelägenheternas gång, äfven om denna icke för öfrigt skulle, vid ett allmännare upplifvande af religiösa och kyrkliga intressen, lida ett för en mindre stat stundom ganska betänkligt inflytande af dessa intressens bemödanden att bestämma allmänna beslut och åtgärder efter sina olika åsigter och sympatier.
Då det stundom vid offentlig undersökning af ifrågavarande ämne blifvit yttradt, att en förändrad lagstiftning inom Sverige, i afseende på afTall från den rena evangeliska läran, vore ett den moderna civilisationens oafvisliga kraf och vore af protestantismens egen beskaffenhet, såsom bekännelse af trosfrihet, ovilkorligen påkallad, torde det tillåtas mig anföra de skäl, som neka mig att med anledning af dessa yttranden förändra min öfvertygelse.
Det sednare yttrandet innebär ett ogillande af den grundsats om kyrkans enhet, som inom Sverige varit lika länge hyllad, som den oförändrade Augsburgiska bekännelsen varit svenska folkets trosbekännelse.