Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Att bref, som inläggas i de bref-lådor, hvilka, efter General-Post-styrelsens föranstaltande, böra på Postverkets bekostnad anbringas vid alla post-anstalter, äfvensom å andra tjenliga ställen, der posterne färdas förbi, såsom jernvägs-stationer m. II., ovilkorligen skola vara försedda med frimärken, i värde motsvarande det bestämda portot; 6:o.
Att å diligenser och ångbåtar, som befordra passagerare och på bestämda tider gå emellan vissa orter, skola finnas, genom Postverkets försorg anskaffade, breflådor, hvaruti bref emottagas.
Bref, som deruti inlägges, bör likaledes vara försedt med ett eller flera frimärken till lika värde med brefportot, vid äfventyr, att, i annat fall, bref-emotlagaren måste betala ej allenast fullt porto, utan ock derutöfver särskild lösen, motsvarande ett enkelt porto; 7:o.
Att bref, som behandlats allenast å en post-anstalt, men ej befordrats emellan tvänne, bör, innan det från post-anstalten ullemnas, med frimärke förses' till erforderligt belopp, samt med posl-anslaltens stämpel; 8:o.
Alt brefdragare, som anställas vid de post-anstalter, der General-Post-styrelsen finnér dylika betjentes antagande vara af behof påkalladt, skola, så vida adressatens bostad är känd, och ej å det ankomna eller inlemnade brefvet är antecknadt, att det skall ä post-anstalten qvarligga, kringbära nämnda bref tili adressaterne, hvilka derför betala lill brefdragarne en skilling för hvarje bref; 9:o.
Att frimärken, motsvarande vär.det å de särskilda portosatserne, skola, på satt General-Post-styrelsen derom förordnar, från Postverket utiemnus; börande två procent å hvad genom frimärkens försäljning inflyter användas till ersättning, dels till de personer, åt hvilka nämnda försäljning kan varda uppdragen, dels åt den eller dem vid Postverket, som få vidkännas besväret med och ansvaret för frimärkenas emottagande, vårdande och redovisande; 10:o.
Att postkartorna skola upptaga endast antalet af afgående orekommenderade bref, men icke adressaternes namn, så vida ej detta sednare särskildt äskas utaf bref-afsändaren, som då derför erlägger en särskild afgift, hvars belopp af E. K. M:t bestämmes; ll:o.
Att af postmedlen ej mer än Ett Hundratusen
Riksdaler årligen må påräknas att såsom behållen inkomst till Stats-verket ingå; hvaremot blifvande öfverskott hädanefter, såsom hittills, får af E. K.
M:t disponeras till post-anstalternas utvidgande och förbättring, äfvensom till ersättning åt postförvaltarne lör förlorad inkomst af lösbref, jemte arfvoden för lösväskor, räknings hållande m. in.; 12:o. Alt, så snart E. K. M:t finner Postverkets inkomster vara dertill nog tillräckliga, eger E. K.
M:t att fastställa portoafgiften för inrikes brefvexlingen lill fyra skillingar per lod för alja afstånd, utan att sådant medför någon rubbning i öfrigt, hvarken uti sladgandena rörande lösbref, portomoderalion m. m. eller uti andra föreskrifter; samt 13:o.
Alt dessa sladgandens tillämpning skall taga sin början med den 1 Juli 1855. liih. till II.
Prut. 1SSS & ISSA. 10 Sami. t Afd. 59 466 Expeditions-Ulskoltels Förslag till underd.
Skrifvelse, N:o 4SS.
Varande tillika af Ii. K. M:t erinradt, atl, för den händelse Rikets Ständer antaga E. K.
Mits, uti särskild Nådig Proposition framställda förslag angående myntenheten och dess fördelande i hundradelar, böra förenämnde portosatser och ersättningar utsättas i öre, så nära som möjligt motsvarande ofvan ouiförmälde belopp i skillingar banko.
Hvad sålunda och i öfrigt rörande detta ärende förekommit hafva Rikets Ständer tagit i öfvervägande, och då Rikets Ständer af en i General-Post-styrelsens Kammar-kontor upprättad uppgift å stycketalet af år 1851 tili inrikes orter med posterne afgångne betalade bref inhemtat, att, för 173,252 st. af dessa, portot utgjort 2 skillingar per lod, för 447,495 st. 3 sk., för 1,021,521 st. 4 sk., för 1,035,569 st. 5 sk., samt för 1,511,210 st. 6—12 sk., äfvensom upplyst blifvit, att af sistnämnda antal bref de ojemförligen flesta dragit 6 och 7 sk. porto, samt Ii. K. Mils Nådiga Proposition gifver vid handen, att medelbeloppet af nuvarande portosatser utgör 5f sk. per lod, hafva Rikets Ständer funnit, att de i Högstberörde Nådiga Proposition föreslagna 2:ne rayons-porton af 4 och 6 sk. skulle, under det de fördyrade brefvexlingen på kortare afstånd, endast obetydligt lindra densamma emellan aflägsnare orter.
1 samma mån den ekonomiska vinsten för de brefvexlande af en dylik ölvergångs-reform vore i det hela mindre betydlig, torde det ock vara tvifvelaktigt, huruvida denna öfvergång skulle i någon väsendtligare mån kunna fortskynda tillvexten af inrikes brefvexlingen och'sålunda lätta införandet af medelporto-systemet, helst det förra systemet tillika saknar de hos del sednare mest framstående egenskaperna af enkelhet och beqvämlighet, hvaraf likväl, jemte lindring i sjelfva afgiflerne, brefvexlingen synnerligen underlättas.
De öfvervägande fördelarne af inedelporto-systemel äro ock i E. K. Mits Nådiga Proposition erkända, ehuru E. K.
M:t icke ansett
Sig kunna föreslå dess införande förr än Slals-verket derigenom icke äfventyrar någon betydligare minskning uti dess af postmedlen påräknade inkomst, och, enligt den efter förhållandena år 1851 uppgjorda beräkning, som i den Nådiga Propositionen omförmäles, skulle ett medelporto af 4 sk. per lod förorsaka en sådan minskning i Postverkets inkomster, att något bidrag derifrån för Statsverket icke vore alt påräkna.
Sedermera hafva likväl, enligt hvad Rikets Ständer inhemtat, posl-intraderne varit i starkt tilltagande, så att inkomsten af inrikes brefvexlingen beräknas för innevarande år uppgå till 70,000 Ridr mera än år 1851, och, jemlikt en i General-Post-styrelsens Kammar-kontor upprättad kalkyl, skulle ett 4 skis medelporto för innevarande år hafva lemnat ett öfverskott af 127,000 Ridr, hvaraf, efter afdrag utaf alla med reformens införande förenade kostnader, direkt bidrag till Stats-verket kunnat utgöras med 50,000 Ridr.
Erfarenheten i andra länder har ock visat, att, genom införandet af medelporto-systemet, brefvexlingen högst betydligt ökats, och otvifvelaktig! mäste sådant inträffa äfven här, så alt, då Postverkets inkomster af ett 4 sles medelporlo redan med den brefvexling, som nu eger rum, skulle fullkomligt motsvara och äfven öfverstiga utgifterna, måste detta verks Gnanciela ställning ännu mera betryggas och förkofras genom den påräkneliga tillökningen i korrespondensen samt inom kort tid lemna tillgång till det statsbidrag, som nu utgår, derest sådant skulle Gnnas för Staten behöfligt.
Rikets Ständer anse likväl Stats-verket för närvarande kunna undvara detta bidrag samt äro tillika öfvertygade, alt, om postväsendet ändamålsenligt förbättras, detsamma skall åt industrien och rörelsen gifva den ökade liflighet, att Stats-verket derigenom beredes fördelar, fullt motsvarande den direkta inkomst, som nu från post-inlradérna hemlas, hvadan Rikets Ständer funnit ett medelporto af 4 sk. per lod, dock med bibehållande af nu medgifven portomoderation för bref så väl under som öfver 8 lods vigt, böra för inrikes brefvexlingen bestämmas, äfvensom att postmedlen må uteslutande dispone - Expedittons-Ulskollels Förslag lill underd.
Skrifvelse, A’.-o 168. 467 ras för Postverkets behof, på det post-anstalterne må kunna på ändaniåisenligaste sätt ordnas saint åt poslföringen gifvas både större hastighet oell den säkerhet till lif oell egendom, som under nuvarande postföringssält ofta äfventyrats.
Hvad beträffar öfriga i E. K. M:ts Nådiga Proposition föreslagne bestämmelser och deribland förändradt porto med frimärken för s. k. lösbref och lokalbref, så, utom det att principen af ett medelporto derigenom vore i tillämpningen åsidosatt, förekommer dervid tillika, att, om ock, genom införande af frimärken för dylika bref, en säkrare kontroll å porto-afgiflens ingående lill Postverket kunde vinnas, inkomsten deraf icke skulle blifva särdeles betydlig.
Under förutsättning af ett porto för dylika bref af 2 sk. per lod, att ökas för hvarje lod med ett enkelt porto intill en vigt af 8 lod och sedermera efter gällande moderntions-skala, har General-Posl-slyrelsen ansett, att för båda dessa slags bref porto-inkomsten borde kunna beräknas till 25,000 R:dr.
Enligt det af E. K.
M:t framställda förslag skulle förhöjning i portot icke ega rum i förhållande tili brefvigten, hvarigenom ofvanberörda summa komme att betydligt minskas, och då afgifterne för ifrågavarande bref dessutom utgöra en väsendtlig del af Poslförvailarnes sportler, samt, i följd af dessa afgifters ingående till Postverket, ersättning måste bemälde tjenstemän beredas, hafva Rikets Ständer ansett lämpligast, att hittills gällande stadganden i afseende å nämnda bref förblifva oförändrade, likväl med någon skälig nedsättning i de nu föreskrifna vigtbeslämmelserna för dessa bref.
I likhet med hvad E. K.
M:t i Nåder föreslagit, hafva Rikets Ständer ansett, all det må ankomma på brefvens inlemnare att erlägga porto antingen med penningar eller med s. k. frimärken, hvilka, på sätt General-Post-slyrelsen derom förordnar, böra från Postverket utlemnas, samt att 2 procent af hvad genom dylika märkens försäljning inflyter må användas så som i 9:de punkten af E. K. Mits Nådiga Proposition oinlörmäles.
Hvad åter angår de bref, som nedläggas i särskilda lådor, hvilka, efter GeneralPost-styrelsens föranstaltande, skulle flerestädes anbringas, så hafva Rikets Ständer visserligen funnit, att beskaffenheten af dessa bref-emottagningsställen icke medgifver kontant liqvid af brefportot, men anse ock, alt anlitandet af dessa bref-lådor skulle i väsendtlig mån försvåras genom att ovilkorligen påbjuda portots erläggande medelst frimärken, då icke blott bristande tillgång på sådana, utan-älven ovisshet om brefvens verkliga vigt ej sällan torde inträffa.
Deremot har den hittills för bref, som afsändas med diligenser och ångfartyg, under en lång följd af år medgifna frankeringsfrihet betydligt underlättat brelvexlingen, utan att, sä vidt Rikets Ständer erfarit, någon klagan öfver missbruk af denna frihet försports, och något giltigt skäl att befara sådant, om denna frankeringsfrihet utsträckes äfven till öfriga, utom postexpeditionerna anordnade bref-emottagningsställen, synes ej heller nu förefinnas, hvaremot brefvexlingen otvifvelaktig! skulle beredas ganska väsendtlig lättnad genom en dylik åtgärd.
Rikets Ständer hafva ock trott det ej vara med Postverkets fördel öfverensstämmande, om för ofrankerade bref stadgades högre lösen, än som motsvarar det å hvarje bref belöpande porto, äfvensom Rikets Ständer ansett nu gällande stadganden i afseende på så väl postkartorna, som brefs kringbärande genom brefdragare, böra förblifva oförändrade.
I öfverensstämmelse med hvad sålunda blifvit i underdånighet anfördt och med bifall lill E. K. Mils Nådiga framställning i fråga om tiden för de förändrade före skrifternes tillämpning, hafva Rikets Ständer alltså beslutat: l:o.
Alt, vid inrikes brefvexlingen, ett medelporto för bref, som befordras emellan de orter, der post-anstalter finnas, må, utan afseende på afståndet, bestämmas till 4 skillingar banko för hvarje lod, dock med den portomoderalion, som genom nu, gällande författningar är medgifven: 468 Expeditions-Utskottets Förslag till underd.
Skrifvelse^ N:o 468. 2:o.
Att, vid inlemnandet af bref å Postkontor eller Postexpedition, till portoafgiftens erläggande skola begagnas s. k. frimärken, hvilka böra vara brefven åsatte, inen att det likväl må pä bref-afsändaren ankomma att portot med penningar betala; 3:o.
Alt bref, som inläggas i lådor, hvilka, genom General-Post-styrelsens försorg, anbringas vid post-anstalter, äfvensom å andra ställen, der posterne färdas förbi, samt i diligenser och ångfartyg, böra vara försedda med frimärken, motsvarande portot efter brefvets vigt; skolande den, till hvilken brefvet är slälldt, i annat fall erlägga portot, så vida lian vill brefvet emottaga; 4:o.
Att frimärken skola, på sätt General-Post-styreisen derom förordnar, från Postverket utlemnas; äfvensom att 2 procent af hvad genom dylika märkens försäljning inflyter må användas till ersättning dels lill de personer, åt hvilka nämnda försäljning kan varda uppdragen, dels åt den eller dem vid Postverket, som få vidkännas besväret med och ansvaret för frimärkenas emottagande, vårdande och redovisande; 5:o.
Alt nu gällande stadganden i afseende på postkartor förblifva oförändrade; 6:o.
Att s. k. lösbref och lokalbref böra emot hittills stadgad afgift befordras samt denna afgift fortfarande tillkomma Postförvaltarne; börande likväl dylika bref, för att genom Postverkets försorg fortskaffas, i vigt icke få öfverstiga, lösbref 8 lod samt lokalbref 4 lod ; 7:o.
Att nu gällande föreskrifter angående brefs kringbärande medelst brefdragare fortfarande lända till efterrättelse; 8:o.
Att blifvande öfverskott å Postverkets inkomster må tills vidare af E. K.
M:t fä disponeras till post-anstalternes utvidgande och förbättrande samt postföringens ordnande på ett ändamåisenligare och efter tidens fordringar mera lämpadl samt för postförare mindre betungande sätt, än det närvarande, äfvensom till den ersättning åt
Postförvaltare för förlorade inkomster af lösväskor, posträkningar m. m., som skäligen kan anses böra dem tillkomma; samt 9:o.
Alt ofvan omförmälde förändrade stadganden skola tillämpas från och med den 1 Juli nästkommande år, men nu gällande post-taxor till nämnde dag bibehållas oförändrade.
Hvilket allt Rikets Ständer få härmedelst i underdånighet anmäla; framhärdande etc.
Fxpeditions-Utskottels Förslag till underd.
Skrifvelse, N:o 169. 469 N:o 169.
Uppläsl och godkändt hos Ridd. och Adeln den 27 OlU. 18S4.
Preste-Ståndet den 28 — — Borgarc-Slåndet den 31 — — Bonde-Slåndct den 3 Nov. — Rikets Stunders underdåniga Skrifvelse, angående inrullande af eli Ecklesiastik-Kollegium.
Besv. och Ekon.-Utsk:s Bet:de N:o 117.) S. A. Ii.
I afseende på de af Ecklesiastik-departementet on^fatlade fjra särskilda föremål, nemligen kyrkoväsende!, den allmänna undervisningen, fattigvården och hälsovården, hafva hos Rikets Ständer framställningar blifvit gjorda, åsyftande att visa behöflighcten af ett nytt embetsverk, benämndt Ecklesiastik-kollegium, hvilket kunde i andra instansen handlägga de ärenden, som tillhöra de tre förstnämnda, och till hvilket hälsovårds-ärendena jemväl öfverflyltades; och äro dervid, till stöd för detta förslag, anförda hufvudsakligen följande förhållanden med berörda olika förvaltningsgrenar:
Sedan Konung Carl IX besegrat katholicismens inflytande i Sverige, hade han sökt att, för kyrko- och fattigvårds-ärenders handläggning, upprätta en särskild embets-myndighet, kallad Kyrko-Rad, sammansatt af både andlige och verldslige män.
Konung Gustaf II Adolf hade äfven velat inrätta en ecklesiastik öfverstyrelse (Consistorium Geiicrale), som skulle utgjorts af 6 andlige och 6 verldslige ledamöter samt haft, bland annat, lill föremål att förvalta ecklesiastik-verket i allmänhet.
Ehuru frågan härom vid 2:ne Riksdagar förevarit och under Drottning
Christinas förmyndares samt bennes egen och Carl X:s regeringar ånyo blifvit väckt, hade den dock icke kommit till verkställighet.
Under Konung Carl XI:s minderårighet hade kyrkoväsendets angelägenheter emellertid blifvit ställda under Kansli-kollegium och i de då nyligen till Sverige eröfrade länderna inrättats Ofver-konsistorier.
Fråga om en Ecklesiastik-Öfver-styrelses införande hade sedermera blott af enskjlde blifvit väckt, intilldess emot slutet af Konung Gustaf lil:s regering Ecklesiastik-Beredningen, äfvensom Allmänna Beredningen, erhöllo emellan sig fördelade de ecklesiastika målen, men hvilka institutioner sedermera upphört, så att för kyrko-ärenden numera icke funnes någon gemensam eller oafbruten central-styrelse i andra instansen.
Erke-biskopen hade, utom åliggandet att, enligt 24 kap. 14 §.
Kyrko-ordningen, i vissa fall varna Biskoparne, icke någon väsendtlig myndighet öfver Biskopar och Konsistorier i andra stift, hvilka 470 Expeditions-Utskollets Förslag till underd.
Skrifvelse, N:o 469.
Styrelser, hvar inom sin krets och under Chefens för Ecklesiaslik-departementet omedelbara samt endast med högsta åklagare-makten delade uppsigt, vakade öfver lärans renhet och riktiga meddelande, öfver folkskolorna, kyrkotukten och förvaltningen af kyrkans medel.
Ingen Departements-chef hade dock befattat sig med visitationer i Konsistorierne; och då vissa kringresande
Inspektörer ej funnos för kyrkans såsom för åtskilliga andra allmänna angelägenheter, samt formliga berättelser om hvad som föreföll i vården om kyrkan och hennes medel, om folkskolorna och deras eftersyn, ej heller afgåfvos, vore det följaktligen tillfälligt om den Ecklesiastike
Departements-chefen egde nödig kännedom om hvad i stiftens angelägenheter sig lilldroge, hvilka ecklesiastika tillgångar der funnos och huru de användes.
Endast från de eröfrade landskapen Skåne, Halland, Blekinge och Bohus län insändes kyrko-räkenskaperne till Kammar-rätten, men omedelbart från Kontrakts-prostarne till Landshöldingarne och gingo således Konsistorierne förbi.
Af dessa åter erfores tillståndet icke oftare, än vid Pastors-ombyten, hvilka sällan förekommo, eller vid Biskops-visitationer, hvilka voro ännu sällsyntare, eller då kassabrist uppstode och vållade rättegång mot vederbörande.
Om och huru kyrkans angelägenheter vårdas vore således, mera än i andra förvaltningsgrenar, öfverlemnadt åt dithörande embetsmäns välbehag; och äfven då en Biskop ville med eftertryck handhafva sitt embete, hade han ej fria händer, utan kunde af Konsistoriales öfverröstas; hvilka förhållanden haft till följd, alt inom stiften utbildats och stadgats olika plägseder, deri enhets införande hindrades icke blott af häfden, utan äfven af Biskoparnes urgamla myndighet: kunnande, i anseende till den sjelfständighet, som Biskoparnes prest-embete medförde, Departements-chefen ej på dem hafva samma inflytande som på Landshöfdingarne.
I händelse religions-sekter uppkommo och vederbörande Konsistorium begärde förhållningsbud, hade Departements-chefen, i afseende på aflallingarnes behandling, ingen myndighet att rådfråga, och samma brist erfores i afseende på frågor om ändring i rcligions-böckerna, gudstjensten eller kyrkolagen, eller i presterskapets skyldigheter och rättigheter, i förvaltningen af ecklesiastika medel m. m.
Derest alla Konsistorierne hördes och inkommo med stridiga yttranden, till hvilkas bedömande sakkunskap i presterliga ämnen erfordrades, vore föredraganden, om han ej sjelf varit prest, i samma förlägenhet som förut; hvaremot, om ett Ecklesiastik-kollegium funnes, föredraganden antingen kunde umbära Konsistoriernes yttranden eller få de skiljaktiga meningarne genom nämnda Kollegium till ett helt sammanförda och förslag utarbetade.
I andra fall åter, såsom då fråga vore om fördelning af pastorat eller förvaltning af medel, måste, under nuvarande förhållanden, inhemtas yttranden af både verldsliga och andeliga myndigheter, eller Landshöfdingar och Konsistorier.
Särskilda kommittéer för utredande af åtskilliga bland de vigtigaste till Ecklesiastik-departementets handläggning hörande frågor hade väl tid efter annan blifvit förordnade, dock ulan att det allmänna behofvet af ett
Ecklesiastik-kollegium derigenom vore förringadt.
Samma olikhet, hvilken inom särskilda stift egt rum i kyrko-ärendens behandling, hade äfven varit derstädes rådande, i afseende på den allmänna undervisningen, ehuru samma skol-ordning gällt för alla.
Under 17:de och 18:de århundradena handhades läroverkens angelägenheter af Kansli-kollegium, intill upplösningen deraf år 1801, då, »till ernående af ett fullkomligt sammanhang i hela uppfostringsverket och till afhjejpande af de brister, som i dessa angelägna verk sig visade samt från en delad uppsigt deröfver kunde härflyta,» öfverinseende och styrelsen af uppfostringsverket odelade uppdragits åt ett Kanslers-gille, bestående af Kanslererne vid Bikets dåvarande tre
Universiteter och sedermera derjemte af flera civile embelsmän; men sedan detta Kanslers-gille redan år 1809 upplöstes, erhöll nyssbemälda under namn af Kansli - Expeditions-Utskollets Förslag till underd.
471 styrelse åter upprättade Kollegium ånyo inseendet öfver läroverken, ehuru blott till benämningen, utom hvad några stipendier beträffade.
Förbindelsen emellan Universitets-kanslererne hade då upphört och splittringen af ecklesiastik-förvaltningen derigenom ännu mera ökats; och voro sedermera kommittéer nedsalta för behandling af vissa vigtigare undervisnings-ärenden.
För den allmänna undervisningen hade således tillföl ■ene funnits, dels i Kansli-kollegium, dels i Kanslers-gillet och Kansli-styrelsen, ett centralt förvaltningsverk i andra instansen, äfven omfattande Lniversiteterne, men hvilket numera upphört.
Elementar-läroverkens vård vore, lika med kyrkans, splittrad emellan tolf Konsistorier, hvartill i■ hufvudstaden komme en af prester och lekmän sammansatt Direktion; egande dock Biskoparne i läroverksfrågor ett större oberoende af Lektorerne och ett större inflytande på dem, än i kyrkans angelägenheter.
Universiteterne kunde väl hafva särskilda Kanslerer, men i sednare tider hade Rikets Kron Erinsar förenat samma befattning för båda, hvadan Departements-ehefen ej haft att ekämpa den skiljaktighet i åsigter och behandling af Akademiernes angelägenheter, hvilken egt rum, då hvartdera Universitetet haft sin särskilda Styresman, men deremot måst erfara svårigheten att, utan uppoffring af sitt embetes myndighet, med nödig grannlagenhet behandla Universiteternes Styresmän, då desse voro Kongl. Prinsar.
Deras ställning gjorde dem, äfven i embets-utöfningen, ansvarsfrie, hvilken omständighet, enär de voro ensamme beslutande, för Departements-chefen försvårade sammanhållningen och skötandet af den allmänna undervisningen, hvars vård vore ännu mera än kyrkans söndrad mellan skiljda och olika myndigheter.
Elementar-läroverken, ehuru utgörande hufvudstammen för de öfriga, saknade också ännu både stadgad Skolordning och ständig stat.
Ofver läroverkens tillstånd, likasom öfver kyrkoväsendets, bade inspektioner uteblifvit.
Förmedelst inrättandet af ett jemväl för folkundervisningens befrämjande behöfligt
Ecklesiastik-kollegium undanröjdes äfven behofvet af flera eller större kommittéer för kyrkans, läroverkens eller fattigvårdens ärenden, än i andra förvaltningsgrenar, hvarförutan ibland Kollegii ledamöter skulle kunna utses inspektörer, utan att Departements-chefen behöfde att dertill, om ej undantagsvis, påräknas.
Hvad derefter fattigvårds-ärendena angick, så hade i 17:de århundradet hospitalen och barnhusen först hänförts under Kansli-kollegium, men sjukvården i andra instansen derefter blifvit afsöndrad till ett Collegium Medicum, äfvensom, och genom Kyrkolagen, sjukstugorna eller de egentliga fattigstugorna, jemte hospitalen, ställdes under Landshöfdingarnes och Biskoparnes samt lägre verldsliga och andeliga myndigheters, eller ock hvarje församlings, särskilda vård, hvarvid alltsedan förblifvit.
Öfverstyrelsen af hospitalen och barnhusen åter hade under påföljda tiden varit åtskilliga myndigheter uppdragen intill stiftandet år 1787 af Serafimer-Ordens-gillet, hvilket, enligt dess ännu gällande instruktion, skulle hafva öfverinseende öfver alla hospital och barnhus, Stockholms stads barnhus likväl undantaget.
Serafimer-Ordens-gillets befattning med fattigvården kunde dock numera anses obetydlig, emedan blott 3:ne barnhus, nemligen Malmö, Lidköpings och Gustafsbergs vid Uddevalla, för närvarande stöde under dess inseende; och om än genom Landshöfdingarne från Gillet utdelades uppfostringsbjelp åt fattiga barn, vore likväl
Gillets befattning för öfrigt inskränkt egentligen till sjukvården och förnämligast den, som rörer sinnessvaga.
De egentliga fattigvårdsärendena från församlingarne hade sedan äldre lider i första instansen afgjorts af Konungens Befallningshafvande, hvarifrån de numera fullföljdes hos Kammar-rätten.
Såmedelst vore dock endast för tvister om fattigförsörjning en eentral-mvndighet i andra instansen, deremot i ärenden, rörande stadfästelse af fattigvårds-reglementen eller stadgar för fromma stiftelser, der fattiges försörjning, undervisning, sysselsättning och sjukvård understundom i förening förekommo, någon myndighet icke funnes att af Depar - Bxpeditions-Vtskoltets Förslag till underd.
Skrifvelse, N:o 469. temen ts-chefen rådfrågas, helst Kammar-rätten, som voCe en domstol, icke torde lämpligen kunna anbefallas att deröfver sig yttra.