Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Har jag ej allt försakat för mitt mål?
Har jag ej lidit allt, en dödlig tål?
Och att jag nu en faders vilja hör, Det är en svaghet, som jag ej rår för.
Det får du ej som lumpen feghet svärta!
Och tro ej att med köld uti mitt hjerta Jag lemnar dig och mina andra vänner...
Nej, nej! det djupt i själen bränner. -- Och Marianne... det kära barnet... hvad
Skall hon väl säga?...
Ej hon mer blir glad, Då jag så utan afsked reser bort
Från henne;... ty dels tiden är för kort Att få ett bud... dels har jag inte mod Att hennes tårar se.
Hon är så god, Den flickan, att det ondt i själen gör Att henne lemna.
Men jag inte bör De sista stunderna med klagan störa...
Nu hjelp mig, broder, att min rensel snöra!
PEDERSEN. Du vill då resa från mig?...
Ack, hvad lifvet Ändå är uselt;... knappt blef det mig gifvet
Att njuta af din ädla vänskaps lycka, Förrn ödet henne från mig skulle rycka.
Hvem skall nu mera dela sorg och fröjd Med mig?...
Hvem gör mig med min lott förnöjd,
Som du har gjort?
För hvem skall jag min sång
Nu stämma vid guitarrn, när qvälln blir lång?
Ack! ingen, ingen!..
.Tystna då min lyra, (sparkar till guitarrn.)
Att ej du väcker upp de minnen dyra
Från denna glada tid vi njutit här, Vid denna konstens härd, för oss så kär!
Jag tror, min gamle hedersvän, du gråter?
Visst gråter jag... men nu så vill jag åter Bli glad ...
Se så! tag nu och packa hop, Men jag går ut och skaffar oss ett stop Af bästa Montefiascone.
Men För all del, kära du kom snart igen!
(Pedersen går.)
THORVALDSEN går några slag öfver golfvet och stannar framför Jason.)
Är detta verkligen den sköna bild Af Hellas-sonen, jag fick se på färden, Då själen, ifrån stoftets zoner skild, På lätta vingar steg mot andeverlden, Och vid hvars åsyn hvarje fiber skalf, Och hjertats strängar dallrade af tjusning, Då öfver himlarymdens höga hvalf Jag skymtade af Gud en fjerran ljusning? -- Ack, nej!
Det är en dunkel skenbild blott Af idealet, som för mig sågs sväfva.
O! hvarför kunde icke då jag fått Den sköna bilden i mitt sinne gräfva
Och sedan gifva den gestalt och form, Att med dess skönhet fröjda menskligheten!...
THORVALDSEN. (Sedan) MARIANNE.
Så går det jordens son, när han med storm, Titanen lik, vill uti sinnligheten Den himmelska idéen draga ner...
Kanhända har jag mig på vägen irrat, Då jag har svurit skönhetens banér.
Måhända var förnuftet ock förvirradt
Af ungdomsyran, då jag öfvergaf För konsten allt och tog helt glad min staf Att vandra på den törnbeströdda stig, Der man med nöden jemt får föra krig.
Helt visst! det måtte hafva varit så, Då ännu ej jag hunnit framåt gå Ett enda fjät och dock så länge ströfvat
Och hvarje konstens malmgång redligt pröfvat...
Och hvilket ömkligt fuskverk har jag bragt
I dagen!...
Der det står som ett gif akt!
För mig att vända om...
Ditt rop jag hör, Och nu jag icke längre tveka bör Att följa varningen.
Nåväl, friskt mod!
(Han fattar sin hammare.)
Jag skall dig störta ned, afgudastod, Som har mitt hjerta narrat till din dyrkan.
Och nu, I Gudar! svike ej mig styrkan, Då jag vill mig ur dvalan väcka opp Och slå till marken hvarje fåvitskt hopp!
(Springer mot
Jason för att krossa honom, men stannar plötsligen.)
Hvi ser du på mig så med sorgsna blickar
Och vänligt varnande emot mig nickar?
Min hand förlamas.
(Han kastar bort hammaren.)
Nej! jag kan ej slå Mitt eget barn, ty så du är ändå.
Ja! har jag ej med smärta djup dig födt, Och har ej hjertat utaf sorgen blödt, Då du, en del utaf mig sjelf, slets bort!...
Men ock du fröjd mig skaffat, fastän kort, Ty du är skön ändå.
O! nu jag känner Den eld, som ner i själens djup mig bränner!
Ja! jag vill lefva att den elden vårda, Att den en gång må herrligt bryta ut Och må mig möta öden, än så hårda, Jag vill dock striden modigt kämpa slut!
(En klocka höres ringa.
Han går till fönstret.)
O, Gud! till ave kampanilen ringer Och manar mig att på min affärd tänka.
I qväll dess ton ej friden kan mig skänka Som förr... nej djupt i hjertat det mig stinger
Att höra på den dystra sorgesång, Som dock så glädtigt klingat mången gång.
Han lik min sällhets själaringning ljuder
Och till min glädjes jordafärd han bjuder.
Ja! nu är all min lycka lagd på bår, Och ej en gnista hopp mig återstår.
(Döljer ansigtet i händerna.) MARIANNE (inkommer sakta med en fruktkorg på hufvudet och en blombukett i handen, hvilken hon lägger på ett bord; derpå går hon bort med korgen till Thorvaldsen och ställer den framför honom).
God afton, Bertel!
Du gråtit ju... men säg, hvad är det då För fel?...
Nå tala om för din Marianne, Så skall du få min korg... ser du så grann Den är... och hvilka drufvor, se så klara!
Orangen se'n...och fikonen så rara!
Men se då på mig, stygge Bertel!
Hör Du inte hvad jag säger dig?...
Då gör Jag liksom du... jag sätter mig och tjurar;...
Se'n får du se, om du utaf mig lurar Ett enda ord!
(Sätter sig på en stol.)
MARIANNE.
Låt mig vara!...
Jag är ond.
THORVALDSEN (stiger upp och går till Marianne.)
Förlåt mig, Marianne!
Det kan Du inte vara, då jag säger dig, Att det är sista qvälln du är hos mig.
Du narras bara för att god mig få Igen.
Nej, nej min flicka, tro ej så;...
Jag är ej hågad för att skämta nu, Då om en timme re'n jag reser.
MARIANNE (springer upp).
Du, Du vill från din Marianne då vända dig?
Ack, du blott skämtar.... men du ser på mig
Så allvarsamt...
Det är då sanning hvad
Du säger, och du ger dig re'n åstad
I qväll!...
Och ej ett ord derom mig sändt!
Min kära vän! det skulle aldrig händt, Om ej i qväll först resan blef besluten...
Men hvarför vill du lemna oss så der?
Har du väl ledsnat på att vistas har?
Ack nej! min studietid är nu förfluten, Och jag är tvungen vända åter hem.
Ej är du tvungen till att lyda dem; Du måtte väl din egen herre vara
Och ej behöfva inför någon svara
För dina gerningar...
Hvad nöd vill säga.
THORVALDSEN. Du kan ej fatta
Nå, jag måste skratta!
Går det väl någon nöd på dig?
Ju allt hvad du behöfver... och en karl
Som du kan nog sig skaffa hvad som brister, Så framt du icke kraft och helsa mister.
Tänk efter bara!...
Gubben, ,som, der står, För den du minst en femti scudi får...
Det är ju vackert det till börja med!
Så får du vara här en tid i fred Och göra flera;... om det ej förslår, Så skall du veta, att jag ock förstår Att skaffa någon inkomst.
Ser du, jag
Kan sälja blommor, -- och det gör hvar dag...
Men hvarför ser du på mig så der dyster?
Du har nu varit för mig som en syster
I trenne år.
-- Du allt för mig försakat:
När jag har legat sjuk, då har du vakat
Och skött mig omsorgsfullt, som blott en qvinna Det kan,... och jag har än ej kunnas finna Ett sätt att all den godhet värdigt löna, Som jag så ofta utaf dig fått röna...
Och nu, du vill ditt sista offer bära Till mig.
-- Din godhet rör mig, flicka kära, Så djupt, att det mig helt förtviflad gör, Att med ett afslag jag din fröjd förstör.
Det får du ej.... du skall bli qvar!
Nej! bed mig ej!
Du vet jag har en far, Hvars önskan gerna jag uppfylla vill.
Då frestar jag dig icke längre till Att stanna; men jag följer dig på färden, Om ock du bor på andra sidan verlden.
Men tänk då, flicka, på din gamla mor, Hur hon dig skulle sörja, om du for Från henne.
Men hvad skall väl Jag göra?
Ack, jag sörjer mig ihjäl.
REDERSBN (som nyss har inkommit och synes något upprymd).
Det skall du icke göra, Marianne, Ty jag på heder dig försäkra kan, Att om ett år så är han åter här Hos lilla vännen, som han håller kär.
Se så, låt oss nu alla vara glada
Och våra sorgsna sinnen muntert bada
I en foglietta Montefiascone, Och sedan högt ett hjertligt »vivat» dåne
För vännen Bertel.
Har du intet hjerta, Ditt odjur, att så skämta med vår smärta?
PEDERSEN (slår upp buteljen).
Ack! säg ej så!
Då ej uti vår makt
Det står att ändra hvad som ödet lagt
På oss, så må vi ej med klagan öka
Dess bitterhet, men då i stället söka Att lindra smärtan med ett glädtigt sinne, Att ej vår vän ett alltför sorgligt minne
Som ressällskap på vägen med sig för!
THORVALDSEN. Rätt taladt, broder!
PEDERSEN (patetiskt).
Och nu, min vän, haf task för flydda tider Och för ditt bistånd uti andens skrider!
Min helsning för till Gefions väna ö Och hennes sköna, bokbeklädda strand.
Ja! helsa hvarje liten blåögd mö Och tryck från mig en kyss på hennes hand!
(Man hör ett posthorn utanför.)
THORVALDSEN. O Gud!
För porten står nu vetturin'...
Och jag ej hunnit än att packa in! (DE hjelpas åt att samla ihop några persedlar i renseln.)
För all del skynda!
Så låt oss hjelpas åt.
Det är då rent Fördömt i dag!
(Ny hornstöt.)
Nu blåserhan igen.
Ack! det blir för sent.
THORVALDSEN. MARIANNE.
PEDERSEN. RODRIGO.
RODRIGO (inkommer och stannar öfverraskad.)
Håhå!
Hvarthän så brådt, min unge vän?
Vi ha en gås att plocka med hvarann...
(Lemnar en räkning.)
Jag tror jag kom i rattan tid, minsann!
Min bäste herr Rodrigo, låt mig fara!
Min vän, herr Pederseh, för allt skall svara.
RODRIGO. Er vän har ej betalt sin hyra än, Så den kan jag ej lita på.
THORVALDSEN. Än se'n?
Ni har min Jason der i pant.
RODRIGO. Hva' sa'?
Er Jason?...
Hvad ska' jag med den?
Tror ni, jag något för den der kan få?
Ni sjelf fått intet, hvad får jag väl då?
Håll mun på er, ni gamle skälm, och packa Er genast uti väg!
Stå ej och snacka
Om saker, som ni ej förstår!
Gå ut, Min herre!
Men låt mig komma ut!
RODRIGO Sa' hon, det min sockerstrut?
(Hornstötar.)
RODRIGO. Ni vill då göra saken dubbelt värre?
Eller ropar jag polis.
PEDERSEN (går häftigt emot Rodrigo).
Ur vägen, herre!
Jag måste resa nu för hvarje pris.
RODRIGO (tittar ut genom dörren; man hör bullret af en vagn, som rullar bort)
Nu finnes intet hinder; var så go'!
Nu skall jag lemna er i allsköns ro.
Ödmjuka tjenare!
PEDERSEN. Ni är en bof!
Så går ni jemt och lurar på ert rof...
RODRIGO. Jaså ni talar i en sådan ton...
Då skall jag snart er lära ta reson.
THORVALDSEN. Men Axel lugna dig, var ej så het Du derigenom ådrar oss förtret...
Var lugn du sjelf och låt mig tala slut!
Det gör så godt en gång, få sjunga ut...
Hör på du gamla bracka, som der står.
Du är så visst af sjelfva fan ett hår, Som salig far min kristnad var till Peder...
Du har ej minsta känsla utaf heder...
På hjerta ä' du ock totalt renonce, Ja, känslolös och kall du är som bronze...
När har du haft med oss förbarmande?
Hvar dag du kommit hit in larmande
För några fattiga Bajocchis skull!
Din vedbod var i vintras öfverfull, Men skänkte du oss då en enda pinne, Fastän vi fröso bistert, vi, härinne...
Och när vi ofta varit utan mat, Då har du gödt dig du vid fulla fat...
Och se'n du fyllt din buk... då du gick hit, Predikade om vådan af kredit, Höll föreläsningar om sparsamhet, Om konsten att på ingenting bli fet!...
Du tror dig hafva previlegium
Att klifva på helt fräckt i våra rum
Och oss behandla så der nonchalant
Och kritisera hvad vi gjort... helt frankt.
(Rodrigo står och fingrar på en eskiss.
Pedersen slår honom på fingrarna med sin käpp.)
Låt bli och klå på andras saker, nöt!
RODRIGO. Aj! aj! men skäms ni ingenting,... ni bröt Min tumme utur led...
Polis Man öfverfaller mig...
hallåh!
DE FÖRRE. EN POLISTJENSTEMAN. EN POLISTJENSTEMAN (folk samlas i dörren).
Hvem ropar så?
Jag blifvit förfördelad af de två Artisterna, som hyra i mitt hus.
Den ene ville rymma helt burdus, Förrän han hade inbetalt sin hyra...
Evas systrar
EVAS SYSTRAR.
INTERIEUR I EN AKT.
Dramatiska Teatern den 12 November 1869.
AXEL FALCK. Fru MONIKA, hans mostrar.
Fröken SALLY, ALLÉN, akademiadjunkt.
HOLM, possessionat.
MALIN, hans dotter.
(Upsala i Maj 1860.)
Ett enkelt hvardagsrum.
I fonden ingångsdörr, till venster två fönster, som vetta åt gata, till höger två dörrar.
Midt på golfvet ett matbord, på sidorna småbord med soffor.
Här och hvar, huller om buller, ser man gardiner, manskläder, ett par sidenklädningar, en kaffeservis, duktyg m. m.
Monika står uppe i ett fönster och profvar nya gardiner.
Sally sysslar vid det störa bordet.
Nå, fick han nu sofva något på middagen?
MONIKA.
-- Tror du han hade tid till det?
-- På eftermiddagen skulle han ju upp i examen igen och ha sina båda värsta professorer.
Men, snälla Monika, professorerne äro inga tigrar, fastän du måtte tro att de ha både klor och svans.
Det gick ju så excellent på förmiddagen och nog hade du kunnat ge honom litet ro.
Han hade ju vakat hela natten.
Jag käxar ju på honom just att han ska' hvila.
300 SALLY.
Du väcker honom för att be' honom sofva.
Det der är lätt att säga för dig.
Jag håller af honom, jag.
Det är bra obeskedligt af Monika att säga så.
Fins det nu någon menniska, som kan hålla af honom mer än jag gör?
Axel vet nog sjelf hur det är med den saken.
Det syns då tydligt på hans sätt emot oss båda.
Ja -- mig gör han då aldrig annat än glädje.
Och mig förargar han oupphörligt, blott för att få det nöjet att strax åter försona mig.
Han kysste mig på hand innan han gick.
Mig kysste han på mun.
Det var åt mig han sade, att han är svag i botaniken.
Men mig sade han, att han är svag för Malin.
Det visste han, att jag begrep ändå.
301 MONIKA.
Begrep, ja! -- Men du kunde inte tala om henne, du, eller skrifva till henne och laga så -- SALLY.
Nå, har du skrifvit till henne?
Med din tillåtelse.
Du frågade ju för en minut sedan.
Nu är hon en minut mer än då.
Och nästa minut kan Malin vara här.
Och det skulle du ställa till ensam, för att han se'n skulle fråga hvem han hade att tacka för det och du skulle skynda att svara: -- »Jo, mig, förstås!» MONIKA.
Du unnar inte gossen den glädjen på en sådan dag?
Unnar?
-- Jo visst, kära Monika -- men hvarför kunde jag inte få veta af det?
Skall du alltid ställa dig främst och stjäla gossens hjerta ifrån mig?
Se så -- är hon nu gråtfärdig igen? -- Sally, Sally -- den der är bestämd t en professor.
Den måste vi niga för.
Hon hoppar ned ur fönstret och niger upprepade gånger.
302 SALLY.
Men, snälla Monika, han har ju ingenting att säga studentexamen.
Kan du då inte ha råd till en fattig nigning?
Tro mig -- det skadar inte!
Men, bästa du -- det är ju docenter som förrätta examen.
Men när det inte går några docenter förbi, så...
Hur sitta gardinerna?
Inte illa, och fina äro de och nytvättade.
Men röda toffsar är det på dem.
Ja, förstås.
Du är rik du.
Du har råd att skämma bort honom du; jag måste nöja mig med att vara sträng och förståndig, jag.
Och så bor han i ditt hus.
Nå -- gör inte du det också?
-- Se så, Sally -- nog vet du att, näst Axel, så är du den som jag håller mest af i hela verlden.
Men -- intet pjunk nu, kära du.
Du har ju fått halfvera om skrifstolen, som han skall ha', och så är du ju med om allt annat -- och Axel är så grufligt tacksam mot dig, det vet du, och nog håller han minst lika mycket af sin goda, allvarliga moster Sally som af mig, gamla rustibus.
303 SALLY.
Ja, inte rår jag för att ingen har velat ta' mig, så att jag slutligen så här måste ligga en annan till last.
Ta dig?
Jo -- de skulle ha vågat! kyssar henne.
Kors, bevars väl -- den der är docent i latinet.
Fram och nig för honom!
Men -- kära Monika. -- -- MONIKA.
Nå än se'n då?
-- Tror du inte jag orkar fjäsa för hela raden?
Jag är bara rädd, att du fjeskar för mycket.
Du gör dig löjlig.
Gör ingenting -- bara det gör honom godt!
Några bland dem veta, att jag är hans moster, och kanske stämmas de mildare just under det de skratta åt mig.
Men Axel reder sig nog sjelf.
När huset är färdigbygdt, tar man bort murarställningarne.
I qväll blir jag nog styfvare än du.
När man ser en menniska ständigt klädd som till uppvaktning, kan man misstänka att hon ingenting har till hvar-
304 dags.
Dessutom har du bråkat så mycket med honom, så att han kanske nu blir kuggad bara derför att han inte fått någon hvila.
Kuggad...?
Det hörs att du känner honom.
Monika!
Herre Je -- klockan slår sex!
Att inte flickungen redan är här!
Sally, gå ut i köket och titta åt gränden om hon inte syns till.
Sally går.
Kuggad! -- Och du säger att du håller af honom?
Malin har obemärkt smugit sig in. MALIN.
Ja -- det gör jag.
Nej se -- der ha vi ju vår lilla rosenknopp.
God qväll, god qväll! -- Hur mår pappa?
-- Så snäll du ser ut i dag, söta barnet -- så varm och så vacker och så blossande röd.
Stackars min Axel! -- Men hvarför kommer du så sent?
MALIN.
Jo, ser tant, till en början var det inte så lätt att förmå pappa att låta mig få fara in i dag från Kölinge.
Pappa har en dygd som heter försigtigheten och en favorit som heter Brunte.
Nu vet pappa, att
Axel har sina små funderingar -- och så visste han att Brunte hade varit till Wacksala redan i dag.
-- Men så bad jag så vackert och -- hvad var det värdt för pappa då...?
Ge mig muffen.
305 MALIN.
Vänta litet, skall tant få höra.
Se'n, när det ändtligen bar af så, bäst som jag far genom skogen, hvad får jag se, om inte hela vägkanten full af blåsippor?
Alldeles blåfrusen!
Se här -- hela muffen full.
Kära hjertandes -- tack ska' du ha.
Olsson fick stanna, han, gång på gång, och nog brummade han en smula -- men se han är då alldeles förryckt i Axel allt sedan i fjor vintras -- och för öfrigt har pappa sagt, att hvad jag vill, det är hans vilja när jag är ute och åker.
Dessutom fanns det intet förbud -- och någon grace får man väl ta sig.
Grace? -- Likasom hon skulle behöfva mer än hon har af den sorten!
Jag kan väl tro att tanterna ämna klä' bord åt honom, och då passar det ju bra med litet blommor i det gröna?
Måtte det!
Blir det kaffe eller thé?
Jo -- kaffe blir det.
Jag tycker inte alls så mycket om thé.
Och kaffe, det kan jag laga så, att han blir förtjust alldeles.
Edvard Bäckström, Samlade Skrifter.
306 MONIKA.
Du har nog lagat så, att han är det redan.
Men försöt inte nu, ty då skulle Sally, beskedliga menniskan, bli alldeles utom sig.
Hon håller på nu som bäst derute, och det får ingen tränga sig mellan henne och Axel, inte så mycket som en katt en gång.
Den snälla tant Sally!
Jaså hon är ute i köket.
Jag går strax och helsar på henne.
Nå -- men hur går det för honom?
Halfva examen är ju redan förbi?
Ja visst, min unge, och nog lär det ha' gått för sig.
Men ser du -- värsta ämnena pågå just i eftermiddag.
Både botanik och mathematik.
Botaniken är jag just inte så rädd för, ty se här bor en gammal adjunkt, herr Allén, som sjeIf duger till ingenting, förstås, men han är slägt med docenten i botanik, och jag har varit så välsignadt artig, att nog tror jag han lägger något godt ord i någon vrå hos systersonen sin.
Men, kors bevars -- här står jag och pratar så att du inte får ta kappan af dig.
Nå -- ser man på?
Siden! -- Så snäll du är.
Jo, jo -- ser tant i dag är det högtid och då gör man sig så fin man kan bli.
Du håller då verkligen af Axel?
Kan tant tvifla på det?
307 MONIKA.
Kära, kära barnet!
Han säger att du inte bryr dig om honom och då är han så ledsen och bedröfvad -- men har jag inte sagt det, jag, att lilla Malin bara är en förståndig liten flicka, som inte vill lofva någonting, som kanske stora farsgubben se'n inte skulle gå in på!
Hon har nog hjerta i bröstet -- så' jag -- och ögon i hufvudet med för resten!
Ser tant, jag älskar
Axel som en bror.
Bara som en bror?
Ja, se nu får tant inte bli ledsen -- men, inte är det mer.
För se, vi ha varit skolkamrater, och inte är jag blyg för honom och rädd alls, och så är han så vek och så lättrörd, när han är tillsammans med mig, och så är jag ju lika gammal som han, och så har pappa sagt, att han för sin del just inte -- MONIKA.
Är lättrörd?
-- Ånej, det tror jag inte heller.
Men om du visste hur Axel tillber dig...
Tant lilla -- är han en man?
Ja inte har han ryttarstöflar, gudbevars, och stora mustascher -- men nog är han en man alltid -- det skall jag bli man för...
308 MALIN.
Nej, nu blir tant ledsen -- nu ska vi tala om festen i dag.
Duka bordet kan jag väl få?
Och så springer jag ut i trädgården och ser efter, om der inte finns någonting grönt i snösmältningen.
-- En så vacker stol! -- Får han den af tant?
Ja, af mig och Sally. -- Hon ville vara med, förstås, fastän hon inte har råd.
Det var snällt af tant Monika.
Den ska' vi klä' ut.
Du ska' väl ha kappan på dig.
Jag måste vara rädd om min blifvande...
Tant då! inställsamt.
Kära tant, om han blefve en smula pröfvad i lifvet...
Som du sjelf till exempel...
Om det hände honom någonting riktigt storartadt, någonting hemskt... MONIKA.
Nå -- ut med dig nu, ostyring!
Ack så roligt! springer ut.
Blir väl bra med tiden -- och gubben, den har hon i sin hand -- tar fram en stoldyna och betraktar den.
-- Om jag skulle
309 tagit rödt i stället för grönt?
Aha, se der går gamle Allén.
Lustig att skåda som alltid.
Kors hvad han är artig!
Trodde väl man skulle vinka honom in -- men se »then dagen fingo the intet».
Men bara gubben nu gjort som jag bedt honom.
Om jag hade tid... Gömmer hastigt dynan.
MALIN kommer in igen.
Nå kära hjertandes?
Nu blir tant kanske ond på mig -- men se pappa skulle hit i dag till Upsala och då tyckte han det skulle passa bäst att han kom och hemtade mig, heldre än att jag kom enkom och alldeles ensam -- så att nog kan det nu hända att han tittar in och bjuder sig hit till qvällsvard.
Och det glömmer jag att tala om!
Nå, Gud trösta oss, så rart fremmande!
Det var då riktigt magnifikt.
Och skulle vi inte bli förtjusta, Sally och jag?
Men -- inga tillredelser...!
Bevars, det vore ju dumt af oss att försöka.
Tack då -- adjö, adjö, adjö! springer åter ut.
Spring dig inte för varm! -- Den rara ungen! -- Sally, Sally!
310 SALLY skyndar in.
Nå -- nå -- hvad i all verlden...? -- Är han här?
Axel?
Nej, det dröjer än en stund.
Men vi få fremmande.
Malins far, gubben Holm.
Rusta nu till en fin supé.
Det får du tänka på.
Ska' jag?
Men jag har ju köksbestyr förut, och så ska' vi klä' om oss, och hvem ska' duka bordet?
MALIN som kommit in med grönt.
God dag, snälla tant.
Se här hvad jag har fått i trädgården.
Nå, hjertans välkommen, söta min vän.
Nu så ska'man tro det blir en glädje! -- Ja, börja du då -- så hjelpas vi åt en stund.
Kors så vackra kläder -- och alldeles nya!
Hatten får han af mig.
Och halsduken af mig -- MONIKA.
Men rocken af mig -- SALLY.
Men västen af mig --
311 MONIKA.
Ja, men byxorna af mig.
-- Kors, se der kommer ju gamle Greken -- den måste vi niga för! -- Nej, nu går jag till andra bestyr.
Ut i köket, Sally, och se till att det blir fint -- annars...!
Nå -- nå -- jag går ju! går.
Jag får lof att skaffa mig mera grönt till den här stolen.
Är det inte nätt med sippkransen kring hvarje kopp?
Han skall väl ha' den här stora?
Ja visst, mitt hjerta.
Här finns bara fem hvitsippor -- dem lägga vi kring den.
Och silfverkannan ska' fram -- MALIN.
Och intet brunt socker i dag. -- MONIKA.
Usch, fy! -- Nej, hela toppen, om det gäller.
Det ringer -- det måtte väl inte vara han...?
Allén inträder.
Å nej -- så lärd törs han väl ännu inte se ut.
Jag springer ut i trädgården.
312 ALLÉN ofantligt artigt.
Allraödmjukaste tjenare.
MALIN i utgåendet.
Allraödmjukaste tjenarinna.
-- Ack så roligt!
Kommer han nu utan invit?
-- Herre Jemine, och jag som är klädd i bara kjolen.
ALLÉN.
Hur står det till i dag, fru Monika, hur står det till?
Jag kommer väl inte till besvärs?
Om adjunkten förlåter, så har jag litet brådtom.
Se, Axel blir student i dag.
Hoppas? -- Å ja, det tror jag adjunkten kan kosta på sig.
Har adjunkten varit af den godheten att tala så som jag begärde med den der botanisten?
Skulle jag glömma det?
Ack, det behöfdes inte.
Han är så beskedlig och så ovan vid att någon kan någonting.
Nå ja -- inga betyg på nåd vilja vi ha.
Axel kan nog.
Visst, visst.
Ty, uppriktigt sagdt -- nog får gossen hjelpa sig sjelf.
Inte gagnar min fattiga rekommendation till stort i annat fall.
313 MONIKA.
Ja, men i hvarje fall, tack för den.
Bättre till än från!
Vill adjunkten dricka en kopp kaffe här vid sjutiden, så -- mycket välkommen.
Som sagdt -- vid sjutiden.
Fult väder i dag som jemt.
Det är klart, att det är mulet!
MONIKA afsides.
Han går nog, bara jag tiger.
Fru Monika -- jag är en gammal adjunkt. -- -- MONIKA afsides.
Jag tror han stannar.
En förlegad bokmal -- -- MONIKA afsides.
Jag går i skymunnan och byter om.
Ett original, som inte duger längre.
Titta inte hit bara!
Det syns nog.
Nej, det hoppas jag det inte gör.
Och inte är det just angenämt.
314 MONIKA.
Ska' det vara en pik?
Ska' det vara...?
-- Ett och annat behag har det likväl med sig.
Jaså -- det var en komplimang!
Det är, att om någon visar mig vänlighet, så vet jag bestämdt, att det är för min egen skull.
Det tror herrn bara.
Fru Monika!
MONIKA träder fram.
ALLÉN reser sig.
Den vänskap, den förbindlighet, det tillmötesgående, som under sista tiden kommit mig till del från Er och er älskvärda familj... mig -- MONIKA.
En gammal adjunkt -- ALLÉN.
En förlegad bokmal -- MONIKA.
Ett original --
315 ALLÉN.