Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Patronen skall då hafva genomsökt skåpet och deri funnit ett lönligt förvaringsrum, deri dokumenter påträffades, som innehöllo lagliga bevis för en arfsangelägenhet, hvars bevaknings-fatalietid var så nära, att den jemnt räckte till för affärens lyckliga genomförande – som också medhanns.
Att sagesmannen
Reuterborg var en fullt trovärdig och ytterst redbar man, veta alla som kände honom.
Huruvida den fru, af hvilken han hörde saken uppgifvas, var med vid sjelfva händelsen, känna vi icke.
Det berättas, att vid general-amiralen Johan Pukes begrafning år 1816, skulle likvagnen dragas af hans egna hästar, men de ville icke gå ur stället.
Alla möjliga medel användes, för att tvinga dem till lydnad, men de gingo ej en tum framåt, utan började deremot stegra sig, slå bakut och frusta, så att till och med blod skulle ha flutit ur näsborrarne.
Slutligen måste man taga ett par främmande hästar och dessa lära godvilligt fört kistan till hennes bestämda hvilorum.
Folket lärer sedan hafva sagt, att “hin håle farit af med liket och i dess ställe fyllt kistan med stenar, hvarigenom hon blifvit för tung åt de första hästarne“.
En skön Augustinatt år 1821 – så lyder en berättelse i “Syner och Röster ur det fördolda“ af Nicander och Norling – satte jag mig upp på en rankig bondkärra, för att resa från Pilkrogs gästgifvaregård till den närmast belägna, men hvars namn jag nu icke påminner mig.
En skjutsbonde tog sin plats bredvid mig.
Vi åkte en god stund, utan att yttra ett enda ord.
Bonden tycktes frysa, ehuru han var väl beklädd, och natten mild och ljum.
Slutligen öfverföll mig en stark lust att stoppa min pipa.
Jag gjorde så, slog derefter eld och begynte språka med bonden, som var ifrigt sysselsatt med att bringa den till hullet temligen runda hästen i vederbörligt lunk.
Månen utbredde sitt magiska sken öfver en stor slätt, den vi just nu passerade, och hvars enformighet endast afbröts af torra marbuskar, samlade här och der i smärre grupper, liknande enstaka oaser i den ensliga öknen.
“Vet herrn hvad klockan kan vara?“ frågade skjutsbonden.
“Hon är nära midnatt“, svarade jag.
Bonden uppmuntrade hästen förmedelst täta smackningar och ett oafbrutet ryckande på tömmarne.
En synbar oro förmärktes i hela hans väsende, och denna oro tilltog i samma mån, som hästen tycktes visa sig allt mera obenägen att trafva undan.
Plötsligen stannade den senare; inga bondens uppmaningar med ord eller gerning kunde förmå honom att fortsätta vägen.
Han fnös väl, kastade upp hufvudet och trampade, men han förde oss snarare tillbaka än framåt.
Bonden, hvars ängslan nu snart steg till det yttersta, sade då: “Det var illa, att herrn inte for litet förr eller ock en timma senare från Pilkrog.
Då skulle det ha gått bättre.
Vid denna tiden är det aldrig rätt vulet här på heden.“
Som bonden yttrade dessa ord, steg jag ned ur kärran, och lyftade betydelsefullt min stadiga käpp, i det jag utlät mig: “Tror du att du förtjenar dina skjutspenningar dermed, att du låter mig sitta hela natten här på heden, eller tvinga mig att gå hela vägen till fots.
Säg ut, hvad är det åt dig, och hvad fattas din eländiga krake – tala ut fort! eljest liqviderar jag på stället med den här!“ – –
Och dervid hötte jag åt honom med käppen.
“Ja, söta nådig herre!
Det är svårt för mej te nu säga sanninga.
Men si, det är så fatt, sir herrn, att här står inte rätt te; för si, det har stått ett stort slag här i forna tider, och – sir herrn – kungen vardt skjuten, han – men – si! han red på en hviter häst – och den hästen springer hvar natt – – söta nådig herre, slå mej inte – för sir herrn – den der hvita hästen springer hvar natt, vid midnattstid, just här tvärt öfver landsvägen.“
Jag sänkte käppen, spatserade framåt, och när jag skiljt mig på några famnars afstånd från kärran, hör jag till venster om mig en susning, liksom af en gryende storm.
Och ett ögonblick derefter ser jag, klart och tydligt, en skön, snöhvit häst, med lång, fladdrande mahn, i brusande fart, och upplyst af det renaste månsken, simma eller flyga förbi mig och försvinna bland de af midnattens dimmor höljda marbuskarne på heden.
I samma bok berättas om en vid namn “I ....“ följande, som händt honom under hans vistande vid akademien i Lund.
“Jag bodde vägg i vägg med numera aflidne jurisdoktorn Collin, bekant i det allmänna för sitt deltagande i utgifvandet af våra gamla landskapslagar, och en ännu lefvande jurist S *, hvilka då ifrigt studerade tillsammans.
Fönstren till våra rum, hvilka åtskiljdes af en vägg, utan dörr, och lågo på nedra botten, voro försedda med luckor, som hvarje afton omsorgsfullt tillskrufvades.
Vi brukade vanligen gå något tidigt till sängs, och deremot stiga bittida upp, emedan jag, som, i parentes sagdt, redan den tiden befattade mig något litet med poesi, och tyckte mig ha funnit sanningen af den gamla latinska apophtegmen: “Aurora Musis amica“, bibragt mina vänner den öfvertygelsen, att då Aurora vore bevågen sånggudinnornas, oftast i qvällens herdestunder och nattens skymning prisade tillbedjare, hon fastmer borde vara det för den aldrig slumrande Justitians, hvilkens värf egentligen börja på samma gång som de vaknande verldsbestyrens.
En afton – den står ännu så frisk för mitt minne, som vore den gårdagens – sedan vi förtroligt samspråkat och vexlat våra åsigter öfver litteratur och konst, meddelat hvarandra våra planer och förhoppningar, gingo vi och lade oss vid den vanliga tiden, med mod och kraft i själen, och fantasien uppfylld af en vänligt leende framtids bilder.
Jag somnade snart, men vaknade ungefär vid midnatten, då jag varseblef ett starkt, i cirkelform radierande, sken på väggen midt emot mig, som åtskiljde våra rum.
I midten af detta sken syntes en liten svart punkt, men som alltjemt växte.
Jag gnuggade mig i ögonen, trodde först att jag drömde, gick upp, tog på väggen der skenet uppenbarade sig – det förändrades icke af beröringen, utan växte och växte oupphörligt.
Jag slog upp ljus – skenet syntes ändå.
Jag släckte ljuset – det framstod då tydligare, och af den svarta punkten hade bildat sig en liten figur i menniskoskepnad, klädd i en blå kapprock, och som bar på hufvudet en stor svart, med breda, på båda sidorna uppvikta bord försedd hatt, hvilka skylde nära nog hela ansigtet.
Denna figur skiljde sig slutligen från väggen och nalkades min säng.
Oaflåtligt vänd emot mig, höjde och utsträckte han högra armen, sänkande pekfingret mot mig, och dervid erfor jag en skakning, som af en stark, elektrisk stöt.
Han kom närmare, pekade ånyo flera gånger, och stötarne blefvo allt häftigare.
Omsider stod han alldeles bredvid sängen, och jag fick en stöt så våldsam, att jag svimmade, och hade bestämdt dött, om jag fått en till.
Men nu måste jag blifvit honom qvitt.
Ty då jag efter en kort stund kom mig före, var alltsammans försvunnet, så väl plågoanden, som skenet.
Jag drack ett glas vatten, låg och reflekterade öfver det sällsamma uppträdet, sökte öfvertyga mig, att alltsammans varit blott en drömbild, och beslöt att icke nämna något derom.
Men följande middagen, då jag återsåg mina båda kamrater, fann jag S *, som eljest alltid var särdeles glad, munter och lefnadslustig, mycket blek, orolig och dyster, och hans samtal uppfyldt af en svärmande mystik.
På min tillfrågan om anledningen till denna ovanliga sinnesstämning, berättade Collin, att S *, som låg tillsammans med honom, hade om natten krampaktigt fattat i honom, häftigt tillsport honom om han icke såg spökgestalten på väggen, och derefter tillagt: “Si så, nu gick han in till I....“
Jag omtalte då, i min tur, hvad jag erfarit, och vi sökte förgäfves utfinna någon giltig förklaringsgrund för den underbara tilldragelsen, som jag aldrig kan glömma.“
På Trolleholms gård i Skåne finnes ett rum, som än i dag kallas “spökrummet“, och för hvilket man i forna tider hyste stor respekt.
Der säges hvita frun då och då ha uppenbarat sig för gårdens befolkning, och framlidne hofpredikanten M.
Hellichius i Billinge plägade i lifstiden påstå, att han sett henne flera gånger grassera i månskenet uti den långa allé, der lusthuset är beläget.
Likaledes skall hon hafva uppenbarat sig för en viss landtmätare, som en längre tid uppehöll sig på Trolleholm för att skifta godsets egor.
Om Landahlska spökeriet, detta beryktade uppträde, som på sin tid utgjorde samtalsämnet öfver snart sagdt hela riket, berättas i Nicanders och Norlings “Syner och Röster ur det fördolda“ hufvudsakligen följande:
“En studerande i Upsala af Westgöta nation vid namn Carl Landahl bodde under höstterminen 1822 tillsammans med tvänne andra, –q– och –t–.
Huset var beläget vid Dragarbrunnsgatan och tillhörde en smed.
På vanligt studentvis hade de packat sig tillhopa i två rum.
Det yttre var alldeles mörkt och kunde endast begagnas såsom förvaringsrum för koffertar, kläder och andra persedlar.
Landahl ämnade om ett par dagar resa från Upsala, och mot aftonen den 14 Oktober berättade han huru han aldrig lemnade något ställe, der han en längre tid vistats, utan att det spökade för honom.
Han tillade, att något dylikt väl kunde komma att låta höra af sig denna eller nästa natt, men föga uppmärksamhet fästades dervid.
Sedan –q– och Landahl någon stund läst på sängen och –t– redan somnat, släcktes ljuset klockan tre qvart till 11.
Ungefär två minuter senare nedföll från skänken Landahls eldstål och några andra saker.
Eldstålet började flytta sig af och an på golfvet, närmade sig sängen, hoppade upp och rullade ofvanpå täcket.
I väggen hördes knackningar, och Möllers kyrkohistoria kastades med stark fart mot dörren till det mörka rummet.
En stund derefter började den stol, hvarpå Landahls kläder lågo, att vagga af och an, braka i sina fogningar samt skrapa och flytta sig framåt golfvet.
– Då utbrast –q–: “Nej, nu går jag upp och slår omkull stolen sjelf, så måtte det här bli slut!“
Men ögonblickligen kullkastades stolen, och eldstålet jemte några andra småsaker hoppade upp mot sängbrädet.
Nu vaknade –t– och fick veta hvad som tilldragit sig.
Man tände upp ljus, hvilka ställdes på ett bord mellan båda bäddarne.
Snart började åter spökeriet.
Flintan flög från stolen i väggen, korken hoppade ur bläckhornet, stolen med Landahls kläder stupade öfver ända och drog en annan stol med sig i fallet.
Möllers kyrkohistoria ville ingenstädes ligga stilla.
Vattenkarafinen visade en särdeles oro, så att vattnet sqvalpade hit och dit.
Bordet lyftade sin ena sida, liksom ville det kasta sig öfver sängen, der Landahl låg, men sänkte sig igen, och sedan han lagt Nya Testamentet på det, blef allt stilla och tyst.
Klockan var då öfver 1 på natten.
Dagen derefter, på så väl för- som eftermiddagen, fortsattes spökeriet i närvaro af –e– och on annan tillkallad person.
Det bestod nu deruti, att Landahls pennknif, flöjt, rakdon och dylika saker sjelfmant kommo flygande från det inre rummet till Landahls koffert, som stod i den mörka skrubben.
Påföljande natt voro tvänne landsmän, –ö– och D–, närvarande.
Så snart ljuset släcktes, börjades spökeriet på samma sätt som förut.
D– öppnade munnen till en högtidlig besvärjelse, då en toffel kommer farande från golfvet och slår honom för munnen.
Utan att häraf låta sig förfära, ropade han:
“I den treenige Gudens namn besvär och frågar jag dig i hvad ändamål detta sker?“ hvarpå intet annat svar gafs, än att bordet och en stol kullstörtades.
Sedan ljuset blifvit tändt, och Nya Testamentet lagdt på bordet, tystnade nu allt ungefär vid 12-tiden.
Aftonen förut, då D– och Landahl varit ensamma hemma, hade den senare öppnat dörren till skrubben och sagt:
“Nu vill jag besvärja anden!“
Men dermed hade han störtat tillbaka, blek och med förstördt utseende, och fattat D– i armen, ropande: “Kom med, så skall du få se honom!“ Då D– stretade emot, nedföll Landahl afdånad.
Landahl afreste från Upsala och dog ej lång tid derefter.
Om anledningen till de anfäktelser, som han utstod, har han yttrat sig olika.
Än berättade han, att en handtverkare i staden Borås på sin sotsäng förbannat honom, än att han sjelf vid något tillfälle ofrivilligt begått ett svårt brott, hvilket här i tiden endast på detta sätt kunde blifva straffadt.“
“I Bosarps prestgård“, berättar P. G.
Ahnfelt, som i lifstiden bebodde densamma, “äro, såsom i andra välbeställda presthus, träluckor anbragta att vintertiden draga framför fönstren.
I min tid voro somliga bland dem försedda med skrufnycklar, andra med jernbultar som fördes genom fönsterposten, när man ville stänga luckorna till.
Mekaniken af de förra så väl som af de senare är mycket enkel, men utan någons tillhjelp kunna luckorna ej sättas i rörelse.
Till och med erfordras tvänne personers förenade krafter för att fästa dem framför fönstren.
Den ene måste nämligen utifrån tillföra och den andre inifrån fastskrufva dem, eller ock med en sprint möta bulten som förenar luckan och fönsterposten.
En vacker vårdag år 1839 hände det emellertid att, i det rum innanför salen, der jag då för tiden hade mitt skrifbord, luckorna blefvo straxt före middagen tillslutna, utan att någon synlig makt dervid biträdde.
Min hustru var ensam hemma med sina små barn, deras uppasserska och sin hushållerska; drängar och pigor voro för dagen borta vid Rönne-ån, 1 mils väg från Bosarp, med ett par tvättlass; jag i skolhuset och läste med årets nattvardsungdom.
Bäst min hustru sitter vid sitt arbete i rummet näst intill förstugan, hör hon mig inträda i denna, åtföljd af någon tungfotad bonde som sätter sina träskor utanför salsdörren, der jag äfven sätter mina galoscher.
Hon hör dörren öppnas till salen, hör oss gå derin och tager för afgjordt att vi gått in i mitt expeditionsrum, der hon kort förut varit att hemta en bok eller hvad det var.
Hon hade då stannat något vid fönstret och skådat ut i trädgården, der allt var lugnt och stilla och solen sken mellan träden.
Nu var det ingenting ovanligt att jag stannade i min kammare på förmiddagen så länge tills jag fick matbud.
Middagen var i detsamma färdig, och min hustru ropade genom den öppnade salsdörren att jag skulle komma, ty nu vore allting redo.
Sedan hon väntat en stund, gick hon ut i rummet för att se hvarför jag dröjde så länge att hörsamma kallelsen.
När hon der inträder, är der mörkt och tyst som i en graf.
Hvarken jag eller den person hon hört följa mig dit, fanns der, men luckan var för fönstret.
Häpen återvänder hon, går ut i köket och frågar hushållerskan, hvarför hon satt luckan före i “prostens kammare“ midt på ljusa dagen?
Hushållerskan vet om ingenting, barnflickan ej heller, och någon annan fanns ej i gården utom barnen, af hvilka det äldsta var 6 och det yngsta ännu icke 1 år gammalt.
Efter en stunds förlopp får hon (hustrun) se mig komma öfver gården i sällskap med en bonde.
Vi gå nu samma väg genom förstugan, der samma skoafdragning, som för ungefär en timma sedan blifvit förebildad, nu verkställes, och derefter gå vi in genom salen.
Bonden expedieras och jag kommer in att få mig mat.
Vid inkomsten till min hustru, frågade hon, om jag ej varit hemma för en stund sedan?
Förundrad deröfver, svarade jag: “nej, jag kommer ju nu från mina nattvardsbarn, med hvilka jag, som du vet, läst hela förmiddagen; jag har ej varit ur skolhuset, sedan jag i morgse kom dit, förr än nu.“
Fick så höra hvad som tilldragit sig, och huru min hustru måst låta upp fönsterluckan, den der varit medelst bult och sprint ganska ordentligt fästad vid sin post.
Hvem som gjort oss den tjensten, blef lika litet utredt nu, som vid flera liknande tillfällen.
Andra gången detta spökeri inträffade, var samma år, om jag mins rätt, på hösten, då baron Trolle med en af sina bröder och ett par systrar en eftermiddag kommit att besöka oss i Bosarp och jag efter en stunds förlopp bjudit herrarne Trolle ut i mitt rum att röka tobak.
När vi kommo ut i rummet, var der mörkt af nyssnämnda anledning, och jag måste be mina gäster om ursäkt, tills luckan blef fråntagen.
Detta var i det andra salsrummet, åt gårdssidan till, der jag vistats hela förmiddagen och äfven ett stycke af eftermiddagen.
Icke heller då hade någon menniska gjort sig besvär med den luckan.
Sedan hände detsamma någon gång i de andra rummen, alltid på samma sida om förstugan.
Efter det alla efterspaningar varit fruktlösa, lemnade vi slutligen saken derhän och forskade ej vidare efter någon orsak till detta luckornas besynnerliga spel.
En vinterqväll år 1840 begaf det sig att, medan jag satt omgifven af allt mitt husfolk till aftonbön och betraktelse, ett par hästar blefvo framförda till vattenhon som stod vid pumpen, ej långt ifrån boningslängan på Bosarps prestgård.
Så väl jag som de öfriga hörde huru någon pumpade vatten ur brunnen, och likaledes förnummo vi tydligt att hästarne, såsom efter vattning, ryggades tillbaka och återvände nedåt ladugården.
Vi antogo således att portarne till gården för tillfället råkat bli ostängda och att någon främmande anländt, som ej velat störa vår husandakt, men emellertid företagit sig att vattna sina ök.
Endast gårdsdrängen hade en annan mening, ty han visste bestämdt, att han före ingåendet till aftonbönen stängt och riglat både portar och stalldörrar.
“Detta hänger aldrig rätt ihop“, sade han och skyndade, åtföljd af ett par andra, med lyktan i hand, ned i portgången, derifrån in i stallet, i fähuset, i foderladan, men öfverallt voro dörrarne stängda, kreaturen bundna, hvart och ett på sin plats, och intet spår till att någon varit i gården – denna var alldeles kringbygd, utom åt trädgårdssidan, der en smal gång fanns mellan husen, för fotfolk, men ej för ryttare eller hästar – alltsedan drängarne gått in i vårt dagliga rum, omkring klockan 9, för att som vanligt deltaga i familjens gemensamma uppbyggelsestund.
Somliga af mina enfaldiga åhörare ansågo alltsamman såsom förebud till min snara bortgång ur tiden, andra, att det var någon af mina respektive företrädare på stället som ej ännu kommit till ro i sin graf o. s. v.
Traditionen ville veta, att prosten Krutzén, som dog i Bosarp år 1794, blifvit afdagatagen af sin adjunkt i embetet och medhjelpare i äktenskapet, en liderlig sälle och omsider ertappad som mordbrännare af en annan utaf Skånes prestgårdar.
Mins jag rätt, hette denne prestman Lundholm, gick i frivillig landsflykt och dog som skarprättaregesäll i Danmark under första årtiondet af detta sekel.
Nu trodde en del af Bosarpsfolket att det var den arme
Krutzén som gick igen och spökade i sin forna prestgård, för att få den gerning i dagen, som i förtid lagt honom i grafven.
Så ville man äfven stundom hafva hört ropande röster, än på Bosarps kyrkogård, än i dalen mellan denna och prestgården, än i salsskorstenen, men ingenting sådant förspordes i min tid, ej heller i Hammars, ehuru äfven under hans vistelse i prestgården fönsterluckornas spel fortsattes, och det i ett af de rum der de i min tid förhållit sig stilla.
Hammar berättar, att en sol- och sommardag, medan han satt och skref, hade i sängkammaren, som låg närmast intill hans studerkammare, luckorna blifvit fastskruvade. H., som dittills något betviflat föregående liknande fakta, fick nu, som man säger, tron i händerna.
Ty det var platt omöjligt att någon af hans husfolk skulle kunnat eller rättare velat ställa till ett slikt spektakel.
Ty alla hans tjenare voro dertill alltför allvarligt sinnade, men emellertid hade han tagit dem i förhör, och sedan han blifvit fullt förvissad derom, att ingen af dem varit med om saken, vändt sig till dåvarande s. m. adjunkten, sedermera kyrkoherden A. W. Hvasser, som för tillfället gästade hans hus, med förfrågan, om han möjligen skulle för ro skull hafva låtit sätta luckorna för fönstren.
Hvasser hade nämligen, den stund dessa blefvo fastskruvade, promenerat i Bosarps trädgård, afvaktande sin värds ditkomst, efter det denne skrifvit något betyg åt en bonde, som kommit att afbryta båda presternas samtal.
Hvassers hela väsende måste vara en borgen för sanningen af hans försäkran, att han ej haft den ringaste aning om en sådan mystifikation.
En af mina medhjelpare, efter Hammars flyttning från Bosarp, omtalte, att äfven han varit ute för “etwas Unheimliches“ i denna prestgård.
Jag bodde då i grannbyn Öslöf, och vice pastor Lindow på pastorsbostället, det han arrenderat.
Lindow hade der insjuknat och dog ej lång tid derefter af galopperande lungsot.
En qvällstund, då hans vicarius, pastor F–g, stod i salen och letade efter något papper i sin reskoffert, hörde han en röst såsom från den gamla salskaminen, ropande honom vid namn och mumlande något dertill.
Presten blef förundrad, hvem som kunnat tilltala honom så förtroligt, helst han nyligen kommit till stället och der ej hade någon annan bekant än Lindow. Inkommen till denne, frågade han, om det varit honom möjligt att ropa så högt, att det kunnat höras ut i salen?
Frågan var nästan öfverflödig, enär L. icke på en längre tid orkat tala, utan hviskat fram sina ord.
Naturligtvis blef F. snart öfvertygad, att den sjuke kamraten icke kunnat frambringa ropet, men ingen annan menniska hade varit i närheten, och F. lärer ännu i denna stund antaga att det varit en “anderöst“ han då hört.
Härmed må nu förhålla sig huru som helst, det säkra är, att det varit oskadliga krafter som här varit i rörelse.
Hammar eller jag led af dem det ringaste.“
Vid de eldar, som af allmogen i många delar af landet upptändas aftonen före den 1 Maj (den s. k.
Walborgsmessoaftonen) berättas stundom besynnerliga spökelser förekomma.
Så omtalas, att år 1830, då en stor mängd menniskor var samlad vid Arlaberget i Westmanland, plötsligt ett spöke i skepnad af en lappqvinna stod vid elden.
De närvarande blefvo så förskräckta, att de hufvudstupa och om hvarandra rusade ned från kullen.
Det dröjde derefter i tio eller tolf år, innan någon vågade tända Walborgsmessoeld på detta ställe.
– Vid ett annat dylikt tillfälle på Selaön i Mälaren blef man också varse ett verkligt spöke, som åstadkom lika stor förskräckelse bland de der församlade.
– Man berättar likaså, att år 1835, då några invånare från Wol i Upland samlat sig kring en sådan eld, trollet uppväckte en sådan storm, åtföljd af regn, att elden slocknade.
Spådomar.
Hos menniskan finnes ett lätt förklarligt begär att blicka in i framtiden och erhålla någon kännedom om de öden, som densamma har henne förbehållna.
I detta begär måste förklaringsgrunden sökas till den fordom liksom ännu, särdeles hos de mindre upplysta, befintliga benägenheten att låna sitt öra åt sådana personer, som påstå sig kunna förutsäga tillkommande ting.
Att dylika påståenden i de allra flesta fall är ett bedrägeri, derpå tviflar väl ingen bland de mera upplysta och bildade, men på samma gång låter det icke förneka sig, att åtskilliga spådomar, särdeles beträffande vigtigare historiska händelser och personer, gått mer eller mindre fullständigt i fullbordan.
Spåqvinnor förekomma i vår historia ända ifrån den äldsta hedniska tiden och intill senaste tider.
Forntidens spåqvinnor, eller de s. k.
Seidkånorna, höllos, isynnerhet af de mindre upplysta bland folket, uti synnerlig vördnad och anlitades ofta, samt begåfvades då alltid med rika skänker.
Dessa spåqvinnor, gemenligen gamla qvinnor, brukade en egen drägt och voro vanligtvis iklädda långa, med allehanda smycken rikt prydda kappor, hopfästade omkring lifvet med ett utsiradt bälte af hundskinn, vid hvilket hängde en stor pung, hvari flera slags trollredskap förvarades.
På hufvudet brukade dessa qvinnor vanligen en svart lamskinnshufva, invändigt fodrad med hvitt kattskinn, på fötterna skor af ludet kalfskinn och på händerna kattskinnsvantar, samt höllo i handen en grannt utsmyckad staf med knapp i ändan.
Sedan spåqvinnan undfägnats med gröt, kokad i getmjölk, och en anrättning af allehanda djurs hjertan, anställde hon en kokning af en mängd örter och andra ämnen i en kittel, samt uppsteg derefter på en enkom upphöjning, der hon, sittande på en med hönsfjäder stoppad kudde, efter afsjungandet af en trollsång och många vridningar på kroppen hit och dit, uttalade sina besvärjningar och förkunnade för de kringstående åhörarne inträffande händelser.
Birger Jarls moder, Ingrid Ylfva, dotter af Suno Sik och sondotter af Sverker
I eller äldre, vistades, efter det hon blifvit enka, mycket i kyrktornet i Bjälbo, af kärlek till en klerk och vann härigenom, på grund af tidehvarfvets vidskeplighet, mycket anseende – ett anseende, som ytterligare stärktes genom hennes syner och spådomar.
På sin dödssäng förkunnade hon straxt före sin dödsstund, den 26 Oktober 1252, att så länge hennes hufvud stod upprätt, skulle icke telningar af hennes ätt saknas på svenska thronen.