Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
För att emellertid genast klargöra min stånd- punkt, sedan jag uttalat ofvanstående, efter hvad det säkerligen kan tyckas mången, min- dre korrekta uppfostringsmaxim, skyndar jag att, innan jag går vidare, förutskicka den upplysande anmärkningen, att ordet blyghet här ej begagnas i motsats till oblyghet, ej heller såsom synonym till vare sig blygsam- het eller försynthet, om ock å andra sidan det ej kan nekas, att blygheten verkligen står i en viss skyldskap till dessa dygder.
Jag skulle anse det som ett helgerån, om de unga beröfvades deras ålders mest specifika behag, den blygsamhet, som lik violens doft tjusar och gläder en hvar, som nalkas dem, och af framfusiga ungdomar är jag visst ingen vän.
Nej, den blyghet, jag vill varna för, är denna sinnets försagdhet, som gör att man ryggar tillbaka för allt, som går ur det dag- liga hjulspåret — ofta nog en orsak till att det steg ej blef uttaget, som skulle ledt framåt • — som kommer en att rodna, blekna och tappa fattningen i hvart läge af lifvet, som gestaltar sig olika mot det vanliga; denna skygghet för att gripa sig an med något obe- kant eller för att säga ut sin mening; ja, i allmänhet denna bäfvan för saker, som icke äro att bäfva för och framför allt och i all synnerhet denna förlamande människofruktan.
Då denna blyghet får växa och frodas, blir den till ett verkligt lidande för den människa, i hvilkens sinne den slagit rot, ja, den kan rent af erfaras som ett fysiskt illamående: och hvad värre är, den blir henne till skada, i det att den verkar som en hämsko på hen- nes handlingskraft och till och med kan för- hindra en eminent begåfning att göra sig gällande.
Därför att blygheten gör oss oför- mögna att med något hopp om framgång upp- taga den kamp, till hvilken lifvet uppford- rar, är det dess utrotande hos barnet måste framhållas som ett viktigt moment i upp- fostran, ingalunda därför att den i någon män vore att hänföra till de egenskaper, hvilka förklena karaktären eller nedsätta det person- liga värdet.
Tvärtom skall man ej sällan spåra den hos mycket nobla naturer, och den är snarare än som något annat att betrakta som en sjuklighet i sinnet, antingen vidhäf- tande som naturanlag eller alstrad genom ogynnsamma lefnadsförhållanden, hvarför det ock vore egentligare att tala om dess botande än om dess utrotande.
Åfven om vi än aldrig så lifligt önskade det, kunna vi ej för våra barn inrätta en ny, mera ideel tingens ordning: ut på världs- marknadens bullrande torg måste de en gång, och där hörs tyvärr ej den, som ej kan ropa högt; i kappränningen på lifvets täflingsbana få de lof att deltaga, och då duger det ej att blygt stå och vänta.
Existensvillkoren kunna vi ej förändra för dem, men hvad vi kunna göra är att dana och fostra barnen så, att de kunna bestå under dem.
Och hit hör då, utom mycket annat, att man hos dem borttager all mäuniskofruktaa, all sjuk- lig pjunkighet, all onödig rädsla, och gifver dem med på färden en tillräcklig portion oför- skräckthet och själftillit.
Ingen framhåller den, som ej framhåller sig själf, han må nu vara än aldrig så rikt utrustad / ingen blir uppsökt och erbjuden ett lefvebröd, han må nu vara i än aldrig så stort behof däraf.
Nej, i kampen för oberoende och samhälls- ställning, för erkännande och namn och för brödet först och sist gäller det att åter och åter träda fram, utan att låta sig afskräcka af de första nederlagen, att söka och åter söka, utan att fälla modet, för att man tör- hända mötes af en högdragen reservation, isande likgiltighet eller sarkasmer och sårande utfall.
Mer än ett snille gick förloradt för sin samtid och dog i svält just på grund af sin naturs skygga tillbakadragenhet.
Men gick det snillet så, huru många ha då ej fått enahanda erfarenhet, ehuru samtid och efter- värld därom veta intet!
Det har blifvit sagdt, att den, som vill fram i världen, måste ringa i storklocka för sig, och, med någon modifi- kation, måste man instämma i detta yttrande.
Men icke blott sedan han hunnit ett stycke fram i lifvet, får han erfara, huru försagdheten ligger honom emot; redan pä, dess föjsta sta- dier eller under förberedelsen för det blifvande kallet kan den hafva en menlig inverkan.
Jag tänker på examenspröfningarna.
Examinato- rer och lärare skola kunna intyga, att det understundom händer de kunnigaste exami- nanderna att » tappa hufvudet » vid dessa för- hör till följd af den förlägenhet, i hvilken de råka, då så många främmande blickar äro riktade på dem, medan åter rätt medelmåttiga kamrater, hvilka känna sig obesvärade och lugna, rent af kunna utmärka sig vid dessa
256 utomordentliga tillfällen.
Och när de offent- liga examina betyda så mycket i vårt sam- hällslif, bör det ej då ligga oss mödrar om hjärtat att i dem ej skicka upp försagda söner och döttrar, hvilka på grund af en endast yttre brist skulle löpa risken att falla igenom, äfven i det fall att de innehade det erfor- derliga kunskapsmåttet?
Det är nu visserli- gen sannt, att rädslan kan vid en examen bemäktiga sig äfven den under vanliga för- hållanden minst timide, men däraf förstår man ju lätt, huru mycket mer den motsatta natu- ren då skall lida.
Umgänget med människor, hvilket bör vara — jag vill emellertid ej påstå, att det alltid är det - — en förströelse och en vederkvickelse, blir för den blyga en plåga.
Jag hörde en gång en mycket tillbakadragen ung flicka säga, att hon aldrig fann något nöje i de lustbar- heter, som ungdomen i allmänhet skatta så högt, att hon alltid hade tråkigt » borta » och pinades af att tala vid främmande personer.
Till all lycka hörde hon ej till dem, som för sin utkomst behöfva taga en examen, behöfva söka arbete, behöfva på ett eller annat sätt uppträda inför allmänheten, men det finns nog många, som behöfva detta och lika fullt känna som hon, och dessa äro i sanning att beklaga.
Och för den man eller kvinna, sora, till följd af den eller den särskilda gåfvan, vet sig af naturen bestämd för det offentliga lifvet, kan det nära nog betecknas som en olycka att behärskas af den sjukliga känsla, vi här tala om.
Liksom den uppblåste går åt motsatta ytter- ligheten och yfves öfver sig själf, går den blyga och smått skäms.
Detta är visserligen för andra ej vedervärdigt som det förra, men sannerligen det är rimligare.
Ty äfven om en person befinner sig i en obemärkt lefnads- ställning eller är mindre bemedlad, bör han i medvetande om sitt människovärde bära sitt hufvud upprätt, för så vidt nämligen han lefver hederligt och fyller sin plikt.
Den blyge är icke lycklig; han känner sig ej » å son aise » annat än de stunder, han får till- bringa i sin kammare.
Dessa söker han följaktligen öka och uttänja och slutar kanske sitt lif som en enstöring, glömd och öfvergif- ven af världen, nedgräfvande de pund, för- synen skänkt honom att ockra med.
Ty allt stillastående är, som hvar man vet, natur- stridigt.
Blygheten hör emellertid lyckligtvis ej till de obotliga åkommorna.
En af vårt lands mest bekanta politiska män har omtalet, att han i grunden hade en mycket blyg natur och att det vållade honom ett obeskrifligt obehag att i början af sin bana uppträda och tala offentligt.
Han lyckades likväl efter hand göra sig fullkomligt till herre öfver denna känsla, och väl minst af allt har han af såväl meningsfränder som motståndare blif- vit hållen för timid.
Men samma regel gäl- ler om ifrågavarande onda som om allt annat, att ju förr början göres att motarbeta det, dess lättare går det tillbaka.
Det är därför vi böra vara uppmärksamma på barnen, och så fort vi upptäcka det, genast ingripa där- emot.
Huru råda bot?
Såsom redan blifvit påpekadt, är blygheten understundom medfödd, men torde ej så sällan vara uppsprungen ur den första uppfostran och de förhållanden, under hvilka barnaåren blifvit tillbragta.
Det finns föräldrar, hvilka i bästa välme- ning hänvisa sina barn till barnkammaren, plus köket, och till tjänarnes ständiga säll- IDUN skap.
Men detta är af flere skäl ej för- delaktigt för dem.
D e lära ej där » vett », blifva lätt tafatta och människoskygga, ja, kunna rent af blifva simpla i tal och fasoner, något som de längre fram själfva uppfatta och som då alstrar förlägenhet hos dem.
Hvad man än, med eller utan fog, må invända där- emot — i föräldrars, anhörigas och öfver hufvud taget i bildade personers sällskap fara barnen bäst.
Och när i hemmet bekanta och vänner äro samlade, låt då barnen en stund vara inne i salongen.
Gratis inhämta de därvid konsten att skicka sig belefvadt — ett godt preservativ mot blyghet.
Ett ur pedagogisk synpunkt sedt lika far- ligt missgrepp som att i barns närvaro upp- repa deras kvickheter och skratta åt dem är att säga till ett barn, att det är dumt, fult eller obehagligt, ty därigenom beröfvar man det det själfförtroende, det i lifvet så väl be- höfver.
Jag såg en liten flicka, hvilken hvarken var vanlottad i fråga om behag eller förståuds- gåfvor, till följd af en omogen omgifnings ständiga kält om att hon hade uppnäsa, gick illa m. m.
— antagligen ett välment försök att borttaga egenkärleken hos henne — blifva så blyg, att hon knappt vågade öppna mun- nen i främmandes närvaro, och börja antaga ett generadt sätt, hvilket hon ännu som upp- växt till en del behåller.
Blommor skola vattnas, ansas, ha sol och luft, men tåla ej vidröras.
Så ock barn.
Understundom ser man mödrar kläda sina barn på ett sätt, som afsticker mot det bruk- liga.
Anledningen härtill är svår att fatta.
Men oklokt är det i högsta grad.
Barnet erfar obehag af att väcka undran på gatan eller i skolan och blir stelt, onaturligt och besväradt.
Mot en dylik dårskap måste man i barnens intresse protestera.
Leder nu blygheten sitt ursprung från några yttre förhållanden såsom de nämnda eller till exempel att familjen lefver i betryck och mycket isoleradt eller att barnet inför kam- raterna känner sig generadt för ett eller annat i hemmet, brukar den gifva med sig, då dessa förhållanden förändras, eller då den lilla plan- tan omflyttas i tjänligare jordmån.
Svårare är det att öfvervinna den medfödda blygheten, enär denna är alldeles omotiverad.
A f egen erfarenhet vet jag, att den är af envis natur och att det fordras både tålamod och vishet af den moder, som skall kunna komma sitt barn till hjälp i denna sak.
För det första får hon ej förtröttas vid den dagliga exercisen, så tråkig den än kan före- falla henne, och huru benägen hon än må känna sig att lämna det blyga barnet i fred.
När ett bud skall sändas, ett ärende uträttas, låt gossen ej » slippa »!
När vänner komma på besök, glöm ej att ropa in honom för att hälsa!
Tillfällen af dylikt slag, lämpliga för bortnötandet af blygheten hos den lille, förekomma dagligen i ett hem.
Lämna dem ej obegagnade!
Och hvad skol- arbetet vidkommer, så iakttag noga, att ditt barn ej lär sig sina lexor till hälften eller till tre fjärdedelar, utan helt och fullt.
Osäker- heten i lexan förvirrar barnet och ökar ytter- ligare dess naturliga blyghet, då däremot det är en god hjälp mot denna åkomma att det vid lektionen känner sig riktigt sadelfast.
Och när barnen börja utveckla sig till yng- ling och jungfru, huru viktigt är det ej då, att vi söka bibringa dem en rätt syn på tin- gen och på människorna, så att de ej låta imponera på sig af all den humbug, som öfver allt skall möta dem!
Ja, äfven om det icke är humbug, krymper dock allt jordiskt och 1894 intager andra dimensioner, när det betraktas i evighetens ljus.
Må man lära dem, att det icke är godt att i sin föreställning sätta upp människor på höga piedestaler och sedan dar- rande krypa i stoftet vid deras fötter!
A c k, sedda på nära håll äro äfven de, som hunnit några trappsteg högre på samhällsstegen eller lyckats samla en ansenligare förmögenhet, icke så synnerligt märkvärdiga!
När jag varnar för människofruktan, har jag en stor aukto- rietet för mig i honom, som sade: Radens icke för människorna!
men vet lika fullt, att jag med detsamma är inne på ett område, där det kan vara svårt nog att peka på den gyllene medelvägen.
Icke bör man borttaga hos barnen respekten för föräldrar och lärare, hos underordnade den égard, de äro skyldiga öfverordnade o. s. v.; långt därifrån.
Men räddhågan skall icke finnas, denna ängsliga förvirring, i hvilken man understundom råkar, kanske icke så mycket inför den verkliga öfverlägsenheten, den sanna högheten, som fastmer inför rätt medelmåttiga personer, hvilka älska att omgifva sig med en viss prestige, afsedd att imponera.
Har det ej möjligen händt dig, att du känt dig tillintetgjord inför det högdragna sätt eller den nedlåtande blick, hvarmed du blifvit hälsad af någon pösande parveny, eller att du rodnat för den min af nonchalans, bvarmed betjänten i ett patricier- hem bjudit dig stiga in, sedan han på kortet läst ett » plebejiskt » namn?
Jag vill minnas det är Montaigne, som på ett ställe säger: » I l faut prendre les choses humaines plus grossiérement, » och denna vis- hetsregel kan vara god för litet hvar att ha med sig på färden genom lifvet.
Det ligger i mångens natur en benägenhet att skrufva upp helt vanliga förhållanden till något utom- ordentligt, att af obetydligheter göra saker af vikt för att sedan gå och grufva sig för dem.
Men detta är icke godt.
Må man i stället lära de unga att » resonnera med sig » samt uppmana dem att bjuda till att taga allting så enkelt och naturligt som möjligt, ty det är visst och sant, att » allting gaaer ba:dre, hvis man läder, som det icke vore så meget med den sägen. » Ett Karlbergsminne.
Fragment af Mari Mihi.
Ila gästerna hade farit så när som på den gamle glade kapten Wendels, hvilken äm- nade ligga kvar på Wäringe.
Juninatten var så ljus o c h sval.
Solen hade inte lust att gå ned ordentligt, den gömde sig bara ett litet tag bakom skogstopparne borta på andra sidan sjön för att en stund därefter färga österns skyar i purpur och guld.
— » Innan vi krypa till kojs, kunna vi gärna ta en pipa nere i mitt rum, » före- slog morbror Claes.
» Eller kanske du är sömnig, Arvid? » » Inte ett dugg, » bekräftade jag och följde de båda gamle ned i biblioteket, en stolt benämning, som man gifvit rökrummet på Wäringe.
Mina vänner, finnes det något hemtrefligare än att en vacker sommarnatt sitta i rökrummet på ett gam- malt gods, begrafvet djupt nere i Sörmland, och höra en gammal farbror berätta sina gamla ung- domsminnen?
Finnes det något ärevördigare än en långskaf- tad, silfverbeslagen sjöskumspipa, brun och besk af ålder och trogen tjänst?
Just på ett sådant gammalt gods satt jag nu denna vackra juninatt, just en sådan där gammal farbror hade jag i sällskap, just ur en sådan där gammal sjöskumspipa, omsorgsfullt stoppad med holländsk knaster, drog jag lättjefullt tjocka dof- tande rökmoln.
IDUN 1894 » Hör du bror Wendels, hur kommer det sig att du alltid drar på mun, då du ser grefvinnan Lil- jeconvaljenstolpe; j a g märkte det just i kväll vid supén, » utlät sig morbror Claes.
» Å, det är en vidlyftig historia, » förklarade kap- tenen.
» Den sammanhänger med den enda diplo- matiska fint, som Rutger Wendels någonsin gjort. » » Berätta den, snälla farbror, j a g behöfver något sömngifvande. » » Jo, ser herrarne, saken är den, att Jacquette Ingertz en gång kostade några af mina Karlbergs- kamrater 22 halfvor punsch + 8 stora toddar. » » Hur i Herrans namn är det möjligt, » utropade morbror Claes med ett kluckande olympiskt löje.
Med orubbligt allvar lutade sig Wendels tillbaka i den skinnklädda länstolen o c h tycktes samla sina spridda tankar, medan han drog de första, vällustiga dragen ur pipan.
— Så började han: » I min ungdom — sådär au milieu du siécle — bjöd jag henne jämte tvänne andra unga damer på en Karlbergsbal.
Som du vet, har Jacquette just aldrig utmärkt sig för någon bländande skönhet eller för några särskildt märkliga själsegenskaper.
Därför brukade man oftast dra sig för att bjuda upp henne, och j a g skulle nog aldrig heller ha inviterat denna persona ingrata, om det ej berott på särskilda omständigheter.
Men en vacker dag springer hennes kära pappa, kommerserådet, fatt mig på Norrbro och säger i ömklig ton med andan i halsen: » Käre bror, Jacquette väsnas alldeles horribelt därhemma, för att hon ej blir bjuden på Karlbergsbalen.
Det har gått så långt, att hon förebrår mig, fattig stackare, att jag blifvit kommerseråd i stället för militär.
Skulle du kunna skaffa henne invitation till festen, vore jag dig evigt tacksam. » — Mina affärer voro på den tiden af det slag att ett kom- merseråds » eviga tacksamhet » var högeligen efter- slräfvansvärd.
På goda grunder sände j a g henne således ett inbjudningskort, som för den närmaste framtiden skulle betrygga husfriden h o s det stac- kars beskedliga kommerserådet o c h hans familj.
» De tvänne andra unga flickorna däremot voro af annan kaliber.
Vackra, glada, anspråkslösa, hjärtliga o c h blåögda, hörde de till dem, som ung- domen skänker sin varmaste hyllning, skalderna sina skönaste sånger, med ett ord, sådana där små hjärtklämmor, s o m vi alla ha svärmat för på den glada tid, då skräddareräkningarna hopade sig i bredd med kärleksbrefven i våra skrifbords- lådor.
Jag var således skäligen säker på, att Jacquette skulle bli en så kallad » panelhöna », me- dan de båda andra redan vid sin entrée skulle bli utsatta för formlig stormning.
Dagen före balen •vände j a g mig därför till ett dussintal af mina kamrater med förfrågan, om de ämnade dansa med fröknarna D.
» Det var en fråga det. » » Ja, men hvar dans kostar en half punsch,&gt; upplyste jag.
» Å, inte värre än så, » kom det enstämmigt från dem.
» Allihop skulle gärna ha pantat bort det dyrba- raste de ägde för en vals.
Sådan var ungdomen då för tiden.
Eld o c h lågor, så det sprakade.
— Hurudan är den nu, du Arvid? » » Jag vet inte, » sade jag.
» Jag är j u tjugutvå år gammal. » » Ack förlåt, jag kom j u inte att tänka på, att du hunnit gubbåldern!
Men, lika godt.
Då de tolf lycklige fått teckna upp sina namn på de båda programmen, samlade jag ihop ett annat dussin officersaspiranter.
» Hvilka af er ämna dansa med Jacquette In- gertz? » » Allmän tystnad.
» Hör på, » sade jag.
» För hvarje dans ni bju- der upp henne till, bjuder jag er på två halfvor punsch.
Maken till anbud göres er aldrig mer på den här planeten. » » Vid dessa mina ord uppklarnade deras anleten småningom.
» En känd vivör, det var Jonathan Carl Sigismund Liljeconvaljenstolpe, allas vår Sven Dufva, anteck- nade sig till och med för tre danser.
» För ser du bror Wendels, » yttrade han på sitt långsamma högtidliga sätt, » sex halfvor punsch äro i alla fall sex halfvor punsch. » » Detta märkliga yttrande ville ingen af de när- varande bestrida, allraminst j a g, o c h programmet fulltecknades nära nog lika hastigt som de båda andras.
— I detta ögonblick kände jag en före bråelsens stämma inom mig.
Jag hade förfelat min kallelse, hade kastat bort min lycka.
Jag kunde ha blifvit en stor man, kunde ha blifvit hofrättsnotarie.
Juridikens o c h diplomatikens irr- gångar lågo lika klara för mig som Nordostpassa- gen för Nordenskiöld.
Orsak att vara stolt hade jag också, ty jag betviflar starkt, att själfva hans eminens kardinalen — hertigen af Richelieu o c h Fronsac — skulle kunnat förmå ett dussin skönhets- dyrkande kadetter att dansa med en flicka, hög- färdig som en påfågel, dum som en gås och snatt rande som en skata.
» Balen aflöpte emellertid till allas belåtenhet, ja, till och med jacquette såg mindre surmulen ut än vanligt.
— Då man sagt hvarandra godnatt, da- merna blifvit upphjälpta i vagnarna o c h do sista ögonkastasten vexlade genom de immiga landå- fönslron, upptäckte j a g vännen Liljeconvaljenstol- pe, som stod på borggården och betraktade månen med en en energi, s o m skulle hedrat den mest intensive stjärnkikare.
— Jag insåg genast, att » den stora lyckan » hade öppnat sina porlar på vid gafvel för Sven Dufva, o c h att han nu sam i ett haf af sällhet.
Då jag kom närmare, vände han mot mig ett ansikte, s o m sade mer än ord, och i det han lade handen på min axel, frågade han med en af rörelse halfkväfd röst: » Är du alldeles säker på, att gubben Ingertz är millionär? » » Absolut; det vet hela Stockholm för öfrigt. » » Ock att han har bara en enda dotter. » » Ja, det vet också hela Stockholm. » » Jonathan Carl Sigismund blef nu fullkomligt öfverväldigad af rörelse.
» Min gamla dröm, min gamla dröm, som ändt- ligen skall förverkligas, » stönade han.
Sven Dufva var den sisla människa i världen som j a g skulle kunnat misstänka för att kunna gå o c h bära på drömmar, hvarför j a g bad honom förklara sig tyd- ligare.
» Och så kom det stötvis i korta meningar, af- brutna af snyftningar.
» Fideikommissarie, ser du.
Inteckningar i lån- ga banor.
Slottet, ett gammalt råttbo.
Sko- garna nedhuggna.
Fattig som Lazarus.
Såld för en million.
Bra betaldt för Sven Dufva.
Ger kärleken på båten, bara Stjärneboholm.
Är född där, vill dö där.
Har drömt o m den gamla glansen igen, du f ö r s t å r.
» Jag blef nästan rörd.
Det var kärleken till fä- dernetorfvan, till det gamla förfallna Sljärnebo- holm, som kommit honom att binda sitt öde vid Jac- quette Ingertz.
Stackars Sven Dufva.
Fast kamra- terna drefvo med hans tölpiga yttre o c h hans tröga hufvud, fanns det dock ett hjärta i bröstet på ho- nom, ett hjärta s o m offrade allt för att återse det gamla hemmet som det fordom varit.
— Skulle någon människa hafva trott vännen Liljeconval- jenstolpe o m ett sådant Don Quijotteii, då man ser hans själfbelåtna, uttryckslösa hvardagfysio- nomi.
» Ja, mina vänner, » slöt farbror Wendels i det han reste sig och knackade ur sin pipa.
» Lifvet är en stor maskerad med idel röfvare o c h clowner, bå- dadera vanligen lika triviala.
Men slit bort den bi- stra masken, ryck af dem narrkåpan — o c h du skall se ett hjärta, som blöder, ett öga som tåras.
God natt, mina herrar.
— Nej se så vackert solen går upp.
Vi få bestämdt vackert väder till slåt- tern. » Läkarehonorar.
N å g r a siffror o c h e n u p p m a n i n g.
H älsan anses ju med skäl för lifvets hög- sta goda, och därför har ock i alla ti- der folk, » som så hafva kunna », betalat herrar läkare oerhörda summor för deras tjän- ster.
Särskildt ha enskilda » specialister » bland läkarne förvärfvat kolossala förmögen- heter, under det dock det stora flertalet af medicinare — förr liksom nu — fått nöja sig med en mera blygsam lott.
Påfve Honorius den fjärde tillkallade under en sin sjukdom år 1 2 8 2 den berömde läkaren Thaddäus från Florens, men denne kom till Rom, först sedan man lofvat honom 1 0 0 guldstycken.
Denna fordran var dock själfve påfven för dryg, och han protesterade därför efter sitt tillfrisknande mot dess utbetalande.
Men läkaren var tydligen äfven en slipad diplomat, ty han svarade: » H v a d?
Skulle kristenhetens hufvud vara för mindre än alla de små grefvar och furstar, som betala mig hundra dukater för hvarje dag? » Dessa ord 257 gjorde verkan hos Honorius.
Han betalade ej blott den begärda summan, utan skänkte läkaren dessutom 1 0, 0 0 0 dukater extra.
Ludvig X I af Frankrike betalade doktor Jacques Collier för sju månaders behandling den för de tiderna högst betydliga summan af 1 0 0, 0 0 0 thaler.
I den nyare tiden är det i synnerhet de berömda kirurgerna, som begära och erhålla kolossala summor för operationer.
Dylika » stora specialister » beräkna för äfven jäm- förelsevis lätta operationer honorar, där man blott täljer med tusenden, och måste dessa herrar företaga resor i och för operationen, så betalar man därför en » förmögenhet ».
Så erhöll direktören för staden Berlins sjukhus, doktor Hahn, för en resa till England, som han gjorde för att utföra en struphufvuds- operation på det rika hofrättsrådet Williams, 1, 0 0 0 pund sterling, alltså öfver 1 8, 0 0 0 kr.
Dylika honorar äro icke sällsynta och i viss mån äfven berättigade, emedan genom en så- dan resa en specialist lider stort afbräck i sin ordinarie praktik.
H o s de största opera- törerna kan man godt uppskatta dagskassan i form af professorslön, klinik, privatförfråg- ningar o. s. v. till 1, 0 0 0 kronor.
D e ame- rikanska läkarne fordra — nota bene, om de äro » ryktbara » — ännu mycket högre honorar än de europeiska kollegorna.
Läkareräknin- gar på 1 0 0, 0 0 0 kronor och däröfver före- komma mycket ofta.
Det styfvaste i den vägen prestera läkarne i Argentina.
Den österrikiske konsul Schnabl berättar i sin bok om » Buenos-Ayres »: » Det finns ingen be- stämd taxa, och läkaren kan efter förhållan- dena skrufva upp sitt pris så högt han be- hagar.