Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Detta slag af oärlighet betraktades af dem tydligen icke som stöld, utan som ett lofligt handelsknep.
Det anförda fallet var ej det enda som bevisade, att tschuktscherna anse bedrägeri i handel icke allenast fullt berättigadt, utan nästan förtjenstfullt.
Medan deras egna saker alltid voro förfärdigade med stor omsorg, var allt hvad de enkom gjorde åt oss ytterst slarfvigt hopkommet, och de voro sällan nöjda med det pris som erbjöds, innan de blifvit öfvertygade derom, att de ej kunde få mera.
Då de sågo, att vi gerna önskade få ripor, utbjödo de från sina vinterförråd åt oss under detta namn en lika tecknad, men föga matnyttig unge af Larus eburneus.
När jag med förtjusning köpte den i ungdrägt mycket svåråtkomliga och derför för ornitologen värderika fogeln, drog sig ett sjelfbelåtet leende öfver säljarens anletsdrag.
Han var tydligen stolt öfver sitt lyckade knep.
Någon fördom hindrade, såsom ofvan nämndes, tschuktscherna att afyttra sälhufvuden, oaktadt vi, för att få reda på de härvarande arterna, bjödo höga pris för dem. »Irgatti» (i morgon) eller »Isgatti», i fall löftet gafs af en qvinna, var det vanliga svaret.
Men löftet hölls aldrig.
Slutligen kom en pojke och lemnade en hufvudskål, som han sade härröra af en säl.
Vid närmare påseende befans den dock hafva tillhört ej en säl, utan en gammal hund, hvars hufvud man tydligen ansåg sig utan fara för jagten kunna lemna åt de hvita trollkarlarne.
Denna gång gick det sämre för utprånglaren än vid riphandeln.
Ett par af kamraterna företogo sig nämligen att i de andra tschuktschernas närvaro skämma ut pojken och skratta åt, »att han, en tschuktsch, kunde vara nog dum att begå ett dylikt misstag», och det tycktes verkligen, som om hånet här fallit i god jord.
En annan gång, medan jag hade min vakt i ishuset, kom en inföding till mig och berättade, att han skjutsat en man från Irgunnuk till fartyget, men att mannen ej betalt honom, utan bedt mig derför lemna en låda tändstickor.
Då jag derpå svarade, att han redan på fartyget måste hafva fått rikligt betaldt för sin skjuts, sade han med ynklig ton:
»blott en mycket liten bit bröd».
Han blef ej det ringaste förlägen, då jag endast skrattade åt den, som jag väl visste, osanna uppgiften och ej gaf honom hvad han begärde.
Vanligen lefva tschuktscherna i engifte, endast undantagsvis förekommer tvegifte, såsom fallet var med den förut omnämnde Tschepurin.
Det föreföll, som om hustrurna skulle vara sina män trogna.
Endast sällan inträffade fall, då qvinnorna, ovisst om på skämt eller allvar, tillkännagåfvo, att de önskade sig en hvit man till älskare.
En icke just genom skönhet och renlighet framstående qvinna sade t. ex. en gång, att hon haft två barn med tschuktscher, och att hon nu ville skaffa sig ett tredje med en af skeppsfolket.
De yngre qvinnorna voro sedesamma, ofta ganska täcka, och kände tydligen samma behof att väcka uppmärksamhet genom små koketteri-konstgrepp som Evas döttrar af europeisk ras.
Såsom en yttring af qvinlig behagsjuka får man väl ock uppfatta deras egendomliga uttal af språket.
De ersätta nämligen, då de vilja vara intagande, männens r-ljud med ett lent s; korang (ren) uttalas af qvinnorna såsom kosang, tirkir (sol) såsom tiskis o.s.v.
Qvinnorna äro mycket arbetsamma.
Ej allenast barnens skötsel, matkokningen, issmältningen, städningen i tältet, sömnaden m. fl.
»qvinnoarbeten» verkställas af dem, utan de mottaga fångsten, om vintern i tältet, om sommaren vid Tschuktschiska bensniderier. 1.
Hund af ben 1/1. 2, 3. Harar 1/1. 4.
Qvinna bärande sitt barn på axlarne 2/3. 5.
Blötdjur från insjöarna (Branchypus?) 1/1. 6.
Missfoster 1/1. 7.
Räf 1/1. 8.
Djur med tre hufvuden 2/3. 9.
Sjöstjerna 1/1.
Fisk 1/1.
stranden, stycka den, hjelpa till vid fisket, åtminstone när det sker i tältets närhet, samt verkställa den ytterst besvärliga garfningen af hudarne och tillreda sentråd.
Om sommaren insamla de »grödan» på ängarne och bergsluttningarna i tältens granskap.
De äro derför oftast hemma och ständigt sysselsatta.
Männen hafva på sin lott att genom jagt och fiske skaffa familjen föda ur djurriket.
De äro för detta ändamål ofta på längre utfärder.
I tältet är mannen för det mesta sysslolös, sofver, äter, sqvallrar, jollrar med barnen o.s.v., i fall han ej fördrifver tiden med att i all maklighet iordningställa sina jagtredskap.
Inom familjen eger den allra utmärktaste endrägt rum, så att vi aldrig hört något hårdt ord vexlas hvarken mellan man och hustru eller mellan föräldrar och barn, ej heller mellan det gifta par, som eger tältet, och de ogifta, som tillfälligtvis bebo detsamma.
Qvinnans myndighet tyckes vara ganska stor.
Vid uppgörandet af vigtigare byten, äfven af vapen och fångstredskap, rådfrågas hon i regeln, och hennes råd följas.
En mängd saker, som utgöra qvinnoredskap, kan hon bortbyta på eget ansvar eller på annat sätt använda efter godtycke.
När mannen genom byte förvärfvat sig en bit tyg, tobak, socker eller dylikt, lemnar han det oftast till förvaring åt hustrun.
Barnen hvarken agas eller bannas, men de äro dock de mest höfviska jag någonsin sett.
Deras uppförande i tältet kan fullt jemföras med de bäst uppfostrade europeiska barns i förmaket.
De äro kanske mindre yra än våra, men dock begifna på ungefär likartade lekar, som de hos oss på landet brukliga.
Äfven leksaker begagnas, t. ex. dockor, leksaksbågar, en tvåvingad leksaks-väderqvarn o.s.v.
Om föräldrarne erhålla någon läckerhet, låta de alltid barnen få hvar sin bit, och något gräl om storleken af hvart barns andel ifrågakommer aldrig.
Om en sockerbit lemnas åt ett af barnen i en flock, låter det den gå ur mun i mun laget om.
Likaså erbjuder barnet mor och far att smaka på den sockerbit eller det brödstycke det erhållit.
Redan i barnaåldern äro tschuktscherna ytterst tåliga.
En flicka, som föll ned från skeppstrappan med hufvudet förut och härvid fick ett så häftigt slag, att hon nästan var bedöfvad, utstötte knappt ett klagorop.
En starkt påpelsad pojke om 3 till 4 år, som föll ned uti ett i isen på skeppsdäcket upphugget dike och till följd af sin oviga drägt ej sjelf
kunde resa sig, låg tåligt stilla ända tills han blef bemärkt och upphjelpt af en bland besättningen.
Tschuktschernas mest besvärliga lyte är en af ingen sjelfkänsla begränsad benägenhet för tiggeri.
Troligen uppväges den af obegränsad gästfrihet och stor inbördes gifmildhet samt betingas kanske ofta af verklig nöd.
Men de blefvo dock derigenom verkliga plågoandar, som stälde ej allenast vetenskapsmännens och officerarnes, utan äfven manskapets tålamod på hårdt prof.
Den godmodighet, med hvilken de härvid
Tschuktschisk docka. 1/8 af nat. storl.
bemöttes af våra sjömän, står öfver allt beröm.
Något spår till missämja mellan infödingarne och oss egde aldrig rum, och jag har allt skäl att förmoda, att de länge skola hafva vår öfvervintring i kärt minne, i synnerhet som jag för att ej bortskämma fångsten på det allvarligaste förbjöd allt obehörigt intrång i deras säljagt.
Troligen vore det omöjligt för en tschuktsch att intaga en europeisk arbetares ställning.
Det har dock händt, att tschuktscher följt med hvalfångare till Sandwich-öarna samt utbildat sig till dugliga sjömän.
Under vår öfvervintring fingo ett par unga män vanan att dagligen inställa Tschuktschiska bensniderier.
Sälar, hvalrossar, en sjöbjörn? (nedersta figuren till venster).
De fyra nedersta nat. storl. de öfriga 2/3 af nat. storl.
Fiskar, fluglarver (gorm), blötdjur och hvalar.
N:r 1–9 o. 14 nat. storl., n:r 10–13 2/3 af nat. storl.
sig om bord och der, i all maklighet förstås, tillhandagå med åtskilliga göromål, såsom vedsågning, snöskottning, hemtning af is o.s.v.
De fingo i ersättning mat af det som blef öfver och underhöllo derigenom till stor del ej allenast sig sjelfva utan äfven sina familjer under den tid vi vistades i deras granskap.
Om man jemför hvad jag här anfört med sir Edvard Parrys mästerliga skildringar af eskimåerna på Winter Island och Iglolik och dr Simpsons af eskimåerna i nordvestra Amerika eller med de talrika berättelser vi hafva om eskimåerna på danska Grönland, så skall man finna en mycket stor öfverensstämmelse i tschuktschernas, de vilda eskimåernas och grönländarnes naturanlag, lefnadsvanor, fel och dygder.
Denna öfverensstämmelse är så mycket mer påfallande, som tschuktschen och eskimåen tillhöra skilda folkraser och tala helt olika språk, och som den förre, att döma af äldre berättelser om detta folk, först under senaste slägtled sjunkit till den okrigiska, fredsälskande, menlösa, anarkiska och irreligiösa ståndpunkt, han för det närvarande innehar.
Anmärkas bör ock, att hos eskimåerna i danska Grönland ingen betydligare förändring föranledts deraf, att alla lärt sig att läsa och skrifva samt bekänna sig till den kristna religionen – ehuru med en likgiltighet rörande arfsyndens följder, återlösningens hemligheter och helvetets straff, som allt upptänkligt missionärsnit ej lyckats förinta.
Det menlösa naturtillståndet har genom inhemtande af dessa vilkor för bildning icke i väsentlig mån förändrats.
Helt säkert är dessutom det blod, som flyter i grönländarnes ådror, icke rent eskimåblod, utan blandadt med blodet från en af verldens stoltaste krigarstammar.
När man betänker, huru hastigt äfven nu, när Grönland står i ständig beröring med det europeiska moderlandet, alla ättlingar af blandad ras blifva fullkomliga eskimåer till språk och lefnadsvanor, huru svårt det ofta är, äfven för rent europeiska föräldrar, att förmå sina barn att tala något annat språk än infödingarnes, och huru dessa å sin sida sällan låna ett ord från europeerna, huru vanliga blandade äktenskap och infödingar af blandad ras äfven nu äro, i betraktande af allt detta synes det mig vida mer sannolikt, att Erik
Rödes kolonister i all fredlighet Fogelbilder af ben skurna af tschuktscher. originalens storlek.
och endrägt småningom blifvit eskimåiserade, än att de blifvit af eskimåerna dödade.
Ett enda sekels fullständig skilsmessa från Europa skulle vara tillräcklig att i grund genomföra denna förändring med den nuvarande europeiska befolkningen i Grönland, och mycket dunkla blefve då sägnerna om det danska väldet i detta land.
Kanske skulle något smågräl mellan en koloni-styresman och en inföding bland de öfverblifna sägnerna intaga främsta rummet och tolkas som minnet af ett utrotningskrig.
Äfven de nuvarande tschuktscherna utgöra utan tvifvel en blandning af flere förut vilda och krigiska raser, som blifvit jagade af främmande inkräktare från södern mot norden och der antagit ett gemensamt språk, och på hvilka näringsvilkoren vid polarhafvets strand, den arktiska nattens köld, snö och mörker, polarsommarens rena, ljusa luft tryckt sin outplånliga prägel, en prägel som med föga vexling möter oss, ej allenast hos de folk, hvarom här varit fråga, utan äfven – med behörigt afseende på de ej alltid lyckliga förändringar en ständig beröring med europeer medfört – hos Skandinaviens lappar och Rysslands samojeder.
Det vore af stort psykologiskt intresse att kunna utreda, om den förändring, som i fredlig riktning försiggått med dessa folk, är ett framåtskridande eller ett tillbakagående.
Oaktadt allt det intresse polarfolkens ärlighet, fridsamhet och menlösa vänlighet inger, så tror jag, att svaret måste blifva – ett tillbakagående.
Det förefaller nämligen, som om man här skulle bevittna omgestaltningen af en vild, rå och grym menniska till en visserligen ädlare varelse, men en varelse hos hvilken just de egenskaper, som skilja menniskan från djuren, som skapat på en gång menniskans storverk och menniskans brott, allt mer och mer utplånas, och hvilken, i fall särskildt skydd eller särskildt gynnande omständigheter ej förefinnas, knappast skall kunna bestå kampen om tillvaron med nya i landet inträngande raser.
– Diktade polarfärder.
Då nu Asiens nordöstra udde ändtligen blifvit kringseglad, och fartyg sålunda färdats fram längs alla kuststräckor af den gamla verlden, skall jag, innan jag går vidare i skildringen af Vegas färd, uti en kort öfversigt framställa utvecklingen af vår kunskap om Asiens nordkust.
Redan i forntiden antogo grekerna, att alla jordens länder voro kringflutna af oceanen.
Efter att hafva visat, att Homerus hyllat denna åsigt, sammanställer Strabo under första århundradet före vår tidräkning i första bokens första kapitel af sin geografi skälen härför med följande ord:
»Åt alla håll, der man framträngt till jordens yttersta gräns, har man mött hafvet, d.v.s. oceanen.
Man har kringseglat ostkusten mot Indien, vestkusten mot Iberien och Mauricierna, och en stor del af syd- och nordkusten.
Den återstod, som ännu ej kringseglats till följd af brist på sammanbindning af de sjöresor, som från båda sidor företagits, är obetydlig.
Ty de, hvilka försökt omsegla jorden och vändt om, försäkra, att deras företag ej misslyckats till följd deraf att de mött fastland, utan till följd af brist på lifsmedel och fullständig modlöshet.
– – – På hafvet hade de alltid kunnat komma vidare.
– – – Detta (att jorden är kringfluten) stämmer äfven bättre med tidvattnets förhållande, ty då vattnets till- och aftagande öfverallt är detsamma, eller åtminstone ej mycket vexlande, så är väl också orsaken till denna rörelse att söka i blott ett enda haf»32.
Men om man sålunda var ense derom, att Asiens och Europas nordkust begränsades af haf, så hade man dock, ännu sexton hundra år efter Kristi födelse, ingen verklig kunskap om beskaffenheten af den asiatiska delen af denna kuststräcka.
Dunkla sägner voro emellertid redan tidigt om densamma gängse.
Medan Herodot i 4:de bokens 45:te kap. uttryckligen säger, att ingen menniska, så mycket man vet, undersökt, om Europas östra och norra länder äro kringflutna, meddelar han i samma boks 23:e och följande kapitel om de i nordost belägna länderna följande:
»Ända till dessa skyters område är allt det land, som vi beskrifvit, en enda slättmark, med åkermylla, men derifrån blir marken stenig och hård.
Och på andra sidan om denna vidsträckta stenbundna trakt bo vid foten af en hög bergskedja menniskor, hvilka samt och synnerligen, män och qvinnor, skola vara födda flintskalliga; äfven äro de plattnästa och hafva stora kinder.
De tala ett egot tungomål, men bruka skytisk klädedrägt och lefva af frukter.
Ponticum är namnet på trädet, hvaraf de lefva, hvilket är ungefär så stort som det vilda fikonträdet och bär en kärnfrukt, som liknar en böna, men har en kärna.
När denna frukt är mogen, pressa de den i dukar, och saften, som afrinner, är tjock och svart och kallas aschy.
Denna saft slicka de, eller ock dricka den blandad med mjölk, och af de utkramade frukterna göra de kakor som de äta.
Boskap hafva de icke mycket, emedan betet derstädes är klent.
– – – Ända till dessa flintskalliga är nu landet tillräckligt bekant och kändt, äfvenså folkslagen på denna sidan om dem, ty de besökas af skyter.
Från dessa är det icke svårt att samla underrättelser, hvarjemte sådana äfven kunna erhållas af hellener ifrån stapelplatsen vid Borysthenes och ifrån de öfriga stapelplatserna vid Pontus.
De skyter, som fara till dem, uppgöra sina angelägenheter genom sju tolkar och på sju språk.
Så långt går vår kunskap.
Men om landet på andra sidan om de flintskallige vet ingen att lemna någon säker berättelse, emedan det är afstängdt genom en skiljemur af höga obanade berg, hvilka ingen menniska kan öfverstiga.
Men de flintskallige berätta – hvad jag likväl ej tror – att menniskor med bockfötter bo på bergen, och på andra sidan om dem andra menniskor, som sofva hela sex månader.
Detta senare kan jag dock alldeles icke antaga.
Deremot känner man noga till landet öster om de flintskallige, i hvilket issedonerna bo, men hvad som är der bortom åt norr till, både på andra sidan om de flintskallige och på andra sidan om issedonerna, det är endast kändt genom det som dessa folk veta att berätta.
– – – Ofvanom issedonerna bo de enögda menniskorna och de guldbevakande griparne.
Af issedonerna hafva skyterna fått denna underrättelse, och vi af skyterna, och vi benämna det enögda folket med det skytiska namnet arimasper, ty ett kalla skyterna arima, och öga spu.
Hela det ofvan beskrifna landet har en så hård och sträng vinter, att der under åtta månader herskar en aldeles olidlig köld, och under denna tid blifver marken icke smutsig, om man uthäller vatten, men väl om man upptänder eld.
Och hafvet fryser till och hela den Kimmeriska Bosporus, och de inom grafven boende skyterna färdas på isen och köra deröfver med vagnar.
– – – Hvad åter fjädern beträffar, som efter skyternas berättelse uppfyller hela luften, och som förorsakar, att man hvarken kan se eller genomvandra det längre bort belägna fasta landet, så har jag derom följande åsigt.
I trakten ofvanom detta land snöar det ständigt, men, såsom naturligt är, mindre om sommaren än om vintern.
Och den, som på nära håll sett snö falla i mängd, vet hvad jag menar.
Snön liknar nämligen fjäder, och för denna så beskaffade vinter kan den mot norr belägna delen af fasta landet icke bebos.
Alltså tror jag, att skyterna och de deromkring boende folken kalla snön liknelsevis för fjäder.
Detta är hvad man berättar om det längst bort belägna landet.»
Dessa och andra likartade sägner synas, oaktadt alla i dem förekommande orimligheter, ursprungligen grunda sig på ögonvittnens berättelser, hvilka gått från mun till mun, från folk till folk, innan de blifvit upptecknade.
Ännu flere århundraden efter Herodots tid, då romarväldet nått sin höjdpunkt, kände man föga mer om norra Asiens aflägsnare delar.
Medan Herodot i 1:sta bokens 203:e kap. säger, att »Kaspiska hafvet är ett vatten för sig sjelf, som icke blandar sig med det andra hafvet», påstår Strabo (2:a bokens 1:a och 4:e kap.), förledd af intyg från befälhafvaren på en grekisk flotta i detta haf, att Kaspiska hafvetVerldskarta, enligt uppgift från tionde seklet, befintlig i ett manuskript från 12:e seklet uti biblioteket i Turin.
Ur Santarems Atlas.
är en vik af norra oceanen, från hvilken man kan segla till Indien.
Plinius d. ä. (Historia naturalis, 6:e bokens 13:e och 17:e kap.) låter Asiens norra del upptagas af vidsträckta, i norr af Skytiska hafvet begränsade ödemarker, hvilka utlöpa i en udde, Promontorium Scythicum, som för snö är Verldskarta utvisande Asien sammanhängande med Afrika.
Ur Nicolai Donis uppl. af Ptolemæi Cosmographia.
Ulm 1482.
obeboelig.
Derpå kommer ett land, bebodt af menniskoätande skyter, derpå ödemarker, så åter skyter, så ödemarker med vilddjur intill en i hafvet stupande bergsrygg, som man kallar Tabin.
Det första folk man längre bort känner äro sererna.
Ptolemæus och hans efterföljare antogo åter, oaktadt de ej torde varit okunniga om den gamla berättelsen, att Afrika blifvit kringsegladt under Pharao Necho, att
Indiska hafvet var ett inhaf, som öfverallt omgafs af land, hvilket sammanband södra Afrika med östra delen af Asien, en uppfattning som först efter Vasco da Gamas kringsegling af Afrika blef fullkomligt öfvergifven af femtonde seklets kartografer.
På denna ståndpunkt förblef läran om norra Asiens geografi, ända tills Marco Polo33, i berättelsen om sina märkliga resor bland mellersta Asiens folk, lemnade några upplysningar äfven om denna verldsdels nordligaste länder.
De kapitel, som handla härom, bära de betecknande titlarne:
»Om de i norden boende tartarernas land»; »Om en annan trakt, till hvilken handelsmän endast resa i vagnar dragna af hundar» och »Om den trakt, der mörker råder» (De regione tenebrarum).
Af hvad som anföres i dessa kapitel framgår, att det nuvarande Sibirien redan då var bebodt eller genomströfvadt af jägare och handelsmän, hvilka derifrån hemtade dyrbara pelsverk af svart räf, sobelVerldskarta efter Fra Mauro från mediet af 1400-talet.
Il mappamondo di Fra Mauro Camaldolese descritto ed illustrato da D.
Placido Zurla.
Venezia 1806.
, hermelin m. m.
De nordligast boende menniskorna sades vara vackra, stora och fetlagda, men mycket bleka af brist på sol.
De lydde ingen kung eller furste, voro råa och ohyfsade samt lefde som djur34.
Bland de norra ländernas produkter omtalas hvita björnar, hvaraf synes, att jägare redan då nådde sjelfva ishafskusten.
Men uttryckligen talar Marco Polo ingenstädes om, att Asien i norr begränsas af haf.
Samtliga de kartor öfver norra Asien, som blifvit offentliggjorda intill medlet af femtonhundra-talet, grunda sig mer eller mindre på uttolkningar af Herodots, Plinii och Marco Polos berättelser.
Då de ej omgifva hela Indiska hafvet med land, gifva de åt Asien i norr och öster en vida mindre utsträckning, än det verkligen eger, låta landet i denna riktning helt och hållet begränsas af haf och utrita tvenne uddar, som i norr utskjuta från fastlandet.
Åt dessa gifva de namnen Promontorium Scythicum och Tabin, och dessutom förlägga de i granskapet af nordkusten en stor ö, hvilken de benämna med det redan hos Plinius förekommande namnet Insula Tazata, genom en kanske tillfällig ljudlikhet erinrande om namnet på den mellan Ob och Jenisej belägna floden och hafsviken Tas.
Slutligen äro kartornas kanter ofta prydda med bilder af vidunderligt formade menniskor, hvilkas bostäder jägarne förlade till dessa trakter, hvarjemte upptagas namn på ett större eller mindre antal af Marco Polo omnämnda folk och städer.
I det hela utöfvade portugisernas resor till Indien och den ostasiatiska arkipelagen, Amerikas upptäckt och den första verldsomseglingen föga inflytande på uppfattningen af norra Asiens geografi.
En ny tidsperiod i afseende på vår kunskap om denna del af den gamla verlden inträdde först med offentliggörandet af Herbersteins Rerum Moscoviticarum commentarii, Vindobonæ 1549.35 Till detta arbete finnes en karta med titel: »Moscovia
Sigismundi liberi baronis in Herberstein Neiperg et Gutnhag.
Anno MDXLIX.
Hanc tabulam absolvit Aug.
Hirsfogel Viennæ Austriæ cum gra. et privi. imp.»36, hvilken visserligen endast omfattar en liten del af Sibirien, men dock visar, att kännedomen om norra Ryssland nu började grunda sig på verkliga iakttagelser.
En stor hafsvik, betecknad med namnet Mare Glaciale (det nuvarande Hvita hafvet), skjuter här in i Rysslands nordkust; från söder utfaller deri en mäktig flod, kallad Dwina.
Vid Dwinas stränder finnas borgar eller städer utsatta med namnen Solovoka (Solowets), Pinega, Colmogor m. fl. Man träffar på kartan vidare namnen Mesen, Peczora, Oby37, Tumen m. fl. Oby upprinner ur en stor sjö, som för namnet Kythay lacus.
I texten talas om Irtisch och Papingorod, om hvalrossar och hvitbjörnar38 vid ishafskusten, om det sibiriska cederträdet, om att ordet samojed betyder sjelfätare39 m.m. Hvalrossen beskrifves ganska utförligt.
Vidare nämnes, att den ryske storfursten utsände tvenne män, Simeon Theodorowitsch Kurbski och knes Pietro Uchatoi, att utforska länderna öster om Petschora o.s.v.
Herbersteins arbete, der man äfven finner den förut omnämnda berättelsen om Istomas kringsegling af Europas nordspets, offentliggjordes endast några få år före engelsmännens och holländarnes första nordostfärder, för hvilka jag förut utförligt redogjort.
Genom dessa blefvo nordligaste delen af europeiska Ryssland och vestligaste delen af Asiens ishafskust kartlagda, men en verklig kännedom om
Asiens nordkust i dess helhet tick man först genom Sibiriens eröfring af ryssarne.
Det kan här ej komma i fråga att redogöra för de krigståg, genom hvilka hela detta ofantliga land underlades den moskowska zarens spira, eller för de enskilda jagt-, handels- och skatteindrifningsfärder, hvarigenom denna eröfring underlättades.
Men då hvarje steg, som de ryska inkräktarne togo framåt, också medförde en vidgad kunskap om förut alldeles okända trakter, skall jag dels anföra årtalen för de i geografiskt hänseende vigtigaste händelserna under denna eröfring, dels litet utförligare redogöra för de upptäckts- och eröfringståg, som direkt medfört vigtiga resultat i afseende å utvidgningen af vår kännedom om de trakters geografi, hvarom här är fråga.
Sibiriens eröfring förbereddes genom fredliga handelsförbindelser40, hvilka en rik rysk bonde Anika, stamfader för familjen Stroganow, inledde med de i vestra Sibirien bosatta vilda folkstammarne, som han till och med delvis förmådde att betala en årlig skatt till zaren i Moskwa.
Han och hans söner erhöllo med anledning häraf i medlet af femtonhundratalet stora förläningar kring floderna Kama och Tschusowaja samt dessas bifloder, med rätt att der bygga städer och fästningar, hvarigenom deras förut mycket betydliga förmögenhet ytterligare ökades.