Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Det kanske skall i framtiden trampa på ditt eget hjärta, såsom det nu vårdslöst ned- trampar blommor och djur.
Aldrig bör man tillåta, att blommor i mängd afryckas och kringströs, att myrstackar för- störas eller djur på annat sätt plågas.
Här kan ock med fog framhållas, att barn ej böra tillåtas att meta eller att vara vittne därtill.
Den kärlek och det medlidande, barnet bör hysa för hvarje lefvande varelse, kan ej an- nat än förslöas, när det först får sätta lef- vande maskar på krok och sedan återigen sarga lefvande fiskar.
Det är ett föga ädelt nöje, detta djurplågeri till tidsfördrif, och kortsynta äro de föräldrar, som ej hos barnet väcka afsky för den råhet, som ligger däri.
Till kärlek skall barnet uppfostras, till hjälpsamhet, som gärna själf försakar, blott det kan göra andra en tjänst, en glädje där- med.
I nära sammanhang härmed står höf- ligheten mot hvarje man, vare sig hög eller låg.
Barnet skall bedja om hvarje tjänst, skall tacka för hvarje handräckning, ej blott far och mor, utan äfven tjänaren.
För att barnet en gång skall blifva en duglig människa ute i lifvet, bör det redan tidigt afhållas från att gå sysslolöst.
Det bör ej tillåtas att stå och hänga, utan till- hållas att leka eller arbeta.
H a r det trött- nat att leka, så låt det hjälpa till vid lättare husliga sysslor, både gossar och flickor.
Äro de äldre, så låt dem själfva stoppa sina strum- por, sy i sina knappar; låt dem själfva plocka de bär, de önska förtära till målen.
All- männa föreskrifter kunna ju härför ej gifvas, men hufvudsaken är, att ingen tröghet, ingen sysslolöshet tillätes. "
När barnet hunnit skolåldern, öfvertar sko- lan en del af ansvaret, men mycket återstår för modern att göra.
Står hon ej hjälpande och understödjande på lärarens sida, så är dennes arbete fåfängt.
Skola och hem böra gå hand i hand.
Dåraktiga föräldrar, som undergräfva lärarens auktoritet och lyssna till barnets klagan öfver orättvisa!
På lärarens sida bör modern stå.
Äfven om hon skulle vara tvifvelaktig, bör ej barnet märka detta, utan må hon då i stället vända sig direkt till läraren.
För att så länge som möjligt behålla sina barn och deras förtroende bör modern söka bilda sig vidare, så att hon kan förstå deras arbete och visa intresse därför.
Ställa bar- nen frågor på henne, som hon.
ej kan be- svara, bör hon skaffa sig upplysning och där- efter söka förklara saken för dem.
Aldrig svara med en osanning, utan hellre erkänna sin okunnighet.
Det är ingen lätt sak att uppfostra barn, och moderskärleken, hur varm och trogen den än må vara, är ej nog; där måste ock finnas förstånd, som vet det rätta, oeh en fast vilja, som konsekvent utför detsamma, hur tungt och svårt det ofta än må kännas för det ömma, älskande modershjärtat.
Intet kan vara mera rörande än att se en mild och svag kvinna, som under vand- ringen på lifvets lyckliga stigar varit helt och hållet beroende af andra, hastigt resa sig i andlig kraft, bli sin makes tröst och stöd i olyckan och med aldrig svikande fast- het motstå pröfningens bittraste storm.
W. m Irving.
Vid sjukbädden.
t Skiss för: &gt;Idun » af A l v a r Sten.
ri — det var allt bra underligt att veta sig vara fri!
I underkjol och peignoir satt hon sysslolös framför brasan, hvars belysning föll varm och rödaktig öfver den hvitklädda ge- stalten och det mörka hufvudet med dess trot- siga lutning.
Det kortklippta svarta håret, som var struket rakt upp från pannan, de smala, tätt slutna läpparna och den korta, breda hakan gåfvo något fast, strängt och litet egensinnigt åt hela hennes utseende.
Hennes blick hvilade tankfullt på venstra handens ringfinger, där den afslitna gyllene bojan kvarlemnat en jämn, hvit rand.
Det skulle bli riktigt uppfriskande att känna sig fri och åter med fullt intresse få egna sig åt studier och arbete.
De hade blifvit så förfärligt utslitande, de eviga tvisterna och misshälligheterna, som vanligtvis började med småsaker och utmynnade i principfrågor.
Ty de passade nu en gång inte för hvarandra, hon och Axel.
Han hade i hemmet alltid varit mammas bortskämde gullgosse med en hel massa yngre syskon att tyrannisera, och därför hade han blifvit despotisk och befal- lande.
Och hon hade satt hårdt mot hårdt.
Ty hon var ock en inrotadt själfständig na- tur oeh skulle föraktat sig själf, om hon kun- nat förmås att pruta af på sina åsikter och frihets fordringar.
Hon hade velat uppfostra honom och han henne.
Men hvarderas pe- dagogiska talang hade haft blott ett resultat, det nämligen, att de blifvit upplysta om, huru litet de passade för hvarandra.
Dörren till hennes rum öppnades, och en tjänstflicka räckte henne morgonens tidning.
Hon tog emot den och började med en förströdd min ögna igenom spalterna.
Så råkade hennes blick stanna vid en no- tis med rubriken: » Sorgligt olycksfall ».
Hon läste igenom den, och hennes ansikte med den mörka, starka färgtonen blef lika hvitt som peignoiren hon bar.
Barmhertige himmel, kunde det vara sanntl » Att forstmästaren Axel Stenfelt vid en resa utåt landet råkade ut för missödet, att hans häst började skena, hvarvid han fick sitt hö- gra ben krossadt emot en grindstolpe, och att hans tillstånd i följd af blodförlust och sårfeber vore ytterst betänkligt. » Så stod det.
Men kunde det vara sannt?
Kunde det, kunde det vara sannt?
Hon sjönk på knä bredvid stolen och göm- de ansiktet i sina händer.
J a, det måste ju vara sannt.
Tänk om han redan vore död!
Tänk om de skilts för evigt utan försoning!
Vid tanken på denna möjlighet betogs hon af en sådan namnlös fasa, att det kändes, som om hennes hjärta blifvit sammansnördt och hennes hjärna tom.
Och nu först, när hon trodde att hon förlorat honom, nu först kände hon, hvad de varit för hvarandra.
Nu först kände hon, huru hennes väsen knöts vid hans med tusen fina tråder, som inga misshälligbeter i världen kunde slita af.
Alla deras tvister — hvad hade de varit?
Barns- ligheter, idel barnsligheter emot den stora, starka kärlek, som hon inte kunde slita ut ur sitt bröst, utan att det bästa af hennes personlighet följde med.
Hon steg upp och började fullborda sin toalett, snabbt som alltid, men till utseendet så lugnt, som om intet ovanligt skulle in- träffat.
Inte en darrning på handen hade man kunnat märka, då hon framför spegeln stod och fäste sin enkla stålbrosch.
Det hade stått i notisen, att han vårdades på kirurgiska sjukhuset.
Hon måste dit — det var ju klart.
Hon måste ännu få träffa honom, ty hon kunde inte fatta möjligheten af att han kunde vara död.
Läkaren hade inte haft något emot hennes biträde; han såg ju, hurudan hon var vid sjukvård, och huru väl hon förstod sig på patientens alla önskningar oeh infall.
» Hör du, Ester, huru länge är det som jag redan varit instängd i detta pinorum? » H a n hade vaknat ur sin dvala och låg och betraktade henne med en lång, trött blick.
» Två veckor.
H u r så? » » Veckor bara.
För resten kan det ju vara detsamma, om det är två veckor eller två år. » H u r den skar henne i hjärtat, den där hopplösa tonen!
Och hon kunde inte hjälpa honom.
Med all sin kärlek kunde hon inte med en enda dag förkorta hans plågotid.
» Hvarför är du så dyster i dag? » frågade hon så gladt hon kunde.
» Doktorn sade ju - - » » Ja, jag vet mycket väl, hvad doktorn sade, men det vet inte du.
Ty han var så rädd, att det skulle ta dig allt for mycket, sade han; de inbilla sig nu alla här, att vi blifvit förlofvade på ny räkning.
Men åt mig, som en stark man, vågade han säga sanningen rent ut. » Hon satt vid fönstret i hans sjukrum och sydde.
Gång på gång flög hennes blick bort till sängen, där han låg med slutna ögon oeh ena handen slappt hängande ned öfver säng- kanten.
Kindernas förr så starka färg hade lemnat rum för en gulhvit blekhet, och kring munnen och ögonen hade det kommit ett un- derligt främmande uttryck, intensivt, skarpt, nästan stelnadt i hårdhet.
Stackars, stackars Axel!
Det måste varit en olidlig smärta, som kvarlemnat sådana spår.
Hon mindes så väl, huru förfärligt bitter han varit, när han första gången såg henne där.
» Tror du inte jag känner er kvinnor, » hade han sagt.
» Det är förstås » Hvad sade han?
Kan du då inte komma ditt goda hjärta, som drifvit dig till att upp- fram med hvad han sade? » söka mig.
Det låter så heroiskt att kunna Ack, att hon inte kunde göra sin röst rik- säga till sig själf, att man i nödens stund tigt säker och stadig!
troget stått bi den, man en gång varit fäst » Jo, han sade bara » — han reste sig på vid, fast man inga förpliktelser mer har emot armbågen och fixerade henne med en skarp honom.
Det är så vackert att hysa deltagande.
misstänksam blick, som om han velat se rakt Men jag bryr mig inte om ditt deltagande, igenom henne — » han sade bara, att mitt skall jag säga dig.
Begriper du då inte, att ben måste tas bort — hela benet — långt du bara sårar mig med ditt medlidande och öfver knäet. » ditt ädelmod.
Men jag säger dig nu en gång Ester blef en nyans blekare än förut, men för alla, att jag betackar mig för alla nåde- hennes röst lät helt lugn, då hon sade: smulor.
» » Inte voro vi ju så alldeles oförberedda Hon hade nog anat, att han skulle taga på det, Axel, fast man förstås alltid lefver det häftigt, men inte hade hon ändå väntat i hoppet. » sig denna lidelsefulla uppbrusning.
Hade » Vi? » upprepade han.
det varit som förut — medan han ännu var Så låg han några minuter tyst.
Därpå frisk — åh, huru hon då hade satt hårdt sade han i en ton, där dof förtviflan låg emot hårdt och blifvit bitter och skarp.
Men gömd under resignationen: nu var hon bara sorgsen, så oändligt sorgsen, » Jag får naturligtvis lof att ta afsked af ty hon anade, huru förfärligt han måste lida.
mina skogar.
Ty en forstman utan ben kan Han, som varit den personifierade helsan och inte uträtta stort.
Men alltid kan jag väl styrkan, han, som aldrig behöft anlita någon slippa in i en bank eller något sådant.
Så människas hjälp och aldrig kunnat fördraga jag borde väl vara glad, att jag inte miste att bli beklagad, han fick nu ligga där som armarna också, ty då hade jag ju inte ens ett litet hjälplöst barn.
Och huru måste inte haft den resursen. » den tankeu martera honom, att hon kommit Det var som om han sagt farväl åt en till honom bara af ädelmod och själfuppoff- del af sin egen personlighet.
Ty huru hade ring.
han inte älskat sina skogar och det friska, Nu förstod hon, hvarför de trott, att de kringströfvande lif hans yrke medförde!
Och inte passade för hvarandra.
Det var bara nu skulle han bli fängslad i ett kvaft, trångt det, att de liknade hvarandra för mycket.
ämbetsrum utan sol och ljus, han, som knappt Ty huru förfärligt tydligt kunde hon ej känna, kunnat lefva en dag utan frihet och natur.
hvad han måste utstå af allt detta, han, den Hon glömde med ens hela sin försiktig- stolte, ömtålige Axel!
hetstaktik.
Hon kastade sitt arbete ifrån sig, Och hon hade stått vid hans säng, rådvill, knäböjde vid sängen, tog hans ena hand mel- olycklig, utan att veta, hvad hon skulle svara lan båda sina och tryckte den mot sina läppar.
Om sin kärlek vågade » Axel! » hviskade hon.
hon inte tala, ty han var allt för misstänk- » Hvad vill du?
Hvarför skall du ställa sam för att sätta tro därtill.
Hon måste till scener? » vara försiktig, mycket försiktig, ty hon kände H a n försökte draga bort sin hand, men honom så väl.
Och så hade hon blifvit tvun- hon höll den kvar.
gen att ta sin tillflykt till en nödlögn, hon, » Axel, hvarför kunde det inte träffat mig som älskade sanningen mer än allt annat.
i stället för dig !« Hon hade lyckats intala honom, att hon inte » Se så, hvad är det där nu igen föröfver- hade en aflägsen tanke på att återställa deras spändt känslopjunk? » mumlade han.
gamla förhållande, utan att hon strax, då de- » Nej, Axel, det är inte något känslopjunk, ras förlofning blifvit bruten, gått in som sjuk- det är det inte.
Men jag hade velat visa, sköterska.
Visst hade han varit litet förvå- att så stolt jag än är, så hade jag inte stött nad öfver detta egendomliga sammanträffande, tillbaka ditt deltagande.
Ty jag hade j u men hennes ord brukade han inte betvifia.
varit tvungen att känna oeh förstå, likasom Och så visste han ju ock, att hon alltid haft jag är viss på, att du kännt oeh förstått, att lust för sjukvårdarekallet.
det inte varit medlidande och ädelmod, som Så hade hon då fått en förevändning att drifvit dig tillbaka till mig, utan att det va- stanna och småningom utföra sin försonings- rit kärlek, endast och allenast kärlek, som
l i d a n d e och.
sorg först gjort fullt medveten.
D e t h a d e j a g vetat, A x e l, och din k ä r l e k h a d e j a g inte stött t i l l b a k a.
» » H v a d m e n a r d u?
» H a n a n d a d e s k o r t och af b r u t e t och vred och v ä n d e med nervös oro en flik af t ä c k e t mellan sina fingrar.
» J a g m e n a r, a t t j a g tigger som en n å d af dig, a t t d u i n t e s k a l l stöta m i g t i l l b a k a.
T y j a g] svär dig, a t t j a g aldrig, aldrig, aldrig k u n d e bli lycklig, om j a g vore skild från dig. » Å t e r l å g h a n tyst en s t u n d och t v å stora t å r a r r u n n o n e d för h a n s k i n d e r.
Oeh han blygdes ej däröfver.
» H a r d u t ä n k t p å h v a d d u b e g ä r?
E t t lif s å d a n t som det d u skulle gå till mötes skulle inte erbjuda dig m y c k e t glädje, s t a c k a r s min Ester, » sade han vekt.
H o n såg p å honom med ett p a r ögon, d ä r hvarje b l i c k v a r en s m e k n i n g och s a d e med en röst, d ä r hvarje tonfall v a r u n d e r t r y c k t jubel.
» G l ä d j e!
V e t d u ä n n u intet, A x e l, om den lidandets glädje, som j a g börjat a n a?
H a r d u aldrig erfarit det, som n u först u n d e r din sjukdom g å t t u p p i min själ?
H u r u lifvet äfven i de mest ofullkomliga och b r u t n a for- mer k a n v a r a oändligt s k ö n t och rikt, om m a n blott låter g l a n s e n från ljusets u r k ä l l a s t r å l a igenom d e t och lysa u p p det fjärran målet, d ä r a l l t det b r u t n a blir helt och d e t ofullkomliga fullkomligt.
V e t d u inte, a t t v å r k ä r l e k j u s t ä r en stråle från d e n n a eviga sol, och a t t j u s t den s k a l l göra allt framti- dens m ö r k e r till ljus och b ä r a oss öfver a l l a sorger och m o t g å n g a r?
V e t d u inte det, Axel? » 4 H a n s v a r a d e icke.
M e n h a n fäste p å henne en blick, full af intensiv, s a m m a n s m ä l - t a n d e s y m p a t i.
O c h h o n k ä n d e, a t t hon v u n - nit seger.
H o n reste sig s a k t a från sin k n ä b ö j a n d e s t ä l l n i n g och gick fram till fönstret.
O c h d ä r d i k t a d e hennes själ för kvällens första, b l e k a stjärnor en ordlös h y m n af kär- lek och pris och glädje.
G l ä d j e!
O m den n u k u n d e k a l l a s glädje, d e n n a k ä n s l a, som v a k n a t inom henne.
D e t t a ofattliga något, som v a r alltför djupt och fint och s k ä r t för a t t k u n n a k l ä d a s i ord, d e t t a, som l i k t s o m m a r n a t t e n s ljusskygga älf- vor ville d r a g a sig u n d a n till hennes själs innersta djup och d ä r s t ä m m a u p p sina j u b - l a n d e lofsånger.
Kvinnorna och fiolen, fPpftvem känner ej till den dumma fördomen, att fiolspel skulle vara opassande för det täcka könet?
Mången uug fiolspelerska, som sö- ker egga sin skolkamrat att lära sig spela fiol, får det korta svaret: » Det passar bara för pojkar. » Utan att höra till dem, som förguda kvinnoeman- cipationen och vilja undandraga sig äkta kvin- lighet och blygsamhet, torde väl mången vara af den tanken, att den som kläder sig påfallande och kokett mera ådrager sig det manliga könets blickar än en enkelt klädd fiolspelerska i ett säll- skap.
I skolan befordras flickans kraft och smi- dighet genom gymnastiköfningar; skridskoåkning och ridt göra äfven sitt till, och förståndiga lä- kare ha upprepade gånger förklarat, att fiolspel- ning bidrager till ryggradens stärkande och är ett godt medel mot böjd kroppsställning.
Att en fiolspelande dam, som håller fiolen och högra ar- men korrekt, företer en behagfullare bild än en framför pianot sittande pianospelerska är en iakt- tagelse, som säkerligen gjorts af flertalet.
En ung flicka, som vid 16 eller 17 år börjar taga lektioner i fiolspelning, kan med begåfning, flit och intresse för saken på l / å 2 år redan vara i stånd att medverka i kvartett- och triospel och kan så lära känna de klassiska mästerverken.
1 2 Såsom pianospelerska skulle hon sannolikt i bä- sta fall endast i å quatre mains gjort bekantskap med dessa.
Lika väl som herrar och damer vid en sångförening sjunga tillsammans i blandad kör, borde ingenting hindra, att de vid större el- ler mindre föreningar deltaga i kammar- och or- kestermusik.
Skolans alltjämt växande anspråk på gossarne försvåra i hög grad den stackars mu- siklärarens mödosamma arbete.
Börjar ej en gosse senast vid 9 års ålder taga lektioner på fiol, är det ej möjligt att af honom göra en bruk- bar dilettant, som något så när tillfredsställer de klassiska mästarnes tekniska och musikaliska an- språk.
Åtminstone fordras i så fall en framstå- ende talang och en mycket stor lust för konsten.
Helt annat är det med flickorna.
I flickskolorna eger sällan någon undervisning rum på eftermid- dagarne, på det högsta gäller det då handarbete eller gymnastik, hvilka båda verka underlättande på fiolspelningen och ej äro själsligt tröttande.
Fingrarne, som flinkt och färdigt sköta ett bro- deri eller en sömnad, passa mycket bättre för greppet på fiolsträngarne än en sent börjande andra- eller tredjeklassists.
Kvinnan som fiolspelerska har först i våra da- gar blifvit rätt uppskattad, och den som med oför- falskadt omdöme hört vår samtids konstnärinnor, skall säkert - medgifva, att han därvid haft lika stor konstnjutning, som om en frackklädd virtuos med fiolen i hand uppträdt på musikestraden.
Den, som hört lady Hallé-Neruda, kan ej längre hysa fördom mot fiolspelande damer.
Nämna vi ytterligare Teresina Tua och Arma Senkrah, ha vi fullgiltiga bevis på hvad fruntimmer kunna åstadkomma i tekniskt hänseende.
Men hvad som framförallt är vår tids förtjänst är att den i Joa- chims, Rappoldis och andra tyska mästares duk- tiga skolor utbildat äkta klassiska solida fiolspe- l.erskor.
Berlin, Leipzig, Dresden och andra stora musikstäder uppvisa i sina musikskolor ett stort antal fiolspelerskor, men ännu alltjämt är det stor brist på duktiga kvinliga fioldilettanter.
Redan den gamla tiden visste att värdera kvin- nans talang som fiolspelerska, och mästaren Mo- zart komponerade på två dagar den förtjusande B-dur-serenaden för fiolspelerskan Regina Strina- sachi, som erhållit sin utbildning i ett konserva- torium i Venedig; dessutom ackompagnerade han själf henne som pianist på hennes konsert.
Hans omdöme öfver hennes spel lyder: » Hon spelar ej en not utan känsla; till och med vid symfonierna spelade hon allt med expression, och ingen män- niska kan mera rörande och känslofullt än hon spela sitt adagio.
Hela hennes hjärta och själ är med i melodin, som hon föredrager och hen- nes ton är lika vacker som kraftfull.
Ö / oer huf- vud finner jag, att ett fruntimmer med talang spelar med mera uttryck ån en man. » En damernas riddare.
vad som egentligen förstås med en da- mernas riddare, torde I d u n s ärade och älskvärda läsarinnor, själfva bäst veta, antingen de med denna äretitel hedra t. ex. en ung generalstabsofficer, lika påpasslig, när det gäller att intressera damerna för försvarsfrågan, som att taga omhand ledningen af en kotiljong, eller en bedårande operatenor » med fladdrande lockar och charmanta b e n ».
Eller sätta de kanske den nämnda titeln under den ädla bilden af konung Oscar I, undertecknande regeringsstad- fästelsen af riksdagsbeslutet om svenska kvin- nans lika arfs- oeh giftorätt med svenske m a n - nen, eller under den noble, framtidssiande Tho- rild, i Gustava Kowsky ' s unga ögons glans skrifvande sin odödliga apologi öfver » kvinno- könets naturliga h ö g h e t ».
H v a d vet j a g?
Men för mig — det vet jag — framstår bilden af en damernas riddare, » sans peur et sans réproche », städse i gestalten af en liten tjock, rödlett gubbe med näsa efter norrköping- ska skönhetsidealet, små stubbiga polisonger och — jag tror, förlåte m i g!
• — peruk.
Lägg härtill lifliga, beskäftiga rörelser och en ständigt talande tunga, ett äkta vestgöta-utmäle, så har man framför sig bilden af häradshöfdingen Carl Hasselrot d. ä., sådan han rörde sig, lefde oeh hade sin varelse i riksdagens F ö r s t a kammare under dess första 9-årsperiod, seg i debatten som få, outtröttlig när det gällde humanitära frågor.
D å den gamle juristen och riksdagsmannen helt nyligen — d.
11 sistl. november — gick u r tiden, innehöllo de allmänna bladen längre eller kortare redogörelser för hans gagneliga lifsverksamhet och för de reformer, till hvilka han väsentligt bidragit.
D e t fanns dock en reform och Carl Hassel- rots medverkan till dess lyckliga lösning, som icke omtalades — just den reform, som här ofvan n ä m n d e s: svenska kvinnans lika arfs- och giftorätt med svenske mannen.
Frågan om denna reform hade framkommit flere gånger vid våra riksdagar, särskildt vid dem åren 1834 — 35, då ett af lagutskottet därom framlagdt förslag godkändes af borgare- och bondestånden, men af ridderskapet och adeln afslogs samt inom presterståndet föll på en rösts öfvervikt.
Bland dem, hvilka inom det sistnämnda stan- det ifrigast arbetat för reformen i fråga, var kyrkoherden i Särestad, professorn och teol. doktorn Mathias Hasselrot, en af svenska kyr- kans och svenska riksdagens på den tiden mest framstående medlemmar.
I vår literatur har Mathias Hasselrot därjämte lemnat ett märk- värdigt spår: det är nämligen han, som lemnat — ett vittnesbörd om frihetssvärmeriet inom studentkretsarne på 1790-talet — den första, ännu allt fortfarande sjungna svenska öfversätt- ningen af Marseljäsen: » Upp, fosterlandets äkta söner, se, ärans dag re ' n inne är! » Mathias Hasselrots son Carl, då en nybakad ung jurist, tjänstgjorde vid den nämnda riksdagen såsom kanslist i presteståndet, och till honom lemnade fadern, som förutsåg sin annalkande bortgång ur det politiska lifvet, i arf särskildt frågan om kvinnans lika arfsrätt.
Riksdagen därpå, 1840, var Carl Hasselrot notarie i lagutskottet, och han utarbetade då en motion i ämnet, hvilken frambärs af Efraim Larsson i bondeståndet, godkändes af nämnda utskott samt af de tre ofrälse stånden, men för- kastades af adeln, och i följd af denna det första ståndets » nej » vägrade konung Carl J o - han ock sin sanktion.
Men då åter en riksdagsmorgon grytt, hade den gamle kungen gått bort, och med honom mycket af den gamla tiden.
P å tronen satt nu Oscar I, och en ny tid ljusnade.
Carl Has- selrot, som nu avancerat till sekreterare i lag- utskottet, utarbetade ånyo sin motion och lät den — äfven denna gång genom en odalman, J o h a n n e s Andersson från Skaraborgs län — väckas vid 1844 års riksdag.
» Bildningens historia — lät Hasselrot sitt parlamentariska eko säga — utvisar, att erkän- nandet af kvinnans rättigheter gått i bredd med upplysning och mildare seder.
J u råare en nation varit, dess mindre har kvinnans värde varit insedt, dess närmare h a r hon stått trä- l a m e och tjänstehjonen.
H o s våra förfäder, eljes u t m ä r k t e framför andra nationer för den aktning kvinnan hos dem åtnjutit, egde hon under det gamla hedenhcs rättighet hvarken till arf eller giftorätt.
Hennes rättighet till arf inträdde vid gryningen af den dag, som med kristendomen uppgick öfver Norden och där bådade mildare seder och tänkesätt.
» Det var Birger J a r l, som gaf kvinnan half arfsrätt emot mannen och genom detta steg gjorde sig odödlig.
D e n n a förändring var då större, än om kvinnan nu i nittonde seklet ändtligen skulle få intaga det rum i skapelsens ordning, som är henne anvisadt.
finnes icke.
Jag har såsom skäl för mannens Drottning Lovisa af Sverige större anspråk hört anföras, att han, då det gäller, måste med fara för sitt lif, deltaga i och Norge.
fäderneslandets yttre försvar; och jag besvarar denna invändning med den fråga, huru ofta Ett tjuguårsminne.
får icke kvinnan äfventyra sitt lif på plågor- (Slut från föreg.
nas sträckbänk, för tillvaron af just dessa fä- derneslandets försvarare.