Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Låt oss nu först se, hvarför det nu för tiden är så stark efterfrågan af tjänare.
Fordom rekry- terades tjänarinneskaran äfven från i städerna bosatta handtverks- och burgna arbetarefamiljer.
Föräldrarne ansågo då ej som döttrarnas högsta lycka att de fingo en fin skoluppfostran med ty åtföljande kamrater och vanor.
Numera göra föräldrarne stora försakelser just för att bar- nen skola bli så fullproppade med bokligt vett som möjligt, och det är ju ej att klandra dem för, de förstå ju mestadels ej, att det kan bli öfverbefolkadt äfven å de lärda banorna.
I dessa hpm, från hvilka förr utgingo en eller flere tjänarinnor, behöfver man b u i stället att an- ställa en dylik, ty döttrarna dels kunna och hinna ej hjälpa mor, dels skulle de » skämmas ögonen ur sig », om en kamrat fick se dem sopa ett golf, skaka en matta eller hjälpa mor ett tag med tvättbaljan.
När dessa flickor en gång bli färdiga att antaga en plats, så är det hvar- ken som » jungfrur » eller som fabriksflickor- Så ha vi en annan klass, som visserligen till börden är de förres jämlikar, men som af en eller annan anledning ej vilja eller kunna » hög- färdas i fina skolor och dito sällskap ».
Men därför att de nöjt sig med folkskolebildningen, behöfva de väl ej bli » pigor » och ännu mindre » fabrikstöser », om de nu också inte fått lära främ- mande språk och spela piano.
En sådan flicka kan hjälpa till i sitt hem, om hon vill och det behöfs, men vanligen måste hon — om ej för annat, så för att få vara lika fint klädd som andra jämnåriga — söka sig en inkomst.
Det blir vanligen sömmerska och på senare år tele- fonist eller i bästa fall butiksbiträde af henne.
Icke är det nu matmoderns fel, att alla dessa friska krafter och viljor gå för henne för- lorade?
Det är tidsandan, vare sig nu man vill kalla den ond eller god.
Den lilla kontingent som af stadsbarnen återstår henne får hon verk- ligen på sätt och vis dela med fabrikerna, men i allra flesta fall kan man väl säga, att fabri- kerna så att säga rekrytera sig själfva, då för- äldrar, som arbeta där, gärna draga sina barn dit också.
Fabriksflickan står ej heller på den sociala skalan så högt, att icke en tjänsteflicka ser ned på henne.
Hvarför ändock så många gå dit är nog mest för att det specifika arbete, som där ålägges dem, är af den sort att det snart inläres, så att fingrarna gå som en maskin och tankar, ja t. o. m. ögon kunna ila hvarthän det dem tyster.
/ IDUN 1897 1 ett hushåll kräfvas.^så mångahanda sysslor och verkligen litet omtanke också och det är detta som de unga finna så hjärtans besvärligt, att de hellre föredraga maskinhallarna.
Det blir därför blott en eller annan individ, som utom landsflickorna förirrar sig in i familjerna, och nu är det att se, hurudan och huru den rara varan där emottages och behandlas.
Att nybörjaren kommer till en familj, där man endast har råd att hålla en tjänare, och att dessa platser äro i flertalet, är väl tämligen säkert, och är det från en sådan matmoders ståndpunkt jag utgår.
Tjänsteflickan kommer i djupaste okunnighet om alla de sysslor, som kräfvas för att ett hem skall kunna kallas ett hem, och ofta med karaktär och seder, om hvilka den stränga och skarpa husmodern med fog kan säga att » on ljuger och stjäl?, men som den milda och öfverseende kallar » barnsliga dum- heter ».
Ett och annat lysande undantag gifves, men » undantagen » bli allt mer och mer säll- synta.
Nu börjar en lärotid, för hvilken lär- jungen har kontant, om än liten lön, mat, värme, lyse och en mer eller mindre snygg och god bädd.
Lärarinnan får utom besväret ofta vid experimenten vidkännas för den mindre bemed- lade ganska kännbara förluster dem hon måste bära med jämnmod, om hon ej, när detta någon gång brister, vill betraktas som en » arg tyrann ».
När flickan blifvit » varm i kläderna », d. v. s. lärt så pass som hon finner nog af denna mat- modern, så anser hon sig mogen för en högre aflönad plats begär och får sin orlofssedel, hvari hon &gt;till det bästa rekommenderas », och beger sig till » en annan marknad ».
Den nya matmodern ser ju då, att hon » tjänat förr », så » totalt okunnig är hon väl ej », och så antar man henne där på god tro och med högre lön än på förra platsen.
345 sysslor, och kan den ena behöfva två timmar för hvad en flitig gör på en halftimme.
Har E.
K. personligen gjort sig underrättad om hvad fabriks- och verkstadsarbetaren tycker om sina » 60 fridagar » på året?
» Om en bara inte ville ha mat och värme söndag som hvardag, » är den lika vanliga som sanna refrängen, då talet faller på deras såväl arbets- som tow-lösa fridagar.
Ja, våra tjänarinnors ställning är numera så- dan, att deras vänner göra klokast uti att ej * » spänna bågen för högt ».
Skulle det verkligen gå därhän, att en tjänarinnestrejk infunne sig, så blir den ej till tjänarinnornas favör i längden.
I månget hem, där nu en tjänarinna anses och anser sig oumbärlig, skulle man snart inse att man mycket väl kan hjälpa sig själf.
Och där- vid skola en sådan ro och frid, för att icke tala oin besparing, infinna sig, att man icke » för allt i världen » vill komma i de gamla hjul- spåren igen.
Detta skulle locka andra familjer att » göra sammalunda », och till sist blir det kanske jungfruns lott att med samma ödmjuka sinnelag söka en plats, som det nu är mat- moderns att söka en tjänarinna.
Ja, hvem kan se in i det fördolda!
Kanske det rent af är jungfrurna beskärdt att » återgifva kvinnan till hemmet », som våra stora kongresskvinnor så vackert säga.
Då man rent af blir tvingad att betjäna sig själf, så kanske våra unga flickor till sist finna att köks- och hushållsgöromål än- då inte äro något så afskyvärdt, som de nu tro.
Och alla dessa hushållsskolor och skolkök, som växa upp likt svampar, kunna kanske dana ett släkte af nya husmödrar med sådana egen- skaper, att de ej anse en tjänarinnestrojk som det allra värsta, som kan hända dem.
mörka, skarpt tecknade ögonbryn; det var allt hvad han kunde se.
Ett ögonblick därefter hade bonden gått sin väg och kvin- nan innanför disken såg på honom med en frågande blick.
Åke fann, att hon hade mörka, djupa ögon, i hvilka det låg något på en gång hårdt och lockande.
Han sade sitt namn och sitt ärende och han hörde henne presentera sig som fröken Verner.
Sedan trädde han innanför disken och hon öppnade dörren till ett rum bredvid, från hvilket han hela tiden hört ljudet af talande röster.
I rummet såg han fyra fruntimmer, sam- lade kring en brödbelastad kaffebricka; två af dem voro högst trettio år, men de två andra säkert nära fyrtio.
Fröken Verner presenterade dem för honom.
Den äldsta hette Berger och hade detta lidande och betryckta utseende, som man finner hos olyckligt gifta kvinnor.
Där- näst kom fröken Almgren, mörk, reslig och ännu vacker, fast de obarmhärtiga åren tagit det mesta af hennes fägring.
Sedan var det fröken Ros, som såg ut som en rödblommig och välmående bondkvinna, och så fröken Karlsson, en liten tös på ett par och tjugu år.
Alla visade de sig mycket vänliga mot honom, och när presentationen var öfver- stökad, anskaffades på något fiffigt sätt ytterligare en kaffekopp, och om några mi- nuter kunde Åke tro sig vara på en kaffe- bjudning, tillställd af några goda vänner till hans ära.
Han fick ett mycket godt intryck af tjänstgöringen på postkontoret och sina blifvande kamrater.
— 9 — 9 m i -.
Med den högre lönen följa högre anspråk, dem dock tjänarinnan ej är mäktig uppfylla, förr än äfven den nuvarande matmodern be- talt sin tribut för nöjet och äran att ha fått henne om hand.
Så skulle man kunna följa tjänarinnan trappsteg efter trappsteg på hennes väg mot sin fullkomning, och alltjämt är hon den betalta eleven och matmodern den beta- f l å g r a i n t e r i ö r e r u r l i f v e t i n o m d i s k e n En månad därefter såg han dock allt lande lärarinnan När tjänarinnan ej anser sig p å ett postkontor.
med helt andra ögon och af de nya vän- behöfva lära mera, blir hennes sinnesbeskaffen- het sådan, att en gammal kunnig husmoder ber innorna återstod blott en — fröken Verner.
För Idun af Adam Lux.
» Gud bevara sig » för henne och den unga okun- De andra hade blifvit hans fiender, den niga husmodern, som nödgas anlita henne, hö- jer en suck af lättnad, då hon utan allt för stor är Åke Väst lämnat bangården, gick ena af ett skäl, den andra af ett annat; fejd får sin vilja genomdrifyen, äfven om det han stadens storgata fram för att, innan alla tyckte dock att han var » kitslig » fått ske så diplomatiskt att » jungfrun » alltjämt Kanske han uppsökte sin blifvande bostad, få kasta och ville spela förman för dem.
tror, att det är hon som är den bestämmande.
en blick på postkontoret, på hvilket han hade Ake velat pråla för mycket med sin Hvad det beträffar, att » hemmet icke ger sig manliga och postala visdom, kanske hade helt åt tjännarinnan », så torde få bestrida, att skulle tjänstgöra.
Det hade sin lokal i ett han haft skäl för sina anmärkningar, hur den tjänarinna, som vill vinna tillgifvenhet, myc- stort prydligt stenhus med stora fönster ket lätt gör det också, isynnerhet i familjer där och fasad utåt esplanaden, stadens för- som helst, han hade kommit att stå på barn finnas, och hurudana än hennes tillgifven- nämsta promenadplats.
spänd fot med alla de kvinnliga kamraterna het och beskaffenhet äro, så hör det till säll- .Han försökte att uppfånga en skymt af — undantagandes fröken Verner.
syntheterna att, om sjukdom inträffar, tjänaren Fröken Verner och han kunde tvista och helt eller genast öfvergifves af sina husbönder, de tjänstgörande därinne, men märkte blott oafsedt nu att om tjänaren är lagligt stadd, en massa människor, hvilka ifrigt syssel- gräla de också, men blefvo aldrig ovänner, man ju då är förbunden att lämna sjuk- därtill var den ena parten för mycket kvinna, vård en viss tid.
Sällan har väl någon flere satta skyndade fram och tillbaka eller sutto den andra för mycket man.
Redan från nedböjda öfver skrifborden.
Vid ett af fön- tjänare än man känner sig ha behof utaf, och om tjänaren då blir sjuk, kan man väl icke be- sterna såg han dock ett blekt, vackert an- första stunden hade fröken Verners nästan gära, att en husmoder skall vara tillräckligt sikte, som tycktes tillhöra en tjugufem års sydländska fägring och lifliga förledande hjälpt med en sjukling eller att hon i många sätt inrullerat honom bland hennes ifrigaste veckor skall gå och vänta på dennas tillfrisk- kvinna.
Hon föreföll rätt litet intresserad nande.
Icke förthy är dock detta ofta fallet.
af hvad hon hade för händer, ty gång efter beundrare.
Han hade dessutom fått en stor Hvad fritiderna beträffar, antager numera ingen annan gingo hennes blickar ut mot folk- aktning för hennes goda hufvud, som lät tjänsteflicka en plats, utan att först göra sig vimlet på esplanaden.
henne se längre och klarare och döma bättre underrättad om, hur hon får det med » uteda- än hennes kamrater.
När han installerat sig i den nya bosta- garne ».
Mången husmor får neka sig hvarje Han blef fröken Verners ständige riddare den minsta vistelse .utomhus på söndagen, just den och ätit middag, tog han vägen mot för att jungfrun då skall ha ledigt, „fven un- postkontoret för att anmäla sin ankomst.
ute på förlustelseställen och konditorier, och der veckans arbetsdagar erhåller hon väl gärna det var under ett besök på ett konditori, ledigt någon stund, om det blott infaller på Eedan utifrån såg han, att den storm, som rimliga tider.
Om bönemöten och förenings- middagståget förorsakat, nu lagt sig: perso- som de en dag kommo att tala om de kvinn- sammankomster infalla just då man har byk nalen syntes vara betydligt decimerad och liga kamraterna på kontoret.
Samtalet hade eller annat, som behöfver skötas med ihärdig- ej ens det bleka ansiktet visade sig.
börjat helt skämtsamt, men så småningom het och omtanke, så må det väl ej förtänkas, Då han kom in, såg han i den stora hade det blifvit ett allvarligt resonnemang och att matmodern svarar nej till den tjänarin- na, som är oklok nog att bedja om ledighet lokalen blott två människor, utanför disken nästan med förvåning märkte han, huru det just då.
Och att det skall vara en förödmjukelse en bonde med en smutsig godsväska och kommit en viss värme i den ton, i hvilken att bedja att få gå ' ut!
Hvilken ämbetsman, hur hans vis å vis talade om sina vänninor.
högt han än står, har rättt att taga sig permis- vid bordet innanför disken en spenslig va- relse, i hvilken han strax igenkände det Hon sade: » Hur kan ni begära, att de sion, utan att först anhålla därom?
bleka ansiktet från förmiddagen.
Hon hade skola få något större intresse för ett verk, Och så arbetstidens längd!
Om i ett fattigt hem med stor familj arbetsdagen verkligen kan visst för brådtom för att hinna med att som ger dem nätt npp, hvad de behöfva bli » 17 timmar » lång, så är den nog ej längre ägna honom någon uppmärksamhet, och han för att kunna lifnära sig, och som ej ens kan för tjänsteflickan än för husmodern, och det är fick därför god tid att närmare granska lofva dem, att det en gång skall bli bättre?
helt säkert den senare som mest fått kännas hennes utseende.
Hon föreföll späd och Ni tycker, att de äro ointresserade och fnur- vid » dagens tunga och hetta ».
Icke sällan blir dagen 17 timmar lång af den anledning att klen som ett brådmoget barn, hade rikt riga, men försök att tänka er själf i deras ' jänarinnan utan flit och omtanke sköter sina mörkt hår, en kanske väl stor mun och ställe, så får ni se, hur det går att vara s " Postktfinnoi * ".
IDUN 346 nöjd och belåten! » Och hon tillade efter några ögonblick: » Ni som man skulle likväl ha mycket lättare för att skaffa er ersättningar för arbetets glädjelöshet, än hvad de ha. » Åke förstod henne väl, men det intres- serade honom att höra henne tala om dessa förhållanden, och därför gjorde han en fråga, som förlängde samtalet och kom henne att berätta mera om kamraterna.
Och när han den kvällen skildes från fröken Verner, hade han lärt sig att bättre förstå dessa postala kvinnor, för hvilka i de flesta fall tjänste- arbetet har något af resignation öfver sig.
Dagen därpå var det nästan med en viss undran, som han såg dem sköta sina en- formiga göromål.
Hvar och en af dem hade ju på sätt och vis sin saga, som gjorde henne till martyr i smått.
Där gick fröken Almgren, en gång den rikaste ungmön i staden och drottningen på alla baler.
Var det underligt, om det stundom kom en kyla i det svar, hon gaf honom, när han manade henne att skynda på med » brefsorteringen »?
När han såg fröken Berger sitta där, lutad öfver en tjock journal, med sin evigt b e - tryckta min och sin alltid lika torra hosta, kom han att tänka, att o m någon hade orsak till sorg, så var det hon.
För tio år sedan hade hon mist den ende främ- mande man, som någonsin älskat henne, för fem år sedan hade hon förlorat sin bror, och nu måste hon och modern draga sig fram på hennes knappa lön.
Hennes kors var sannerligen tungt!
Och de andra kvinnorna?
Väntade de ej alla på en man, som skulle komma och ge dem ett h e m?
Det kunde få vara så litet och enkelt som helst, blott det toge dem bort från det glädjelösa arbete, som gjorde dem gamla i förtid!
För fröken Ros var väl den största utsikten borta, men för fröken Karlsson glimmade ännu hoppet.
Med fröken Verner var det en annan sak.
Åke vi-ste, att hon haft flere friare, som hon afvisat.
Åke var ej elak, och hvad han fått veta af f r ö k e D Verner kom honom därför att lifligt önska, att han kunde komma bättre öfverens med de kvinnliga kamraterna.
Och till denna hans önskan bidrog väl äfven den omständigheten att han ej ville likna sina manliga kamrater, hvilka sågo frun- timmerskollegorna med allt annat än blida ögon.
Under den dagliga tjänstgöringen kunde de vara artiga nog, men man skulle höra dem, när de talade med hvarandra om postkvinnorna!
De voro för dem blott några, som trängt sig in på områden, där de ej hörde till, och på hvilka de blott gingo i vägen vid befordringen.
Den yngste » extra ordinarie », som det kunde falla Åke in att vända sig till, skulle med harm protestera mot att likställas med en kvinna, om hon också varit med i verket i tjugu år.
Först när han blfvit oense med flickorna, hade han gladt sig åfr det medhåll hans manliga kamrater gåfvo honom, men sedan började det plåga honom.
Chefen var en man med godt hufvud, men han var framför allt tjänsteman och hänsynslös i omdömen och domar.
Särskildt fröken Berger led under hans regemente och hade flere gånger fått höra från honom, att hon var dum och ingenting begrep.
(Forts.) * — — S m å m y n t.
^ e t ges många slag af sparsamhet här i världen och den tar sig uttryck på många olika sätt.
Den ena individen af människo- släktet är ju ej lika den andra.
Under det den ena samlar pengar blott för pennin- gens egen skull och utan samvetsskrupler begår mången ohederlig handling endast för att få sin skatt förstorad, så gömmer den andra sin fullt ärligt förvärfade förmö- genhet för att någon gång i en obestämd framtid därmed kunna uträtta någonting riktigt storartadt, vare sig i filantropiskt, praktiskt eller estetiskt syfte.
Och under tiden hafva de — den ene så väl som den andra — mycken ovilja för att gifva ifrån sig sina småmynt.
Ja, vår filantrop ser kanske oberörd, hur en ' medmänniska sväl- ter och fryser och måhända går under, un- der det han i sitt tysta sinne gör upp en kalkyl öfver hur många hundra, eller möj- ligen tusen, ännu fattas i det kapital, med hvilket han en gång ämnar att slå ett stort slag, som skall komma världen att spärra upp ögonen af häpnad öfver ett sådant ädelmod.
Jag vill ej därmed säga, att alla äro lika egoistiska i sitt samlande, ty dess bättre finnas nog också de, hvilka strö ut sitt små- mynt med fulla händer, på samma gång de klokt afsätta ett kapital som i framtiden skall bära välsignelsebringande frukter.
» Allt eller intet, » är en del männi- skors valspråk.
De sitta med händerna i kors under en obestämd väntan på att nå- gonting stort skall komma till d e m: ett stort arbete att utföra, någonting med hvilket de synbart kunna ingripa i mänsk- lighetens historia — och under tiden glömma eller vårdslösa de alla sina små plikter.
De äro rädda för att taga ett enda steg i häf- dernas sand med toffel på foten och före- draga att ej lämna något spår alls.
Allt sitt småmynt hafvn de i behåll, men tyn- gande kommer det att en gånga drag dem ner i missmodets dy.
Det gifves också ett slag af sparsamhet som tar sig uttryck i ordkarghet.
Män fin- nas — • ja, äfven kvinnor — hvilka gömma på en stor fond af intelligens och vetande, utan att den kommer deras närmaste om- gifning till godo.
De äro i hvardagslifvet tysta och torra; de tala om väder och vind alldeles som vanliga, medelmåttigt begåf vade dödlige, och det är först vid högtidliga till- fällen som deras retoriska blomma slår ut i all sin prakt för att bringa sin vällust åt en hop af — otacksamme.
Hur mycket mera glädje skulle de ej hafva och gifva, om de i det dagliga lifvet omsatte sin skatt och läte den blomma i tusende, om än obetydliga blommor, äfven om en och annan råkade att bli förtrampad i hvardagsdammet vid lifvets allfarväg.
Men de äro rädda o m sitt småmynt eller gitta ej att öppna på pungen med mindre än att de få skaka dukater ur den.
Många spara i hvardagslifvet på sina älskvärdaste egenskaper för att sedan låta dem komma främmande till godo.
De kunna — utan att därför vara elaka människor — vara trumpna, tvära och ointresserade samt ge liten eller ingen insats till den allmänna trefnaden.
Vanligtvis är då deras grund- kapital ej stort och de draga sig för att växla det i småmynt, men besinna ej att ett orörligt kapital är dödt och ej ger några 1897 räntor.
Den däremot som, utan att räkna, med gifmilda händer strör ut sitt med vän- lighet, tjänstvillighet och hjärtlighet präg- lade småmynt, skall förvisso ej se sitt ka- pital förminskadt och sist af alla bli ban- krutt på detta lifvets lycka.
Utan signatur.
• — U r notisboken.
K v i n n o k l u b b e n sammanträdde till årsmöte torsdagen den 21 oktober i sin lokal, Norrlands- gatan 17.
Ars- och revisionsberättelserna för det nu tillryggalagda 10:nde året upplästes och god- kändes.
Af årsberättelsen framgick, att under vinterns lopp hållits förutom några större och mindre fester 16 samkväm med diskussion, föredrag eller sällskapsnöjen.
Vid åtskilliga af dessa hafva flere af hufvudstadens mest framstående förmågor inom dess såväl lärda som artistvärld lämnat läro- och njutningsrika bidrag, för hvilka klub- ben stannar i stor tacksamhet.
Klubbens läsrum och bibliotek hafva hela året varit tillgängliga för medlemmarna, hvilka fli- tigt begagnat sig af dess genom gåfvor och in- köp ökade bokförråd till fritt hemlån.
Kvinnoklubben har för öfrigt i den konferens, som Svenska kvinnornas nationalförbund den 21 — 23 september anordnade i Stockholm, aktivt deltagit genom det föredrag » Om Kvinnoklubbens idé », som hölls af dess ordförande, fröken Hanna Andersson.
Under mötesdagarna var Klub- bens lokal tillgänglig för konferensens medlem- mar och äfven därigenom blef klubben bekant för såväl in- som utländska mötesdeltagare.
Till styrelseledamöter i stället för de nu af- gående utsagos: Ordförande: fröken Hanna Andersson, kassaförvaltare: fröken Ch.
Nyqvist, öfriga ledamöter: fröken E. Steinvall, fru Ra- phael, fröknarna S. Gumcelius, A Rosling, A. Tibell, E. Hertzman, fruarna M.
Asp, A. Graf- ström, Th. Burgman och fröken G. Meyerson.
L ä r n r i n n e r l i p l o m i f r a n s k a.
Flere sven- ska damer hafva med med fr mtrång begagnat Alliance francaise ' s kurser i Nancy, den enda stad i Franktike, där dessa kurser fortsrå hela året.
Diplomen, som erhållas vid tre examens- sessioner hvarje år, i april, juli och oktober, äro necket värderade och gifva rätt att undervisa i franska språket.
Kurserna gifvas fyra gånger i veckan i en af universitetets lärosalar och kosta 40 francs för 40 lektioner.
Sistlidne juli förvärf- vades diplom af fröknarna Klara Broander från Visby, Frideborg Johansson från Öland och Einan- der från Söderhamn.
Vidare inhämtas af M:elles Dure ' s annons i dagens nummer.
En, k v i n n o l c o n g r e s s skall i dagarne äga rum i Berlin.
Den 1 och 2 november skola kvinno- förenintrarna i Breslau, Bromberg, Bonn, Danzig, Frankfurt a. d.
Oder, Minden och Rudolstadt sända delegerade till Berlin för att diskutera öf- ver några viktiga frågor.
På tisdag hålla jur. d:r fröken Anita Augspurg och fru Stritt, Dresden, föredrag öfver kvinnans ställning i familjen, för- samlingen och staten.
S t o c k h o l m s f e m t e k v i n n l i g a l ä k a r e.
För- ut finnas, som bekant, fyra kvinnliga praktise- rande läkare inom hufvudstaden.
I dessa dagar öppnar den femte, d:r Ellen Sandelin, praktik.
» B a r n i i n g e n s V a d e m e c u m - » är ett nytt pre- parat för munnens, tändernas och hudens vård, som för sina förträffliga egenskaper kan rekom- menderas till det varmaste.
Redan fabrikantens namn — Barnängens tekniska fabrik — är en solid borgen, och därtill kommer att så fram- stående fackmän som proferssorn i hygien vid Karolinska institutet E. Almquist gifvit de amp- laste erkännanden.
Vi hänvisa föröfrigt till fa- brikens utförliga cirkulär, som medföljer detta nummer.
Naturligtvis blef det som vi tänkte: fru Hartmann i karaktärskostym med » evig kärlek », » brustna strängar » m. fl.
rekvisita var endast ett lindrigt öfvergående] experi ment, och i tisdags hade hon å nyo dragit grilljan- nekläder på — fyra omgångar, värda lika många
IDUN 1897 skräddarskyltföuster.
För öfrigt äro vi de sista att förneka, det hon icke ypperligt fyllde dem: hon var helt enkelt genomhärlig i sin sjutton- åriga dandyelegans och sin nackbena allt intill ländknapparna af den oförvitliga syrtouten.
Hr Envall spelar nu beständigt samme sinnes- rubbade betjänt i alla lifvets och scenens skif- ten och hans senaste kupongklippande pariser- bracka utgjorde ej heller — åtminstone för hans mera erfarne vänner — någon allt för öfverväl- digande öfverraskning.
Efjes var sällskapet ovanligt mänskligt och hemtrefligt.
Hr Skånberg hade en beau jour, en tres beau till och med, och var riktigt älskvärdt enkel och naturlig.
Fru Sandell snyftade endast fyra gånger, utan att någon- sin ta till näsduken, och var däremellan i vissa ögonblick en bestickande ung snärta.
Fröken Jan- son öfversatte i klassiskt-plastiska poser en modern liten bourgeoisfru, och hr Bæckstrom samt med fröken Ählander hade skärpt sin medfödda komik medels uppåtsträfvande lösnäsor.