Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Vill man sluta försäkring att gälla från ort, dit fartyget ännu icke anläudt, eller å varor, som icke oförtöfvadt blifva inlastade, angifve försäkringstagaren, vid försäkringens afslutande, denna omständighet eller sin bristande kunskap derom.
Sker det ej, vare försäkringen ogiltig och premien förverkad. § 213.
Å fartyg och gods må ock försäkring tagas sedan do t från lastningsörtén afgått; dock skall försäkringstagaren tillkännagifva tiden, när fartyget afseglade, eller sin bristande kunskap derom, så ock all den underrättelse, han sist om fartyget erhållit och låta sådant i försäkringsbrefvet anteckna. § 214.
Vill man taga försäkring å fartyg eller gods från ort, dit fartyget under resa redan anläudt, uppgifva försäkringstagare tiden, när fartyget från aflast - 64 Expeditions-Utskotlets Förslag till underd.
Skrijve/se, IV:o 164. uingsorten afgått och när det kommer att lemna den hamn, derifrån faran skall börja.
Försäkringsbref å varor må ock utfärdas, ändå att fartygets och dess befälhafvares namn obekant är; dock skall denna bristande kännedom i försäkringsbrefvet tillkänuagifvas, så ock aflastnings- och lossningsort, aflastarens namn och då emottagaren känd är, äfven dennes.
Sedan försäkringstagaren om fartygets oeh dess befälhafvares namn kunskap erhållit, vare han skyldig att genast försäkringsgifvaren derom underrätta, och desamma i försäkringsbrefvet införa låta.
Underlåter försäkringstagare att lemna de uppgifter, som i denna § och §§ 213 och 214 föreskrit vas; vare försäkringen ogiltig och premien förverkad. § 216.
Pinnas bland försäkrade varor, kanoner eller mörsare, skjut- eller sidogevär, krut, kulor, bly eller annan krigsredskap, penningar, dyrbarheter och värdepapper, konstsaker, eller sådana varor, som äro lätt underkastade skada; böra dessa föremål vid försäkringen bestämdt uppgifvas och under sina rätta namn i försäkringsbrefvet införas.
Vill man försäkra gods, som till krigsredskap icke egentligen hörer, men af krigande magter är förklaradt förbjudet, vare skyldig att godset under sitt rätta namn uppgifva eller åtminstone dess egenskap af förbjudet i försäkringsbrefvet införa; allt vid äfventyr af försäkringens ogiltighet och premiens förverkande. § 217.
Yid försäkring af bodmeri skall försäkringstagaren uppgifva första afseglingsorten, der lånet i nödhamn taget är, så ock om fartyg, frakt och last, samfäldt eller hvar för sig, eller endast delar deraf, blifvit för lånet pantförskrifna.
I brist af sistnämnda uppgift betalar, vid inträffad olycka, försäkringsgifvaren endast hvad som till lånets gäldande ej kunnat utgå, om fartyg, frakt och last varit gemensamt för samma lån pantförskrifna. § 218.
Om, innan försäkringsgifvarens fara börjat, resan förändras, då är, vid försäkring af fartyg och frakt, försäkringsgifvareu från sin förbindelse fri; och, vid annan försäkring, fortfar hans förbindelse endast såvida resans förändring skett utan försäkringstagarens vållande eller begifvande. § 219.
ISker äxrdring af resan eller faran annorledes förändras eller förökas, sedan försäkringsgifvarens äfventyr börjat, upphör hans ansvar för hvarje efter förändringen - Expeditions-Utskottets Förslag till underd.
65 dringen inträffad olyckshändelse, såvida ej farans förändring eller förökande egt rum utan försäkringstagarens vållande eller begifvande, eller varit utan inflytande på den sednare inträffade olyckshändelsen, eller skett af nödfall, föranledt af en fara, för hvilken försäkringsgifvaren ansvarar. § 220.
Yid första tidning försäkringstagare erhåller om sjöskada eller annan olycka, som träffat försäkradt föremål, kungöre han det försäkringsgifvaren och öfverenskomme med honom om nödiga åtgärder till de försäkrade föremålens bergning, vård eller försäljning; besörje ock sjelf, till dess försäkringsgifvarens svar ankommit, hvad som i dessa hänseenden nödigt vara kan.
Underlåter försäkringstagare, utan laga förfall, att oförtöfvadt underrätta försäkringsgifvaren om olyckan och att under tiden bevaka hans rätt, vare förlustig sin rätt till ersättning för hvad som genom hans försumlighet blifvit skadadt eller gått förloradt. § 222, Premien skall, såvida ej annorledes öfverenskommet är, erläggas genast efter aftalets af slutande och emot policens utlemnande.
Är försäkring afsluten för annans räkning, och den, som försäkringen afslöt, råkar på obestånd, då är den, för hvars räkning försäkringen blifvit tagen, förpligtad att premien betala, såvida han ej redan erlagt den till honom, som försäkringen afslöt.
Försäkringsgifvarens förbindelser. § 223.
I synnerhet svarar han för faran af: l:o. naturhändelser och sjöolyckor, ändå att de uppkommit genom tredje mans vållande, såsom: sjövattens inträngande, strandning, skeppsbrott, sjunkning, eld, explosion, blixt, jordbäfning, skada genom isgång, kantring, sjökast o. s. v.; 2:o. krig och åtgärder af högre hand; 3:o. qvarstad eller seqvester; 4:o. stöld, sjöröfveri, plundring och andra våldsamheter; Bih. lill R.
Pro t. 1862—1863, 10 Sami. 1 A/d. 15 Haft. 9 66 Expedition,v-Utskottets
Skrifvelse, N:o 164. 5:o. förbodmande af de försäkrade föremålen för resans fortsättning eller deras användning på annat sätt för nämnda ändamål; 6:0. oredlighet och förseelse af befälhafvaren eller någon af besättningen, så vidt derigenom skada å det försäkrade föremålet uppstår; 7:o. sammanstötning af fartyg, utan afseende derpå att det försäkrade före målet omedelbart genom sammanstötningen eller genom dess följder lider skada, eller att den uppstår derigenom att af det försäkrade föremålet ersättning måste utgöras för skada, som tillfogats tredje man. § 224.
Deremot svarar försäkringsgifvaren icke: l:o. vid försäkring af fartyg eller frakt, för den skada, som uppkommer derigenom att fartyget, vid den tid faran började, icke var sjövärdigt eller behörigen utrustadt och bemannadt eller försedt med behöriga skeppshandlingar, ej heller lör den skada, som, utom vid sammanstötning, uppstår derigenom att redarne måste utbetala ersättning för den förlust, som genom befälhafvarens eller besättningens förvållande blifvit tredje man tillfogad.
Har försäkringsgifvare, efter tagen kännedom om fartygets beskaffenhet, godkänt detsamma såsom sjövärdigt för viss fara, ege han ej att, vid inträffad skada, vägra ersättning på grund af fartygets bristande sjövärdighet, med mindre han visar att denna brist, vid försäkringens afslutande, varit försäkringstagaren bekant och af honom blifvit fördold. 2:o. vid försäkring af fartyg, för den skada, som uppkommer genom slitning, bruk eller åldor; 3:o. vid försäkring af gods eller frakt, för den skada, som härrörer af godsets egen beskaffenhet att lätt förderfvas, såsom när flytande varor förskämmas, eller, utan att kärilet af yttre orsak skadas, utlaka, när frukt ruttnar eller spanmål sammanbrinner, eller gods af ohyra uppfrätes.
Blifver dock resan ovanligt länge fördröjd genom en olyckshändelse, för hvilken försäkringsgifvaren ansvarar, är han skyldig att ersätta den genom dröjsmålet uppkommande skada af det slag, nu sagdt är; 4:o. vid försäkring af gods eller förmodad vinst, för den skada, som uppstår genom vållande af aflastare eller lastemottagare i denna deras egenskap; 5:o. för den skada, som uppkommer genom försäkringstagarens vållande, och icke tillfogas det försäkrade föremålet i afsigt att rädda fartyg och last från en fara, för hvilken försäkringsgifvaren ansvarar. § 225.
Försäkringstagaren vare dock förbunden att, till dess försäkringsgifvaren kommer i tillfälle att sin rätt bevaka, vidtaga de åtgärder, som i detta hänseende kuuna vara af nöden.
Expedition*-C tskottets Förslag lill underd.
Skrifvelse, N:o 164. 67 § 226.
Det bidrag till gemensamt haveri, som blifvit af dispacheur eller annan behörig myndighet, å behörig ort, in- eller utrikes, utredt och lagdt å försäkradt fartyg, frakt och last, vare försäkringsgifvare skyldig att ei sätta.
Har, till följd af en dispache, som blifvit uppgjord i ‘strid med den å utredningsorten gällande lag, någon blifvit på försäkringstagarens bekostnad gynnad, vare försäkringstagaren skyldig att sina anspråk emot denne till försäkringsgifvaren afstå. § 228.
De bidrag, som, på grund af haveriutredningen, böra af annan till försäkringstagaren utgöras, vare försäkringsgifvarcn jemväl skyldig att gälda, när försäkringstagaren visar, att han icke kunnat samma bidrag utfå, ehuru han vidtagit de för sådant ändamål föreskrifna åtgärder.
Den uppgjorda dispachens bestämmelser i afseende på kostnader, som blifvit försäkradt föremål såsom enskildt haveri påförda, gälle ock i uppgörelse emellan försäkringstagare och försäkringsgitvare, under förbehåll att den förre till den sednare afträder sina anspråk emot dem. som möjligen blifvit obehörigen gynnade; dock följer ej deraf förbindelse för försäkringsgifvare att vidkännas kostnader, för hvilka han, till följd af försäkringsaftalet, icke eger ansvarighet. § 230.
Kostnader, såväl som bidrag till gemensamt haveri, åligger det försäkringsgifvare att till fullo gälda. 68 Expeditions-Utskottets Förslag till underd.
Från ersättning af skada, som till enskildt haveri hänföres, medgifves ej annat afdrag, än det i § 152 omfönnälda, derest ej försäkringsgifvaren sådant sig förbehållit. § 232.
I allmänhet sträcker sig försäkringsgifvarens ansvarighet ej utöfver försäkringssummans belopp.
Hafva dock kostnader blifvit i god tro gjorda till det försäkrade föremålets bergning, vård eller frigörelse, eller har haveri skett flera gånger, och öfverstiga de sålunda gjorda utgifter försäkringssumman, eller inträffar sedermera total förlust; då svarar försäkringsgifvaren för kostnaden och förlusten, ändå att den öfverstiger försäkringssumman, ehuru ersättning för skada, som skett i hvarje särskildt haveri, ej kan åläggas honom till högre belopp, än försäkringssumman utgör.
Är ej fulla värdet försäkradt, utgå de i denna § omförmälda ersättningar efter den i § 191 mom. 3 stadgade grund. § 233.
Till försäkringsgifvaren ej erlägga de till följd af en olyckshändelse nödiga kostnader, utan heldre försäkringssumman utbetala, med rättighet att blifva från all vidare förbindelse fri; vare det honom tillåtet, så framt han inom tre helgfria dagar efter erhållen underrättelse om olyckshändelsen och del af de upplysningar, försäkringstagaren är i tillfälle att meddela, förklarar sig vilja af den rätt sig begagna.
Har försäkringsgifvare afslutit försäkring under förbehåll af: l:o. “fri från krigsmolest“, då ansvarar han icke för krigsfara, ej heller för annan fara längre än till dess resan genom krigsfara hindras eller afbrytes; 2:0. “blott för sjöfara“, då ansvarar han icke för krigsfara, men väl för all an nan fara, äfven sedan rosan blifvit hindrad oller hämmad genom krigsfara; 3:o. “fri från skada utom i strandningsfall“, då ansvarar han endast för skada, tillkommen genom strandning, kantring, sjunkande och andra olyckshändelser, hvarigenom fartyget blifvit ovärdigt att iståndsättas, för kostnader, för skada, uppkommen genom eldsvåda, samt för skada, tillfogad genom beskjutning af fiender.
Strandning anses ega rum, då fartyget under ovanliga förhållanden råkat på grund och antingen icke kan blifva flott eller blifva flott först efter användande af ovanliga åtgärder, såsom kapning af master, kastning af gods, o. s. v., eller efter att på skrofvet hafva lidit en betydligare skada, Expeditions-Utskottets Förslag lill underd.
Skrifvelse, N:o 164. 69
Om farans början och slut. § 235.
Försäkringsgifvarens fara börjar: för fartyg och frakt, försäkrade för en resa, i samma stund befälkafvaren gör början med att intaga last eller ballast; för gods, förmodad vinst eller provision, när godset, för att i fartyget inlastas, skiljes från land; och upphör: för fartyg och frakt, när lossning af godset eller ballasten slutat eller, utan försäkringstagarens försummelse, bort kunna sluta; för gods, förmodad vinst eller provision, när lossning slutat eller, derest den icke blifvit fördröjd genom försummelse af försäkringstagare eller lastemottagare för hans räkning, bort kunna sluta. § 236.
Vid försäkring af bodmeri- eller haveripenningar börjar faran, då penningarne blifvit försträckta eller, om försäkringstagaren sjelf utgifvit liaveripenningarne, från den dag do blifvit för ändamålet använda, och slutar, då faran för de föremål, å hvilka bodmerilåuet är taget eller haveripenningarne använda, skulle hafva upphört i fall de varit försäkrade. § 237.
Tager man försäkring för fartygs fram- och återresa; fortfara försäkringsgifvarens ansvarighet oafbrutet från början af fartygets lastning i afseglingsort, intill dess det, efter återkomsten, utlastadt är, såsom i § 235 sägs.
Tecknar någon försäkring å fartyg för dess utresa och en annan för dess hemresa; då börjar den sednares och upphör den förres ansvarighet, när last eller ballast för hemresan börjat intagas, ändå att någon del af den förra lasten ännu är i fartyget qvar. § 238.
Försäkras gods för lossning i en eller annan af två eller flera hamnar under en resa: har sedermera fartyget till endera orten ankommit och hela lasten eller en del deraf blifvit utlossad; vare försäkringsgifvare från vidare ansvarighet fri och behålle ändå den betingade premien.
Är åter försäkringsbrefvet stäldt på den ena och den andra orten: anlöper fartygs befälhafvare endera af dem och lossar någon del af lasten, men går med det öfriga till en eller flera af de andra i försäkringsbrefvet utsatta orter; fortfare försäkringsgifvarens ansvarighet till des3 lossning å sista stället fullbordad är, inom den tid, i § 235 sägs.
Äro åter både fartyg och last försäkrade på flera orter under en och samma resa, gäller försäk - 70
Exp e d i ti ons- Vts bolte ts Förslag till underd.
Skrifvelse, N:o 164. ringen å fartyget för hela resan, ändå att lasten å någon af bestämmelseorterna ledan vore utlossad. § 239.
Vid försäkring, gällande från ort, dit fartyget ännu icke anländt, (§ 212), anses försäkringsgifvarens ansvarighet hörja vid fartygets ankomst till samma ort, och vid sådan försäkring, som i § 214 omförmäles, från den dag försäkringstagare uppgifvit såsom afseglingsdag.
Om, i någon af de händelser, nu sagde äro, å den ort, dit fartyget ankommit, last eller ballast för vidare resa intages, vare om försäkringsgifvarens ansvarighet lag, som i §§ 235 och 237 sägs. § 240.
Faran upphör i det fäll § 234 mom.
1 omförmäler, när krigsfaran börjat utöfva inflytelse på resan; i det fäll § 234 mom. 2 omförmäler, med det försäk rade föremålets prisdömande eller när faran skulle hafva upphört, om krigsfaran ej blifvit undantagen. § 241.
År försäkring sluten på tid, då räknas tiden efter kalendern och dagen från midnatt till midnatt.
Försäkringsgifvaren ansvarar för faran under den dag försäkringen börjar och don dag, då den slutar.
Nu måste försäkradt gods, för sådan fartyget åkommen skada, som i § 114 sägs, i annat fartyg, ett eller flera, omlastas; svare ändå försäkringsgifvare för godset och ersätte försäkringstagaren all genom godsets omlastning förorsakad skada och kostnad, så ock den förhöjning i frakt emot den förut betingade, som han för godsets fortskaflände kan få vidkännas.
Försäkringstagare vare dock skyldig att, vid det ansvar i § 221 sägs, genast efter erhållen kunskap om den skedda omlastningen, densamma försäkringsgifvaren kungöra. § 243.
Har man, vid anmälan om försäkring å fartyg och gods, som skall gå under konvoj, tillkännagifvit hvar konvojen stationerad är; svare försäkringsgifvaren för all skada, äfven i den händelse att fartyg och gods varder uppbringadt innan det till konvojen ankommit.
Chn skadans bestämmande. § 244.
Total förlust af fartyg eller gods anses ega rum, då dessa gått helt och hållet förlorade, eller blifvit till sin ursprungliga beskaffenhet förstörda, eller Expeditions-Ut^koltels Förslag till underd.
71 förklarade för god pris, äfven om delar af fartyget oller dess tillbehör blifvit räddade. § 245.
Total förlust af förmodad vinst eller af provision anses ega rum, då det gods, hvaraf vinsten eller provisionen skulle utgå, icke ankommer till bestämmolseorten. § 247.
Total förlust af bodmeri- elior haveripenningar anses ega rum, då af de föremål, hvilka äro förbodmade, eller för hvilka haveripenningar blifvit utgifna, ej något finnes öfrigt till bodmerilånets eller haveripenningarnes gäldande. § 248.
Eger total förlust rum, betalar försäkringshafvareu hela försäkringssumman, med rättighet att öfvertaga hvad räddadt blifvit eller dess behållna värde.
Är ej tulla värdet försäkradt, tillkommer försäkringsgifvaren endast så stor del af det räddade, som svarar emot försäkringssummans förhållande till försäkringsvärdet. § 249.
Är förmodad vinst försäkrad, och eger total förlust å densamma rum, derigenom att godset, af hvars försäljning den förmodade vinsten skulle uppstå, blifvit i nödhamn försåldt oller gått i gemensamt haveri förloradt; då skall, när i förra fallet behållna värdet, i det sednare ersättningen, öfverskjuter godsets försäkringsvärde, öfverskottot afdragas från hvad försäkringsgifvaren af den förmodade vinsten har att gälda. § 250.
Vid partiel skada å fartyg bestämmes skadans belopp såsom i §§ 151 och 152 sägs. § 251.
Vid partiel skada å gods, som till bestämmelsehamnen framkommer, utgöres skadans belopp af så många procent af försäkringsvärdet, som skillnaden emellan godsets bruttovärde å bestämmelseorten i oskadadt tillstånd och dess bruttovärde dersammastädes i skadadt tillstånd utgör procent af bruttovärdet i oskadadt tillstånd. 72 Expeditions-Utskottets Förs/ng till underd.
Bruttovärdet i oskadadt tillstånd utrönes på sätt i § 153 mom. 1 sägs.
Bruttovärdet i skadadt. tillstånd utrönes genom godsets försäljning å auktion eller, om försäkringsgifvaren det medgifver, genom uppskattning.
Pörsäkringsgifvaren skall dessutom ersätta de med godsets vård, besigtning, uppskattning och försäljning förenade kostnader. § 252.
Har en del af godset icke kommit fram till bestämmelseorten, då består skadans belopp af så många procent af det såsom vinst eller provision försäkrade belopp, som värdet af det icke ankomna godset utgör procent af hela godsets värde.
I sistnämnda fall iakttages, vid försäkring af förmodad vinst, föreskriften i § 249. § 256.
Vid partiel förlust af bodmeri- eller hafveripenningar, utgöres skadans belopp af den del af dessa fordringar, som af det föremål, hvarå bodmeripenningarne blifvit försträckta eller hafveripenningarne använda, icke, till följd af sednare inträffande olyckshändelse, kan gäldas. § 257.
Skrifvelse, N:o 164. 73 § 257.
Kan, sedan fartyg blifvit, på sätt i § 151 sägs, förklaradt ovärdigt att iståndsättas, lägenhet till omlastning ej anskaffas inom två månader från den dag det skadade fartyget till nödhamn ankommit; bafve försäkringstagare rätt att godset afträda.
Kommer skada å försäkradt fartyg och finnes, vid derå hållen besigtning och värdering, såsom om haveri sägs, skadan å fartyget uppgå till trefjerdedelar af försäkringsvärdet; ege försäkringstagare rätt att fartyget afträda. § 260.
Uteblifver all underrättelse opi fartyg, vid resa till och ifrån ort inom Europa under sex månader för segelfartyg, och fyra månader för ångfartyg; vid resa emellan Europa och någon af de på denna sidan Goda Hoppsudden eller Kap Horn belägna orter, nio månader, på andra sidan Goda Hoppsudden eller Kap Horn tolf månader; vid resa emellan orter utom Europa sex, nio eller tolf månader, alltefter det resans medellängd kan antagas till högst två, högst tre, eller mera än tre månader; må de försäkrade föremålen anses förlorade och kunna afträdas.
Uppstår tvifvel om tidens beräkning, gälle alltid den längre beräkningen. § 261.
Yarder fartyg eller gods lagdt under embargo eller uppbringadt eller anhållet genom någon annan åtgärd af högre hand eller taget af sjöröfvare, och blifver ej fartvget eller godset frigifvet Bih. till B.
Fröt. 1862—1863, 10 Sami. 1 Afd. 15 Haft. 10 74 Expeditions-Utskottets Förslag till underd.
Skrifvelse, N:o 164. inom sex månader, om uppbringningen skett i europeisk hamn eller i ett europeiskt haf eller i en till Europa icke hörande del af Medelhafvet, Svarta Hafvet eller Asowska sjön; inom nio månader, om uppbringningen skett i annat haf eller annan hamn, belägen på denna sidan Groda Hoppsudden eller Kap Horn; inom tolf månader, om uppbringningen skett i haf eller hamn på andra sidan Goda Hoppsudden eller Kap Horn; ege försäkringstagaren rätt att de försäkrade föremålen afträda.
De ofvan angifna tider räknas från den dag försäkringstagaren bevisligen kungjort försäkringsgifvarén om olyckshändelsen § 262.
Vill försäkringstagare afträda försäkradt föremål: 1. efter § 259, gore han det inom två månader; 2. efter § 260, göre han det inom sex månader, då fartyget varit bestämdt till hamn inom Europa, inom nio månader, när det varit bestämdt till hamn utom Europa ; 3. efter § 261, göre han det inom sex månader, när olyckshändelsen skett i europeisk hamn eller europeiskt haf eller i en till Europa icke hörande del af Medelhafvet, Svarta Hafvet eller Asowska sjön; i alla andra fall inom nio månader.
Den i lfangifna tid börjar från den dag försäkringstagaren af besigtningen erhållit kunskap; de i 2 och 3 angifna terminer från utgången af de i §§ 260 och 261 utsatta tider. § 263.
Har den i föregående § stadgade tid förflutit, utan att försäkringstagaren derunder begagnat sin rätt att det försäkrade föremålet afträda, ege han dertill ej vidare rätt, honom dock obetaget, att söka ersättning för liden skada enligt de i denna lag stadgade grunder.
Har i det fall § 260 omförmäler, tiden för afträdandet blifvit försummad, kan försäkringstagaren väl fordra ersättning för total förlust, men vare dock, om det försäkrade föremålet kommer till rätta, och det dervid visar sig att total förlust ej egt rum, skyldig att, derest försäkringsgifvaren det äskar och till honom afstår sin rätt till det försäkrade föremålet, försäkringssumman återbära, emot afdrag af hvad som bör utgå såsom ersättning för möjligen timad portiel förlust.
A hvad sålunda återbäres gähle försäkringstagaren ränta med en half procent i månaden. § 264.
Om likväl de uppgifna förhållanden, på hvilka afträdandet grundades, icke bekräfta sig, eller, när föremålet afträddes, icke mera förefunnos, är afträdandet Expeditions- Utskottets Förslog till utiderd.
Skrifvelse, iV:o 164.
75 utan gällande kraft; men sedermera inträffade omständigheter, hvilka, om de förr funnits, skulle hafva uteslutit rättigheten till afträdandet, verka ej pä detsammas bestånd.
Yar ej hola värdet försäkradt, är försäkringstagaren skyldig att afträda endast så stor del af det försäkrade föremålet, som motsvarar försäkringssummans förhållande till försäkringsvärdet. § 265.
I afträdande af fartyg år ej frakten inbegripen, såvidt den förr, än fartyget afträddes, är förtjent, enligt de i § 5 stadgado grunder. § 266.
Försäkringstagare vare skyldig att, när fartyg eller gods efter § 260 afträdes, med embetsbetyg af Svensk konsul eller annan behörig myndighet å de orter, derifrån fartyget eller godset sist afgått, och dit det bestämdt är, styrka om och när afsegling skett och att det ej till bestämmelseorten anländt; så ock, vid afträdande i allmänhet af försäkradt föremål, att lemna försäkringsgifvaren skriftlig uppgift å öfriga försäkringar, och å bodmerilån, som blifvit tecknade å de afträdda föremålen.
I brist af sådan uppgift kan försäkringsgifvaren uppskjuta betalningen; och räknas förfallotid ifrån uppgiftens aflemnande.
Beträdes försäkringstagaren att hafva något svikligen förtegat eller uppgifvit; vare sin försäkringsrätt förlustig och återgälde till försäkringsgifvaren det han uppburit, med ränta derå, en half procent i månaden, tilh återbetalning sker; straffes ock, der omständigheterna svårare äro, för bedrägeri efter allmän lag. § 267.
Cm skadans betalning. § 268.
Äro, efter inträffad sjöolycka, försäkringsgifvare och försäkringstagare ense om den ersättning, som utgå bör, gälde försäkringsgifvare den inom en månad.
Om fullständiga handlingars ingifvande till dispacheuren, så ock om tid för dispachens kungörande och utfärdande, med underrättelse om hvad till ändrings vinnande iakttagas må, vare lag som i §§ 165 och 166 sägs.
För den tid betalning uteblifver öfver en månad från öfverens - 76 Expeditions-Ltskottets Förslag till underd.
Skrifvelse, N:o 164. kommelsen eller dispacheus lifgifvande, håfve försäkringstagare rätt att laga ränta tillgodonjuta. § 269.