Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Hvarför väsnas packet?
De äro hungriga!
MÅRTEN. GERDT. MÅRTEN. GERDT. FOLKET (skriker.)
Hur kan man vara hungrig så här dags! -- Benedicite, Domine! Amen!
Hvadan kommer du broder Cistercienser?
Från Rom, Svartebroder!
15 MÅRTEN. GERDT. FOLKET (rycker i grindarne.)
Det var sjelfva den Onde!
Låna mig din käpp.
(Tar Gerdts staf och går till grindarne.)
Hvad vill ni? ---------------------- Messa?
Vet ni inte, att staden är belagd med bann och interdikt och att således inga messor komma att hållas och inga sakrament att utdelas. ---------------------- Hvarför?
-- Derför att staden icke utgjort sin ränta till klostret!
Då biskopen visiterade kassan befans en stor brist i räkenskaperna! ---------------------- Skatterna äro så tunga?
Hvem har bedt
Er gå och betala kungens skulder?
Tror ni inte hvad jag säger, så gå ut på Stora Torget, der Sekretarius håller på att läsa plakatet framför Rådhuskällaren!
Vill Ni höra det skall ni få: »Alldenstund vår stiftsstad icke utgjort sin ränta et cetera.
Sic foeteant animæ eorum in inferno!» Begriper Ni?
Det betyder annars:
Tan nu hvarandra under armen och dran in i fördömelsen!
Akta Er!
Det hjelper inte att väsnas, för här har jag nycklarne till kyrkan, allihop.
(Skramlar med nyckelknippan).
Du kom ifrån sade du?
Från Oxford, min vän!
GERDT. (Orgelmusik från klosterkyrkan).
(Till Gerdt).
(Folket tjuter.)
(Gerdt slår upp ett skratt.)
Tyst derborta!
Hur sade du?
Från Vestfalen, kära själ!
MÅRTEN (afbrytes då och då af folket.)
Äro inte bröderna också bannlysta?
16 MÅRTEN.
Men klockorna få icke röras, det skulle kunna väcka förargelse!
Ja, det är mycket rätt!
DIAKONUS ut från kyrkan.
(Orgelmusiken fortfar; en psalm tages upp af en röst.)
Hvarför komma icke bröderna i messan?
Orgamästaren väntar!
Fråga sysslomannen!
De måste väl hålla biskopens folk sällskap!
Hvar är sysslomannen?
I refektorium!
DIAKONUS.
MÅRTEN. DIAKONUS. MÅRTEN.
Jag skall lära honom, jag.
Att uppehålla bröderna med svalg och dryckenskap på helgdagsafton! och trummor.
Diakonus släpas in; dörren stängs.)
(Går till refektorium; knackar på dörren; när den öppnas hör man ljudet af pipor
Den der dörren går visst bara inåt!
(Orgeln tystnar midt i en takt; sångstämman fortfar ensam, men tystnar strax.)
Ni borde icke ha genombrutna portar åt gatan!
17 MÅRTEN. GERDT.
Tror du att här begås handlingar som icke tala att ses!
Era handlingar skulle allt tåla vid att bli skådade på särdeles nära håll!
ORGAMÄSTAREN (från kyrkan).
De hålla biskopens folk sällskap!
ORGAMÄSTAREN.
Skall jag sitta och spela för torna väggarna!
Hvar är diakonus?
Han gick in för att tillhålla bröderna!
Och så blef han qvar.
Vaker och beder....
Jag måste in och taga vara på min broder!
Han är så svag min käre diakonus, så svag, så svag!
ORGAMÄSTAREN. MÅRTEN.
(Går till refektorium.
Ryckes in efter ett svagt motstånd.)
Det här måtte inte hänga rätt ihop!
Jag måste gå och se efter!
(Går in i refektorium.)
Scen XIV.
GERDT, sedan OLOF.
Alla, alla öfvergifva de Herren!
18 OLOF (in hastigt utan att igenkänna Gerdt.)
Hvar är Gonfessorn, broder! -- Biskop Brask har kommit! -- Hvad ser jag!
Är du icke qvar?...
På dårhuset?
Nej, jag rymde!
Du vet att Brask lät sätta in mig derför att jag tryckte Luther!
Men hvar kommer du nu ifrån?
Från Wittenberg senast!
GERDT. OLOF.
Hvad gör man i Tyskland?
Hela Tyskland står i lågor.
Bönderna i Böhmen skaka på oket och herrarne lemna sina slött.
Känner du Götz von Berlichingen, Mannen med jernhanden?
O här skulle behöfvas jernhänder!
Hvad ämnar du nu?
Jag har två predikanter med mig från Westfalen:
Rinck och Knipperdollingh!
Två stora lefvande andar!
I natt resa vi till Stockholm och sedan predika vi!
Och jag skall sitta här bunden!
Hvilken har bjudit dig sitta bunden?
Du är trött, Olof, du är feg!
Statt upp och förkunna!
Feg!
Och jag som en gång var med då Doktor Luther spikade de nittiofem sanningarna på domkyrkoporten i Wittenberg, så att hammarslagen hördes ända till Rom; jag sitter här och låter lögner i millioner gå förbi mina öron ut i verlden; jag som burit ved till bålet då Påfvens OLOF.
19 bannbulla brändes, jag som sade åt bödeln vid Stockholms blodbad att Biskop Mathias var oskyldig, jag låter dessa Satans tjenare uttala sitt skyldig öfver detta arma folk!
Jag är feg, säger du!
Välan! -- Öppna grindarne derborta!
På vid gafvel!
Släpp in folket i den tomma kyrkan! från kyrktornet, och ringer.)
(Gerdt gör sig i ordning att öppna grindarne; Olof fattar linan, som hänger ner
Kommen härin folk!
Förlåten är remnad!
Träden härin i det allra heligaste och sen!
GERDT (har fått upp grindarne; hornstötar utanför; han ryggar).
Biskop Brask!
Honom måste jag icke träffa!
Men vi, Olof, skola råkas än en gång, många gånger!
Nu fruktar jag icke mer, ty jag ser eldstungan dallra öfver ditt hufvud! -- Statt upp och förkunna!
(Går genom trädgården.)
Scen XV.
OLOF, sedan BRASK. ställning midt på gården; synes först häpen öfver sin djerfhet, men sedan fast besluten att möta hvad som helst.)
(Då ringningen började har Mårten och ett par bröder störtat ut ur refektorium,
OLOF (upphör att ringa; intager en afvaktande
men genast vändt om då de sett Brasks förtrupper). ger ur i porthvalfvet och går ensam in på scenen).
BRASK (inbäres i en bärstol med baldakin; stiBRASK. OLOF.
Hvem har ringt vesper, då staden är belagd med bann?
Kände du ej befallningen?
20 OLOF.
Kyrkans vrånga påbud äro alltför väl kända!
Du är en djerf man!
Sanningen är alltid djerf! BRASK. OLOF.
BRASK. OLOF.
Återigen en stackars yngling som har funnit sanningen!
Olaus Petri!
Är du Mäster Olof!
Vet du hvem dig talar till?
Servus servi servorum, Hans Brask!
Du är alltså en sådan der man, som går omkring och säger sanningar!...
Vill du bli min kapellan?
Och bära omkring lögnen?
Du är mycket ung; jag förlåter dig!
Du har stora gåfvor, men vet ej använda dem; jag skall lära dig det!
När du blir tre gånger så gammal du nu är, skall du tacka mig för lärdomen.
Sätt kanonikus i östra tornet!
Utan dom och ransakning sätter ingen mig i fängelse!
Fem veckor!
BRASK. (Till knekten.)
(Vinkar utåt.
En knekt inträder.)
(Till knekten.)
21 OLOF.
Från denna stund har kyrkan strid på lif och död!
Tala icke så stora ord, min vän, det fins icke så stora ting i denna lilla verlden!
Scen XVI.
LARS SIG
GESON SPARRE (in känner igen MARSKEN. BRASK.
Olof; ger ett tecken åt knekten att dröja)
Väl mött!
I är här i samma ärende som jag!
Jag känner icke ert ärende, herr Marsk!
Men I känner måhända hvarför staden är i oro?
Staden har icke utgjort sin ränta till klostret.
Och derför skall folket vara utan Gudstjenst?
Icke för räntans skuld, men derför att kyrkan -- Alltid kyrkan!
MARSKEN. BRASK (höjer rösten).
BRASK. MARSKEN. BRASK. MARSKEN.
... måste häfda sin rätt under tider, då man sätter densamma i fråga.
Tala I vid er konung, han skänker icke efter några skatter!
Men I, Biskop i Linköping, har ej någon domsrätt öfver Strengnäs stift!
Då ingen Erkebiskop finnes, räknar jag mig som Svenska kyrkans öfverhufvud!
BRASK. MARSKEN.
22 MARSKEN.
Den starkares!
Är fången bortförd?
I är fri!
Om fem veckor!
MARSKEN. BRASK.
I fängslar icke Konungens troman, Sekretarius i Stockholms rådstuga, Magister Olaus Petri!
När blef kaniken Sekretarius?
Nu! -- I vidhåller!
För bort fangen!
MARSKEN (lar fram ett pergament).
BRASK (höjer rösten).
MARSKEN. BRASK. MARSKEN. (Paus.)
I har ett hundra och femtio man i ert följe!
Ja, det har jag, Marsk!
Jag har sex hundra!
Då har I rätt för denna gången!
Hitåt, mitt folk!
BRASK (stiger upp).
(Tjenare in med bärstolen.)
Till Biskopsgården!
Scen XVII.
MARSKEN. OLOF.
Sekretarius!
I reser denna natt till Stockholm!
Konungen ger er tillstånd att predika i stadskyrkan efter öfvertygelse!
Jag vill gifva er ett råd med på den väg I nu beträder och som kan föra er långt!
Dömen aldrig konungens handlingar, huru än han må låta och göra.
Det kommer en dag, då det skall röjas hur högt han menat med alla och med er!
Vår Fru beskydde er från våld och våda!
Min häst! -- -- -- Till Biskopsgården!
Scen XVIII.
OLOF, sedan LARS.
OLOF. O, jag är fri!
Så hören det, murar, Som gömmen själar i era burar!
Jag är fri, jag är fri!
Nu kommer min tid, Nu lefver jag åter, ty här stundar strid!
Nå, Sekretarius, du vet din lycka!
Kom, käre broder, och låt mig trycka Dig i min famn!
Du följer mig, säg!
Att vandra ensam mig alltid var svårt!
När du far fram på din blodiga väg, Då skall jag hela der du slog för hårdt!
Kan man slå för hårdt då det ,gäller allas, Ej eget väl!
Det fins många vägar!
(I porten.)
24 OLOF.
Men hvilken skall då den rätta kallas?
Den man går med Gud!
Du vet jag plägar Ej välja andra!
När såg du mig taga
Ett steg, jag ej visste min Herre behaga?
Och ändå, Olof, ej samma stråt Vi nå'nsin följt, fast vi följas åt!
Du böjer, jag bryter; jag slår och du lisar...
Men tyst med frågor!
När en gång vid målet Vi stanna båda, då slutet oss visar Hvad längst höll profvet, om vaxet eller stålet, Om högsta viljan kan vilja ett, Men göra sin vilja på flera sätt!
Nu glömma vi aldrig den stunden, broder!
Grå fram på din bana och bryt och slå, Så långt det räcker, -- men skona din moder!
Hvem bjuder stormen hur långt den skall gå?
Nu blåser det upp; förbannad den ro, Som höll mig så länge!
Nu är jag vaken!
Välkommen ofrid, kom, tag ditt bo Här under de gamla, de gistna taken!
Ja, darren I murar, I unkna hvalf, Der nattfoglar byggt och der svampar frodas!
O hörden
I blott när jorden skalf, Ej skulle då edra stenar blodas Af krossade hjertan för den som felat.
Men nu skall sten ej låtas på sten!
Jerusalem, Jerusalem, du har icke velat, Och derför, derför skall du dö hän!
trädgården ligger i svag aftonhelysning.
Confessor och Biskopen komma arm i arm borta i trädgården under förtroligt samspråk.)
(Olof lyfter sin knutna hand mot klostret då de gå.
Bet har börjat skymma och
AKT II.
I Storkyrkans Sakristia. fönster.
Till venster utgång till kyrkogården.
Till höger dörr upp till predikstolstrappan.
I ett hörn altare med Mariabild; messkärl och kåpor; Kistor och korstolar; på skrifdon m. m.
Låg fonddörr till en hvälfd gång ut till kyrkan.
Ofvanför ett litet måladt rosett-
väggarna porträtt af andlige och helgon.
Ett stort bord till höger med papper, böcker,
KYRKVAKTAREN och hans HUSTRU undersöka kollekten
Här fins min själ inte två lod koppar
I hela kollekten; men jemt är det så; När jag har min tur på våren, då stoppar
Man byxeknappär med stämplar på I håfven!
Var nöjd med det lilla, Min man, så får du det mera en gång!
KYRKV.
En ljuflig tröst när det går en illa!
Men det här var likvisst bara ottesång, Och dagen är min i dag hela dan; Det kommer väl finare folk' i messan Att höra på kungens nye kaplan; KYRKV. som de nyss uppsamlat efter Ottesången.
26 Han lockar väl folk, han också, till dess han Blir gammal som de andra och ful och grå!
Han lär vara en väldig predikare, Som folket säger!
En röst som få!
Men brodren Lars är ändå likare!
Känner du dem, du?
Hå, måtte väl det!
Jag mins dem som piltar; de sutit på mitt knä; Deras far och jag voro gamla vänner; Han var smed som du vet i Örebro.
Nu äro de lärde herrar, må tro, Och Olof prest; få se om han känner Igen gamle stöten, som bort komma i ro För längesen!
Jag tror du lider Af afund, min gubbe!
Nej aldrig i tider Den blir en daler som slogs till slant.
Men nog du kunde ha blifvit dekant, Om icke du varit så styf och enveten
Och sagt dina sanningar åt öfverheten!
Man går dock längst med lämpor och fog Och ännu aldrig någon menniska tog Sig fram i verlden utan ödmjukheten!
Jag vet, det alltid var mig till men, Att jag ej kunde ljuga och buga och tiga Och derför är jag dräng åt min hustrus piga; Gud bättre mitt förstånd, så blir väl bättre se'n!
DE FÖRRE, MODREN, CHRISTINA och MÅRTEN. Har Magistern kommit än?
MÅRTEN (till kyrkvaktaren.)
Nej, helige fader, det har han icke, men om de nådiga fruntimmerna behagade sitta, kommer han snart!
Då sätta vi oss, Fru Margareta, och vänta!
(De sätta sig; Kyrkvaktaren och Hustrun gå.)
Mina dagar äro snart räknade; derför skref jag till den fromme Confessorn i Strengnäs kloster och bad honom skicka mig en biktfader.
I är en god man, fader Mårten, och skall ej bli obelönad!
De hulda tankar den helige Confessor och Prior för Strengnäs Svartbrödrakonvent varit nådig hysa om mig, och som I, Eru Margareta haft förtroendet dela, skall jag söka göra mig värdig, så långt i mitt skön står!
Tack! -- I känner min son Olof från Strengnäs?
Jag känner honom något!
MÅRTEN. MODREN. MÅRTEN.
Svara mig på samvete och frukta ej att göra mitt hjerta bedröfvadt: har han blifvit vid sin barndomstro?
Det vågar jag säga att han har!
(Stiger upp och går till Mariabilden, för hvars fötter hon nedlägger en halskedja.)
Ave Maria gracias plena...
28 Men säg, fader Mårten; hvadan komina dessa rykten att han icke är den heliga kyrkan trogen?
Det är blott en otidig räddhåga!
Man vet att han studerat i Tyskland, der Luther sprider sina irrläror; han är ung och är ganska lärd.
Denna lärdom hade det med sig, att han gerna ville fråga, der frågor ej voro af nöden eller voro rent af otillbörliga!
Ser I!
MODREN. MÅRTEN. MÅRTEN.
Det var blott en obetydlig tvist jag nu syftade åt, som han hade med dekanus rörande Sankta Anna!
Vår heliga Jungfrus moder!
Jo just den!
Magister Olof förfäktade, icke utan en viss ganska vacker färdighet, att hon icke var vår Frälsares mormor.
Hvad säger I?...
Olof! MODREN. MÅRTEN.
Låter icke oroa er, Fru Margareta!
Det är den enda synden jag hört Magistern begå i sitt tal.
Tror I, att vår Fru kan förlåta honom detta?
Allt kan förlåtas!
MÅRTEN. MODREN. MÅRTEN. MODREN.
Men nu innan han träder upp!
Hvad vill I att jag skall göra?
Läs för honom!
29 MÅRTEN. MODREN. MÅRTEN.
Hvarför icke I?
Magistern och jag voro icke goda vänner i klostret, och skrymteri, Fru Margareta, det är icke min sak!
Men huru vackert, då en ovän beder för en ovän!
I blifver belönad!
MÅRTEN. MODREN.
Icke för all verldens guld, skulle jag göra det!
Stackars Olof! MODREN.
Mårten får den der turkiska bössan med silfverbeslagen efter Olofs far, för hvilken fader Mårten sade att han ville ge lifvet om han egde den, skall han läsa för Olof! Min stackars son!
Han har ett hett sinne -- det var alltid hans olycka -- som barn redan hade han alltid ovänner -- det följer honom genom lifvet -- och han som är god som guld -- och försonlig och vek, om man bara vet att taga honom!
MÅRTEN. MODREN. MODREN.
Att den dagen också skulle komma -- Christina, mins du hvar jag gömde fars gamla saker -- det är onda tider och pengar äro svåra att komma efter -- hjelp mig barn -- mitt gamla minne börjar svika mig.
30 CHRISTINA.
Om du menar, mor, den spanska hirschfängarn med förgylda hjaltet och de stora elgskinnshandskarne och gräfsvinsväskan, så ligga de nog qvar på lilla torkvinden...
Föraktar
I mig, Fru Margareta, om jag går och läser?
Nej, fader Mårten!
I har ett försonligt sinne, det är vackert!
Jag skall läsa sex rosarium
Mariæ i gevärssmedernas kapell; det ligger här invid!
Tack, fader Mårten!
Nu är jag nöjd och intet skall störa min glädjedag.
Den heliga Jungfrun vare med eder, Sankt Lars och Sankt Nikolaus beskydde eder, usque ad æternam vitam.
MODREN. MÅRTEN.
MODREN och CHRISTINA.
Är det icke en lycka för oss att ha funnit fader Mårten?
Han tänker icke hvad han talar!
Hvad säger du, mitt barn?
MODREN. MODREN.
Eller tänker han två ting på en gång!
31 CHRISTINA.
Det kan jag icke säga nu, men jag hade det så för mig nyss. -- Han älskar icke Olof! Kan du veta det?
MODREN. CHRISTINA.
Olof se'n vi voro barn, det vet du, mor; får jag göra honom en glädje i dag?
Hvarför skulle du icke det?
I råken hvarandra kanske aldrig mer.
Sedan far blef sjuk, bestämde du att jag skulle gå i kloster!
Olof skulle vilja ha ett minne af mig; du har sytt hans krage; får jag ge honom detta handkläde?
Kära barn, det får du!
Tack mor, tack för det!
Ingen orsak, barn! -- Tyst!
Nu kommer Olof!
Det är hans steg!
Jag känner dem bland tusen.
(Christina rättar på sin halskrage.)
DE FÖRRA, OLOF.
Guds fred, son!
Det var vänligt att du kom!
God dag, Christina!
32 MODREN. Gud välsigne dig, sonen min, På din hedersdag, som så länge jag väntat!
Nog har jag sett hur du läst och prentat, Tills du blef mager och blek om din kind; Aldrig ändock du bekymmer mig gjorde, Ty jag visste för säkert och sant, Att en dag dig skulle så grant Löna din möda så väl, som sig borde Och glädja den gamla, som för sina söner Aldrig tröttnat med sina böner!
Se här, min Olof, tag detta lilla!
Den är icke vacker!
Hvar skulle jag få Nog vackert åt dig!
Men det lider på Och mina ögon de se så illa!
Nu skulle far ha lefvat och sett dig!
Men han är borta....
Han var dig ej blid, Hans lynne, som ditt, ej älskade frid!
Christina har också något att ge dig:
Det grannaste handkläd af flandriskt tyg, Så fint och mjukt som det raraste siden.
Se så, mitt barn, var icke blyg!
I voren ju fästefolk förr i tiden, Men nu I fästat den brudgum och brud
Som aldrig svika!
Så gen hvarandra En fridskyss, den sista, att se'n för Gud
I evigt skilj da mån troget vandra!
(Sätter kragen på Olof.)
Nu säg mig, son, hvad texten heter, Som i dag du ämnar att tala om!
Jag menar något säga om de falska profeter!
Det är rätt, min son!
Så välsignadt du kom!
(Olof och Christina kyssas under häftig rörelse.)
33 Just nu då de döpare och Lutherister Draga och rifva, en hit, en dit!
Säg dem sanningen!
Som lärd magister Nog du vet i hvad stycke dem brister!
När du var barn ej fans detta split; Alla trodde på Gud och vår Fru, Och hulpo de då, så hjelpa de väl nu.
Nu duger dock ej mer vårt Ave Maria; Från allt som är svårt man vill befria En sömnig syndare och är helt trägen
Att göra så bred den smala vägen!
Visst sant, min mor, men vet du hvad du beder?
MODREN. Det sörjer jag ej, ty han som tillstäder
Min bön, han fattar så godt Latinet!
Om blott man stoppar sitt högmod i skrinet Och ej vill förstå hvad ej skall förstås, Så kan en ärlig bön ej försmås!
Säg mig, Olof, mins du en legend, Här står, Om Riddaren och Liljobladet?
I Mariusagan?
Den är nog känd Och Den märkliga Drömmen och Jeronimus i badet!
Jag kan dem alla! -- Ack, har du den qvar, Den gamla boken, du ärfde af far?
MODREN. Det dyraste jag äger!
På äkta pergament
Med målade bilder och munkaprent...
MODREN. Ack, läs mig den sagan förr än det ringer!
Käraste
Mor, jag bör man springer Der ute redan!
Du hörde nog fel.
Det brådskar ej förr än orjornas spel (Tager upp ett breviar.)
34 Oss manar!
Nej, Olof, du är för stolt, Du vuxit ur din barntro som ur din kolt.
Och enfaldigt tycks dig hvad än kan hugsvala Den gamlas sinne -- OLOF.
Du får ej så tala Och icke tro, att jag glömt, det du Tog från dig sjelf, för att låta mig lära!
Gif mig boken!
Det kan jag ej bära, Om du tror att högfärd regerar mitt sinne!
Jag tror ej så!
Men stängom nu inne De tvedrägtens andar oss vilja störa!
Guds moders moder oss nu skall höra!
OLOF (läser fort och likgiltigt.) sjunga: han kunde ock icke mera än Ave Mariona: det lilla ordet han visste läsa, det »En Riddare rik och välboren gaf sig i kloster: intet hade han lärt läsa eller
gick honom aldrig ur minnet utan las han det både natt och dag: sedan han döder vardt och i jord lagder då vexte der upp den vänaste lilja ur hans graf och uppå hvarje liljoblad var der Ave Maria skrifvet med gullstäfver.
Män grofvo till roten och funno att hon gick ut af hans tunga!»
En munkalögn så visst det var!
MODREN. Heliga vår Fru, hvad var det du sade?
Hörde jag orätt?
-- Jag vill ej ha svar! -- -- OLOF.
Förlåt mig, Mor, om illa jag lade Mina ord!
MODREN (visar på Mariebilden.)
Ej mig, blott henne dig bör Att bedja om tillgift!
Just dig, ej belätet!
Så tidigt och fångst i nätet!
Äter en själ som trott, att man rör
(Olof slår igen boken.)
(Han har nalkats bilden och upptäcker kedjan som Modren nyss lagt dit.)
35 Träbilders hjertan med ädla stenar, Eller ock någon som enfaldigt menar Köpa sin salighet förr än han dör.
Nej, Olof, det var en lycklig mor, Som ej kunde bära en glädje så stor Att åter ha fått en förlorad son Tillbaka i famnen han flydde från!
Det var du!
Men säg mig, säg, Att ej du vikit från sanningens väg, Den enda, den allförbarmande kyrkan!
Säg, att du ännu ej skänkt din dyrkan
Åt fremmande Gudar!
Nåväl, du vill det veta!
Jag är Lutheran!
Och du om de falska profeter ordar, Du, falske profet!
Det fins många hjordar, Fast herden är en!
Du, en Antikrist, Du mitt lam, som jag trodde så visst, Att aldrig vargar från mig skulle röfva!
Du ville då så hårdt mig pröfva!
Ve mig! ve!
Ovännen sått Ogräs i hvetet förr'n i ax det gått!
Bättre jag kommit med far i jorden, Ty nu är all glädje till intet vorden!
Bittra stund, du kunde ej bida!
O, jag vet, du kan tiga och lida, Men tala, moder, låt smärtan slå ut, Förkrossa mig rätt och låt allt vara slut!
MODREN. OLOF.
36 Jag vet, du kan tala så vackra ting, Om första gången, när vid altarets ring
Jag svor mitt löfte.
Om hvad du kände, Då nyss du kom; då klockorna sände
Sin morgonhelsning och dufvorna sväfvade
Som fridens bud omkring tornets krans; Och hur du hoppades och hur du bäfvade Och lyckligare moder än du ej fans!
Det var söndagsfrid, då du trädde härin; Det var sol, det var vår i den gamlas sinn'
Och nu -- Ve oss!
Mor, se då på mig!
Ser jag lycklig ut?
Du kan ej förstå mig, Och derför kan jag ej gifva dig svar!
Du gråter -- och din son ej tröst åt dig har!
Tag åter, och ännu din mor du har qvar!
Jag kan ej! Ack, mor, dina böner spar!
Jag vill ej!
Så hör det!
Du är ej min son, om icke du gör det!
Du är ej min mor, om du vill mig fresta Att falla ifrån hvad jag håller för sant!
När lögnens ande har gjort sitt bästa, Då ordar han om sanning -- det låter grant!
Hör du der ute; så doft det gnyr.
Det är stormen som vaknar!
Och jag honom styr!
Nu vet jag!
De äro här de Antikrister, Som skända templen, de Anabaptister!
Det är till dem du skall ljuga ditt tal, Förnekare, affälling!
Du har gjort ditt val, Så tag då en moders -- Du skall icke banna!
Helige Sankt Georg!
Förgör dem, förgör
37 De afgrundens drakar vi darra för, Och låt dem evigt der nere stanna, Der lågan ej släckes och masken ej dör!
Bort, här är orent!
Ut, ut i det fria!
Det är Lögnaren! -- Jesus Maria!
(Till Christina.)
Scen V. OLOF, sedan KYRKVAKTARENS HUSTRU.
OLOF (sätter sig vid bordet, döljer ansigtet i händerna.)
Guds fred, magistern!
KYRKVAKTARENS HUSTRU.
HUSTRUN. OLOF.
God morgon, min vän!
Ha fruarna gått sin väg?
De ha gått!
Och jag hade gjort fint i bänken och lagt fram böckerna.
De komma väl igen?
O, att de gjorde det!
Magistern är bedröfvad!
Hvem är det som läser högt der inne i kapellet?
38 HUSTRUN. OLOF.
Vet icke Magistern?
Det är ju vråpresten Erik, den snällaste i hela församlingen, som läser rosenkransen.
Hvem läser han för?
Talade inte Frun om det?
Frun?
Min mor?
Ja, Herre Gud, hon ville ju Magistern så väl!
Alltid sitter det synd i någon vrå, tänkte hon!
OLOF (stiger upp och går några slag på golfvet.
Christina.)
Han tappar handklädet som han fått af
Har I någon son?
Ja, det har jag väl!
Är hans lif er kärt?
Det kan väl en förstå!
Älska honom icke då!
Ty I tager lifvet af honom!
Nu är folket församladt!
Man är inte nöjd med att orjorna inte få spela; det hviskas och tasslas så att en kan känna sig litet rädd!
Folket skall icke vänta länge, jag kommer!
Scen VII DE FÖRRE. CHRISTINA.
(Kyrkvaktaren och Hustrun CHRISTINA.
OLOF. hålla sig i hakgrunden.)
Gå icke upp, Olof, man stenar dig!
Är du icke med mor?
Jag sprang ifrån henne då jag hörde två borgare som lade råd emot dig!
Är det icke rätt att man stenar de falske profeter!
Du är icke falsk!
Man vet icke alltid hvarför man tror på en menniska, men man gör det!
Du tror på mig!
40 CHRISTINA (tar upp handklädet från golfvet.) OLOF.
Jag tror att du håller af mig, fastän du trampat på min gåfva!
Förlåt mig! -- Du har ett stort sinne, Christina!
Folket är oroligt, Magistern!
KYRKVAKTAREN (som ser i dörren till kyrkan.)
Lemna mig!
Nu måste jag upp!
Det är en stor och rättfärdig sak du skall tala för?
CHRISTINA. OLOF.
Jag vet blott, att den är större än kärleken till din mor.
Tack, mitt barn!
Du har gifvit mig åter min kraft!
De ropa der ute!
I som kallen mig!
(Kyrkvaktaren ut i fonden.)
(Han gar ut till höger.)
HUSTRUN och CHRISTINA.
(Man hör ett doft buller från kyrkan.)
Det här slutar aldrig väl.
Här händer något som jag ej förstår.
Hvarför är folket i oro?
Hvad har man för sak med Magister Olof?
41 HUSTRUN.
Det ar de här nya funderna med messan, som man icke kan lika sig med!
Icke något annat?
I känner Magistern sedan länge?
Han är min frände!
Jag kunde förstå det!
Hur kunde I förstå det?
Eljes vore
I icke här!
HUSTRUN. CHRISTINA.