Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Det namn, de norska fångstmännen gifvit dessa öar, är härledt af den mängd föremål från sydligare haf, som Golfströmmen för med sig dit upp, såsom fiskflöten från Norges kuster, å hvilka egarnes bomärken ofta igenkännas af fångstmännen, bönor af Entada Gigalobium från Vestindien, pimpsten från Island, spillror af skeppsvrak o.s.v.
Den 3 aug. passerade Mack Novaja Semljas nordligaste udde.
Härifrån seglade han in i Kara-hafvet, der is i början mötte.
Längre fram försvann dock isen fullständigt, och Mack uppnådde den 12 sept. 75° 25′ n. br. och 82° 30′ ostl. längd fr. Greenw. (enl.
Petermann; 81° 11′ längd enl.
Tromsö Stiftstidende).
Återvägen togs genom Jugor Schar, som passerades den 26 sept.186 Samma år försökte E.
Johannesen länge förgäfves att komma in i Kara-hafvet genom de sydliga sunden, seglade sedan norr ut längs vestkusten af Novaja Semlja och lemnade Kap Nassau först den 15 oktober.
Från samma år meddelar Petermann äfven ganska märkliga journaler af de norska fångstkaptenerna S.
Tobiesen, H. Ch.
Johannesen, J. N. Isaksen, Sören Johannesen, Dörma, Simonsen och E.
Carlsen, men då ingen af dessa djerfva sjömän detta år i norr eller öster framträngde bortom de ställen, hvilka deras föregångare uppnått, får jag i afseende å deras färder hänvisa till Mittheilungen för 1872 (s. 386–391 och 395) äfvensom till de kartor, som äro intagna i samma band af denna tidskrift (tafl. 19 och 20- och som grunda sig på professor H.
Mohns i Kristiania bearbetning af hans landsmäns iakttagelser.
I afseende å kapten E.
Carlsens resa må dock nämnas, att under denna en upptäckt gjordes, hvilken blifvit betecknad såsom fyndet af ett arktiskt Pompeji, märkvärdigt väl skyddadt mot åverkan af tidens tand, dock icke af lava och vulkanisk aska, utan af is och snö.
Då Carlsen den 9 sept. gick i land på Novaja Semljas nordöstra kust vid 76° 7′ n. br., fann han nämligen der ett infallet, 10 meter långt och 6 meter bredt hus, för länge sedan öfvergifvet och fyldt med grus och is.
Från detta frusna grus uppgräfdes en mängd husgerådssaker, böcker, kistor m. m., hvilka visade, att det var lemningarna af Barents’ vinterbostad, som nu, nära tre hundra är efter det stället öfvergifvits, åter kommo i dagsljuset, så väl bibehållna att de gåfvo en liflig bild af det sätt, på hvilket europeen tillbragt sin första vinter i de verkliga polartrakterna.
Sedan Carlsen på stället upprest en varde, i hvilken han lade en bleckflaska med berättelse om fyndet, tog han de vigtigaste af de funna sakerna om bord och återvände till Norge.
Här såldes fyndet till en början för 10,800 kronor till en engelsman, Mr Ellis C.
Lister Kay, som sedermera för inköpspriset afstod relikerna till den holländska regeringen.
De finnas nu uppstälda i marindepartementet i Haag uti ett modellrum, som är en noggrann afbildning efter det inre af Barents’ hus på Novaja Semlja.187
Efter Carlsen besöktes Barents’ vinterhamn dels år 1875 af norske fångstmannen M.
Gundersen, som bland annat der träffade en krossad kista innehållande två kartor och en holländsk öfversättning af berättelsen om Pets och Jackmans resor, dels år 1876 af Mr Charles Gardiner, som genom mera systematiska gräfningar i ruinen lyckades hopbringa ytterligare ett betydligt antal märkliga saker, bland hvilka det bläckhorn och de pennor, som polarfararne användt för snart 300 år sedan, och ett kruthorn, innehållande en kort berättelse, undertecknad af Heemskerk och Barents, om expeditionens vigtigaste öden.
Gundersens fynd finnes, så vidt jag vet, ännu i Hammarfest; Gardiners har blifvit öfverlemnadt till holländska regeringen för att jemte de öfriga Barents-relikerna förvaras i Haag.
År 1872 voro isförhållandena så väl norr om Spetsbergen som omkring Novaja Semlja ytterst ogynsamma188, och flere af de vetenskapliga expeditioner och fångstfärder, som detta år besökte Ishafvet, ledo der svåra missöden och olyckor.
Fem af Tromsös bästa fångstfartyg förliste i isen; den svenska expeditionen, som detta år utgick mot norden, kunde ej, såsom afsedt var, uppföra sin vinterbostad på Sjuöarna, utan nödgades öfvervintra vid det sydligare, i granskapet af 80° belägna Mosselbay; och den under Payers och Weyprechts ledning stälda österrikiska expeditionen blef innesluten af is redan några få timmar efter det dess iskampagn på allvar tagit sin början.
Det är bekant, hurusom denna omsorgsfullt utrustade expedition sedermera under två vintrar å rad dref omkring i Ishafvet, tills den slutligen stannade vid ett norr om Novaja Semlja beläget, förut okändt land, som erhöll namn efter Österrikes kejsare Frans Josef. Dessa tvenne expeditioner berörde dock ej områden, som ligga i granskapet af Vegas färd, hvarför jag här icke kan vidare uppehålla mig vid dem.189
Men samma år egde en öfvervintring rum vid Novaja Semljas vestkust, som jag anser mig böra något utförligare omnämna, dels emedan en af Norges käckaste ishafsfarare under densamma fann sin bane, dels emedan den visar oss åtskilliga nya, förut oberörda sidor af vinterlifvet i den höga norden.
Sivert Tobiesen var bland de norska fångstskepparne en af de äldste och djerfvaste; han hade med lif och själ egnat sig åt sitt yrke och uti detsamma varit utsatt för många faror och svårigheter, som han genom mod och omtanke vetat undgå.
År 1864 hade han kringseglat nordöstra delen af Nordostlandet och gjort en synnerligen god fångst, men då han skulle begifva sig på hemvägen, instängdes hans fartyg af is nära södra inloppet till Hinlopen Strait, der samma öde drabbade äfven två andra fångstskutor, förda den ena af den gamle fångstskepparen Mattilas, som vintern 1872–73 dog i ett tält vid Greyhook, den andra af skepparen J. Åström.
Man nödgades rädda sig i båtarne, i hvilka man rodde genom Hinlopen Strait till mynningen af Isfjorden, der de skeppsbrutna mötte och bergades af 1864 års svenska expedition.190
Vintern 1865–1866 tillbragte han lyckligt i en för ändamålet uppförd stuga på Beeren Eiland och meddelade svenska vetenskaps-akademien en följd af värderika meteorologiska iakttagelser, gjorda under öfvervintringen.191
Efter 1868 hade han gjort flere lyckliga och delvis i geografiskt hänseende märkliga fångstresor till Novaja Semlja, och år 1872 var han äfven på fångsttur till samma trakter.
Då han ej kunde komma in i Kara-hafvet, seglade han upp längs vestkusten, der han i medlet af september månad blef instängd i granskapet af Korsöarna.
Härifrån reste sju af manskapet i båt söder ut för att uppsöka fartyg, men Tobiesen sjelf, hans son och två man blefvo qvar om bord.
Af proviant hade man endast ett mindre fat bröd, en säck kanter och bitar af skeppsskorpor, obetydligt kaffe, te, socker, sirap, hafregryn, salt kött, salt fisk, några marker fläsk, ett par bleckaskar med torra grönsaker, litet dåligt smör o.s.v.
Ved fans tillräckligt om bord och i land.
Oaktadt den dåliga utrustningen tog man oförväget i hop med förberedelserna till öfvervintringen, samlade drifved i högar på stranden, slog ett tält af segel öfver fartyget, skottade snö kring dess sidor, täckte däcket med hudar af säl och hvalross, som fångats under sommaren, gjorde hvad man kunde för att åstadkomma god luftvexling om bord o.s.v.
En mängd björnar kommo under början af öfvervintringen till vinterstationen, hvarför man hade rik tillgång på färskt björnkött.
Så länge detta räckte, var helsan god, men då det vid nyåret tog slut, utgjordes under tre veckor hufvudfödan af salt illaluktande björnkött.
Tobiesen och en man blefvo nu sjuka.
Kölden steg till – 39½°C.192 Den 29 april 1873 dog Tobiesen i skörbjugg.
I maj månad sjuknade äfven sonen och dog den 5 juli.
Man hade under tiden nödgats flytta i land, emedan fartyget blifvit läck.
De två återstående af manskapet voro visserligen äfven angripna af skörbjugg, men kommo sig.
De rodde i augusti månad söder ut och blefvo bergade af ett ryskt fångstfartyg.
Sivert Kristian Tobiesen, född 1821, död 1873 på Novaja Semlja.
Tobiesens vinterhus på Beeren Eiland.
De sju männen, harpuneraren Henrik Nilsen, Ole Andreas Olsen, Axel Henriksen, Amandus Hansen, Nils Andreas Foxen, Johan Andersson och Lars Larsen, hvilka om hösten rodde bort, hade ytterst märkvärdiga öden.
Då de lemnade fartyget, kunde de endast taga med sig 14 skeppsskorpor, 6 askar tändstickor, två bössor med ammunition, en kikare, en kaffepanna och en gryta, men inga vinterkläder till skydd mot kölden.
Till en början måste de, för att komma till öppet vatten, draga båten ungefär 7 kilometer öfver isen.
Derpå satte de kursen mot söder längs land.
Resan blef ytterst besvärlig.
Mörkret och kölden tilltogo, stormen likaså, och hvad som var värst af allt, de medförda lifsmedlen voro mycket snart förtärda.
Redan andra dagen voro de dock nog lyckliga att få skjuta en björn; senare lyckades de äfven döda ett par sälar.
Slutligen, efter att ha rott och till en del seglat ungefär tre veckor (de hade ingen almanacka med sig) och tillryggalagt nära 400 kilometer, kommo de till två små jagt- eller förrådshus, som ryssar uppfört på norra sidan af Gåslandet.
För att åtminstone få tak öfver hufvudet slogo de uttröttade männen sig ned här, oaktadt de i huset funno hvarken lifsmedel, kläder eller fångstredskap.
Af hunger, törst, köld och den långa båtfärden voro de alla i hög grad medtagna, deras fötter voro uppsvullna och till en del förfrusna.
De stannade i huset ungefär tre veckor och sköto under tiden en säl, två hvita räfvar och fyra renar, med hvilka de uppehöllo lifvet, men som inga renar vidare tycktes kunna erhållas, och tillfälle att skjuta sälar eller björnar icke vidare yppade sig, beslöto de att lemna huset och försöka komma till Waigatsch-ön.
Då de bröto upp, togo Ole Andreas Olsen och Henrik Nilsen gevären och ammunitionen, under det de öfriga fem begåfvo sig å väg med några små vid stugan träffade kälkar, på hvilka de lastade hvad de hade af kläder och bohag.
Båten lemnades qvar.
Kort efter sedan de lemnat huset, blefvo Ole Andreas Olsen och Henrik Nilsen i snöyran skilda från de öfriga, som drogo kälkarne.
Dessa sistnämnda kommo nu öfverens att draga lott, om de skulle återvända till huset eller fortsätta vandringen, och då lotten utföll för det senare, läto de den råda och gingo alltså söder ut.193
Deras ställning var nu högst förtviflad.
När de lemnade huset, hade de ungefär ¼ kilogram renkött och litet späck hvar.
Vädret var förfärligt, illa voro de klädda, och de saknade vatten.
Följaktligen blef det endast helt små dagsresor de kunde göra.
Om nätterna gräfde de ned sig i snön, och medan de öfriga sofvo, höll en man ständigt vakt, för att hindra att de andra öfversnöades, samt för att hålla björnar på afstånd.
Emellertid höllo alla ut till den sjette natten.
Då dog Amandus Hansen.
De öfriga måste lemna honom i snön och fortsätta resan så godt de kunde, men de hade småningom blifvit så kraftlösa och utsvultna, att de, efter att antagligen hafva tillryggalagt omkring 100 kilometer, för det mesta längs kusten, måste lemna äfven kälkarne och det mesta af hvad de hade med sig.
Den sjunde eller åttonde dagen fingo de se litet uppstapladt bränsle samt spår efter en kälke i snön.
Genom att följa detta spår ungefär 10 kilometer träffade de på ett litet hus, hvilket de funno bebodt af samojeder, som genast togo vänligt emot dem och förplägade dem på bästa sätt.
I synnerhet visade de sig omsorgsfulla mot Nils Andreas Foxen, hvars tår voro förfrusna och som ock i öfrigt var mycket medtagen.
Dessa samojeder, tre män, tre qvinnor och en gosse, talade ryska.
De hade slagit sig ned för vintern på södra delen af Gåslandet för att skjuta säl och hvalross.
De hade med sig en stor barkass, förutom några små samojedbåtar, och voro jemförelsevis väl försedda med renkött, mjöl, te, socker m. m.
Deras bössor voro gamla flintlåsgevär, men de sköto säkert.
Hos dessa menniskor stannade de fyra skeppsbrutna hela vintern och hade det temligen godt.
När vädret tillät det, voro de samojederna behjelpliga att fånga säl, och vid oväder fördrefvo de tiden så godt de kunde, hvaremot samojederna då gerna sysselsatte sig med att spela kort eller dam.
För att undgå skörbjugg, rörde sig samojederna ofta i fria luften och åto renköttet dels kokadt, dels rått, samt drucko blodet.
De bodde i huset till fram i mars, då de af brist på bränsle måste sönderhugga det.
I stället flyttade man då in i ett tält af renskinn.
Dessa samojeder tyckas till namnet varit kristna, ehuru de måtte haft högst besynnerliga begrepp om sin nya gud.
När de t.ex. sågo en säl, men icke träffade den med sitt skott, sköto de mot solen, emedan de trodde, att guden var vredgad på dem.
De lefde i ett slags äktenskap, men om mannen blef ovän med hustrun eller ledsnade på henne, kunde han taga en annan; ur hade de icke, men hade dock någorlunda väl reda på tiden med hjelp af stjernorna och solen; i stället för almanacka begagnade de ett trästycke, hvari de för hvarje dag skuro ett hak.
Ehuru de emellanåt trätte och hotade hvarandra, voro de dock i det hela fredliga och fogliga samt visade mycken godhet mot de fyra skeppsbrutna, hvilka de försågo med varma skinnkläder och hela tiden med en efter omständigheterna riklig föda, så att desse icke ledo någon nöd.
Ole Andreas Olsen och Henrik Nilsen hade, då de i snöyran skildes från kälkpartiet, hvardera ¼ kilogram kött och sina gevär, men ingenting vidare.
Någon fångst lyckades det dem icke att göra, och ehuru de icke voro mycket långt från huset, behöfde de dock 3½ dygn, innan det lyckades dem att komma tillbaka dit.
Emellertid hade äfven dessa båda olyckskamrater blifvit skilda åt.
Nilsen fann först huset, tände upp eld, stekte och åt några stycken räfkött, som lågo qvar.
Ole Andreas Olsen, som i förtviflan hade sökt släcka sin törst med sjövatten, var så kraftlös, att då han fram på natten kom till båten, som låg på strandbrädden, kunde han icke gå upp till huset.
Han hade uppehållit lifvet med att äta snö och förtära stora stycken af sin päsk, som var tillverkad af de råa hudarne af renar, som de förr hade skjutit.
Efter att hafva legat en stund i båten, kröp han upp till huset, der han fann Henrik sofvande vid elden, som ännu icke hade alldeles slocknat.
Följande dag började båda att vidtaga anordningar för ett långvarigare uppehåll i huset.
Men här fans ingenting, hvarken lifsmedel, husgeråd eller annat.
Under den första tiden lyckades det dem icke heller att göra någon fångst, och de uppehöllo lifvet i mer än fjorton dagar med att koka och gnaga köttet från ben af renar, sälar och björnar, som lågo qvar under snön efter ryssarnes jagter det föregående året.
Slutligen, kort före jul, lyckades det dem att fälla en ren.
Strykstickorna voro nu slut, men de gjorde upp eld genom att skjuta med krutblandade förladdningar i gammalt tågvirke, som ryssarne qvarlemnat, och hvilket de plockade sönder och torkade.
Det ena rysshuset eller boden refvo de ned och använde till bränsle.
Yxa eller såg hade de icke, men de splittrade bränslet med hjelp af ett stycke jern, som de togo från båtkölen, och hvaraf de medelst några stenar förfärdigade ett slags knif.
Af några spikar, som de äfven togo från båten, smidde de likaledes medelst stenar nålar; rensenor begagnade de till tråd, och af hudarne sydde de sig kläder.
De vistades i huset till in i april.
Under denna tid sköto de elfva renar och en björn, så att de egentligen icke ledo af hunger, men i midten af april hade de krut qvar endast till tre skott, och de insågo nu omöjligheten af att lifnära sig längre på detta ställe, hvarföre de beslöto att begifva sig längre söder ut för att om möjligt uppnå Waigatsch-ön.
De begåfvo sig nu i väg till lands längs hafsstranden och lemnade båten qvar.
Efter några dagars förlopp ankommo emellertid äfven de till samma samojeder, hos hvilka de öfriga fyra af besättningen voro, och de stannade nu till midten af juni hos samojederna, som egnade dem samma gästfria behandling som deras olyckskamrater.
Då man vid den tiden beslöt att hemta båten från rysshuset för att begifva sig söder ut, förklarade Johan Andersson, svensk till börden, att han önskade stanna qvar hos samojederna och icke ville följa de andra fem på hemfärden.
Dessa drogo nu båten två dagar öfver isen, men då den blef för tung, måste de skära af den på midten och lemna ena hälften qvar.
Af ett stort sälskinn, som de fått af samojederna, gjorde de akterspegel till den andra halfvan, hvilken de fortforo att draga på isen i tre dagar, tills de kommo till öppet vatten.
Derpå rodde de i den stympade båten i tio dagar, till dess de uppnådde en fast iskant vid Waigatsch-öarna, der de åter träffade samojeder.
Äfven hos dessa, som likväl hvarken talade ryska eller qvänska, och af hvilka de blott med svårighet kunde göra sig förstådda, rönte de ett godt bemötande.
De stannade der i åtta dagar och fingo god förplägning.
Dessa samojder hade tama renar, med hvilka de fortskaffade de skeppsbrutna söder ut, tills de mötte ett fartyg, med hvilket fyra återvände till Norge.
Men nu ville ej heller Lars Larsen resa hem, utan önskade stanna qvar hos den samojedfamilj, med hvilken de sist sammanträffat.
Samojedlifvet måtte dock ej vara så behagligt, ty ett eller par år derefter kommo de båda hos samojederna qvarblifna männen hem.
Såsom belöning för den gästfrihet de skeppsbrutna fångstmännen rönt af samojederna på Gåslandet, erhöllo dessa af norska regeringen en mängd skänker, bestående af kläder, perlor, bakladdningsgevär med ammunition m.m., hvilka öfverlemnades åt dem med högtidliga tal och skålar den 17 juli 1880.
Under den fest, som med anledning häraf firades vid Novaja Semljas kust, druckos skålar i champagne, och det berättas, att denna dryck smakat samojederna mycket väl.194
Lika litet som Tobiesen kunde någon annan fångstman år 1872 och ej heller år 1873 tränga in i Kara-hafvet, hvars inlopp under dessa somrar spärrades af ett tätt drifisband, som utbredde sig längs Novaja Semljas och Waigatsch-öns ostkuster ända till fasta landet.
Enligt förmenande af en mängd erfarna fångstmän, med hvilka jag talat härom, skall detta isband dock hafva varit endast några få sjömil bredt, och antagligt är derför, att ej heller dessa år något hinder skulle förefunnits att om hösten framtränga denna väg längre mot öster.
År 1874 blefvo deremot isförhållandena ganska gynsamma, och mången fångstman seglade åter som förut kors och tvärs öfver Kara-hafvet, hvilket detta år äfven besöktes af en engelsman, kapten J.
Wiggins.
Ingen af dessa trängde dock längre mot öster eller norr än Johannesen, Carlsen, Mack m. fl. under åren 1869–70.
Först det följande året togo nordostfärderna åter ett i så väl rent geografiskt som praktiskt hänseende vigtigt steg framåt, då det lyckades mig att med en fångstjakt Pröven, förd af fångstkaptenen Isaksen, genom Jugor-sundet, som passerades den 2 augusti, och öfver det nästan isfria Kara-hafvet segla ända till mynningen af Jenisej.
Pröven fälde sitt ankar der den 15 augusti 1875, i eller rättare strax utanför samma ypperliga hamn, der Vega-expeditionen låg för ankar den 6–10 augusti 1878.
Härifrån seglade jag under åtskilliga svårigheter jemte dr Stuxberg och dr Lundström samt tre man i en nordlandsbåt uppför floden till Saostrowskoj, der vi mötte en ångbåt, med hvilken vi sedermera följde till Jenisejsk.
Vid afresan från Dicksons hamn lemnade jag befälet öfver Pröven åt dr Kjellman, som jemte dr Théel sjövägen återvände till Europa öfver Kara-hafvet och genom Matotschkin-sundet.
Detta passerades under återresan den 4–11 september.
Genom 1875 års färd blef jag den förste, som lyckades från Atlantiska hafvet i fartyg framtränga till mynningen af de stora sibiriska floderna.
Ett af de mål de gamla nordostfararne för sig uppstält hade sålunda ändtligen blifvit löst och det på ett sätt, som lofvade att blifva af ofantlig praktisk betydelse för hela Sibirien.
Färden uppfattades äfven så af tongifvande män i österns stora rike, och vår hemresa från Jenisejsk öfver Krasnoyarsk, Tomsk, Omsk, Jekaterinenburg, Nischni-Novgorod, Moskwa och S:t Petersburg blef derför en färd från fest till fest.
Men samtidigt höjde sig ock en mängd röster, som förklarade, att Prövens framgång berott på en tillfällig förening af lyckliga omständigheter, hvilken ej så snart skulle förnyas.
För att visa, att så ej var förhållandet, och för att sjelf bringa de första varor sjöledes till Sibirien, företog jag min andra Jenisejfärd 1876, hvarvid jag med ångbåten Ymer framträngde ej allenast till flodmynningen utan äfven uppför floden till granskapet af Jakoviewa vid 71°n.br.
Härifrån återvände jag samma år sjöledes till Europa.195 I Jenisejs mynningsvik upptäcktes en betydande ö, som jag uppkallade efter herr Alexander Sibiriakoff, hvilken bestridt de hufvudsakligaste kostnaderna för expeditionen.
Innan jag anträdde denna resa, besökte jag verldsutställningen i Philadelphia, och det torde förtjena omnämnas, att jag med en af de vanliga reslägenheterna lemnade New-Yorks hamn den 1 juli och, efter att i Norge hafva gått om bord på mitt eget fartyg, den 15 aug., d.v.s. efter fyratiosex dagar, ankom till Jenisejs mynning.
Joseph Wiggins.
Samma år företog äfven kapten Wiggins en resa till Jenisej, hvarvid han med en ångbåt trängde uppför floden bortom den mellan 70° och 71° n. br. belägna ö-labyrinten.
Fartyget öfvervintrade här, men förliste följande vår vid islossningen.196
Prövens och Ymers resor inledde åtskilliga verkliga handelsfärder till Jenisej och Ob, af hvilka jag dock här endast kan i största korthet omnämna följande:
Svenska ångbåten Fraser, förd af tyske kaptenen Dallmann, reste 1877, efter att hafva blifvit utrustad i Göteborg för Sibiriakoffs räkning, med last från Bremen till Jenisej och åter.
Fartyget lemnade
Hammerfest den 9 aug., kom till Goltschicha den 21 aug., anträdde återfärden den 14 sept. och kom den 24 i samma månad tillbaka till Hammerfest.
Ångbåten
Louise, förd af kapten Dahl, med en last af jern, olivolja och socker, gjorde samma år den första resan från England till Tobolsk.
Han afreste från Hull den 18 juli och ankom till Tobolsk den 20 sept.
Kapten Schwanenberg reste med en i Jenisej bygd halfdäckad slup, Utrennaja Saria, från Jenisej till Europa.
Till hvad jag förut nämnt om denna färd må här ytterligare läggas några ord.
Under den öfversvämning om våren 1877, som nödgade styrman Nummelin att under åtta dagar söka sin tillflykt på taket af den bräckliga bostad, der han tillbragt vintern, förliste det i Jenisejsk bygda fartyget »Norrskenet» eller Sewernoe Sianie.
Schwanenberg, som snart derpå kom till trakten, lyckades att af en engelsman, Mr Seebom, få tillhandla sig ett annat litet fartyg, som äfven var bygdt i Jenisejsk af herr Boiling, egentligen för att ditforsla de varor, som jag 1876 med Ymer fört till Korepowskoi, en på Jenisejs strand vid 71° 19′ n. br. belägna simovie.
Varorna blefvo dock afhemtade med ångbåt, hvarför fartyget såldes af Boiling till Mr Seebom, som med detsamma gjorde en utflygt för ornitologiska studier till Jenisejs nedra lopp.
Han kallade fartyget Ibis.
När Mr Seebom ej mer behöfde det, var det i början fråga om att det skulle öfvertagas af kapten Wiggins, hvilken, såsom ofvan är nämdt, året förut hade kommit till Jenisej med ett litet ångfartyg, hvilket öfvervintrat vid öarna i floden och nu under islossningen strandat.
Han ville på Ibis föra sitt folk antingen hem eller till
Ob, men de engelska sjömännen förklarade, att de ej för all verldens ära och rikedom ville resa med det fartyget.
Härigenom blef Schwanenberg i tillfälle att förvärfva fartyget, hvars namn han nu ändrade till Utrennaja Saria (Morgonrodnaden), och till alla erfarna sjömäns förvåning förde han det verkligen lyckligt öfver till Norge.
Det bogserades sedan längs kusten till Gröteborg, vidare genom Göta kanal till Stockholm och gick slutligen öfver Östersjön till S:t Petersburg.
David Ivanowitsch Schwanenberg, född 1831 i Kurland.
Den 13 augusti hissade Schwanenberg den ryska flaggen på sitt lilla fartyg.
Under utresan mötte han i Jenisejs mynning
Sibiriakoffs ångbåt Fraser, förd af kapten Dallmann, som förgäfves sökte öfvertala honom att afstå från den äfventyrliga färden.
Den 24 aug. ankrade han vid Beli Ostrow, den 30 aug. passerades Kariska porten, och den 11 sept. nåddes Vardö.
Till Kristiania ankom Utrennaja Saria den 31 okt., till Göteborg den 15 november, Motala passerades den 20 nov., Stockholm nåddes den 28 november och S:t Petersburg den 8 december.
Öfverallt i Skandinavien blefvo de djerfva sjömännen på det hjertligaste mottagna.