Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Brot. 1859 & 1860. 5 Sami. 1 Afd. 5 Haft. 2 10 Bevillnings-Uiskottets Betänkande M 13. vation; anseende jag mig likväl härvid både kunna och bora iakttaga den största möjliga korthet, enär motionen i ämnet, till hvilken jag utbeder mig att såväl i det bufvudsakliga, som i afseende på den närmare utredningen få hänvisa, redan blifvit Riks-Ståndens respektive ledamöter särskildt meddelad och derföre bör antagas vara till innehållet fullkomligt känd.
Jag behöfver sålunda också icke klaga deröfver att Utskottet, i strid mot hvad som annars brukar vara vanligt och i allmänhet anses vara Utskottens pligt, icke redogjort för eller omnämnt någonting annat, än allenast de punkter, mot hvilka Utskottet trott sig kunna framställa anmärkningar.
Bland de punkter, söm sålunda i sistnämnda afseende ansetts förtjena någon uppmärksamhet förekommer först det i motionen anmärkta förhållandet, att Staten nu måste betala tolag på tolag och tolag på handels- och sjöfarts-afgiften, hvilken anmärkning Utskottet, såsom det vill synas, tror sig hafva vederlagt med en strof af följande lydelse: »Godtgörelsen lill Handels- och Sjöfarts-fonden erlägges såsom ett fixt anslag af tulluppbörden i sin helhet utan förändring, såvida icke tullinkomsterna brutto skulle komma att öfverstiga 15,000,000 Riksdaler; och att Staten betalar tolag för handels- och sjöfarts-afgiften och för tolagen sjelf, kan med lika litet skäl sägas, som att tolags-ersättningen utgår på de öfriga afkortningar och förvaltningskostnader, hvilka, af Rikets Ständer vid nästlidne riksdag förslagsvis beräknade till 4,600,000 Riksdaler, af de samfällda tullmedlen utanordnas.» — Emot Utskottets resonemang i detta afseende nödgas jag emellertid erinra, hvad jag eljest så gerna skulle hafva önskat få anse såsom öfverflödigt, att det omförmälda beloppet af tullverkets förvaltningskostnader, såsom äfven före tolags-regleringen inbegripet i den egentliga tullen och ingående i brutto-tuliuppbörds-beräkningen, icke verkat någon ändring i sistnämnde beräkning, hvarföre ock, då förhållandet med handels- och sjöfarts-afgiften och tolagen varit i delta afseende alldeles motsatt, den af Utskottet gjorda sammanställningen icke låter försvara sig.
Att vidare än som i motionen skett bevisa påståendet, att Staten måste, utom den vid regleringen beräknade tolags-ersättningen betala tolag äfven för tilläggs-afgifterna, sedan dessa numera ingå bland tulluppbörden och sålunda med sitt belopp öka summan af denna, förefaller mig så, som om jag skulle vilja framlägga bevis för t. ex. den satsen, att 2 till 10 gör 12; och jag öfverlemnar derföre gerna, utan vidare ordande, den saken till hvars och ens bedömande; viss som jag är, att den icke kan, genom hvilken bevisning som helst, blifva klarare än den i sig sjelf är.
Beträdande
Utskottets yttrande derom, att, då tull-uppbörden under nästlidne år 1859 med omkring 3 millioner Riksdaler öfverstigit den beräknade normalsumman, Staten skulle undgå att af detta betydliga öfverskott i tolags-ersättning utbetala mera än fem procent, i stället att, om ingen tolags-reglering egt rum, städerna varit berättigade att för hela den tullpligtiga varu-in- och utförseln tillgodonjuta tolag efter den högre procent, som förut varit gällande; så torde jag få erinra derom: Bevillnings-Utshottets Betänkande JYS 13.
11 alt dessa 3 millioner till mera än hälften utgöras af tolags-, handels- och sjöfartsafgifter, hvarå, enligt gamla beräkningsgrunderna, ingen tolag skolat erläggas, tillföljd hvaraf nämnda, på 3 millioner erlagda 5 procent här torde förvandla sig till cirka \\ procent, beräknade på den del af det ifrågavarande öfverskottet, som egentligen bort vara tolag underkastadt; att tolagen på det hela, beräknad efter förut gällande grunder, visat sig hafva till följd af medgifven tullfrihet för en stor mängd varuartiklar, som i förhållande till värdet och den deraf beroende tolags-pligtigheten varit jemförelsevis lågt tullbeskattade — i medeltal räknadt nedgått i icke obetydlig mån under 8^ procent af tullbeloppet.
För öfrigt och för att här undvika en alltför stor vidlyftighet, torde jag, för beräkningen af regleringens sannolika resultat under det nu ifrågavarande året '1859, fä hänvisa tiil den under pag. 1 1 och \2 i motionen förekommande approximativa beräkning, som är grundad på en i det närmaste lika tulluppbörd med den för sistnämnda år uppgifna.
I afseende på Utskottets erinran derom, att den vid sistlidne riksdag föreslagna och förutsatta tullfriheten för 3:ne af de i kalkylen upptagna artiklar, nemligen Sill, Gråsidor och Salt, icke af Rikets Ständer antogs och att följaktligen de för dessa artiklar upptagna poster borde från kalkylen uteslutas, kan naturligtvis så mycket mindre någon tvist uppstå, som de också endast upptagits under den nämnda förutsättningen.
Utskottet söker vidare, i afsigt att visa fördelen deraf, att tolags-regleringen ju förr ju heldre genomfördes, leda sig till den slutsatsen att, i följd af den friare riktning, i hvilken tull-lagstiftningen under flera föregående riksdagar blifvit ändrad, tolagen, der förra grunden för dess utgörande qvarstått, skulle hafva stigit i starkare förhållande än sjelfva tullinkomsten.
— Härvid framställer sig dock sjelfmant den anmärkningen, att
Utskottets hela argumentation i detta afseende ställer sig i uppenbar strid med hvad erfarenheten ådagalagt.
Utskottet uppgifver sjelf uti sitt betänkande, att, enligt en af Kommers-kollegium åstadkommen och af Kongl. Majit uti nådig proposition vid 1844 års riksdag åberopad utredning, det visat sig, att tolagsinkomsten den tiden motsvarade ungefärligen 10 procent af tulluppbörden; och under åren 1853—1855 utgjorde den, såsom kändt är, i medeltal 8^ procent.
Sträcker man nu undersökningen vidare, så befinnes det, att år 1857 (det sisla under hvilket de gamla bestämmelserna för tolagsberäkningen följdes), då tulluppbörden i de till tolag berättigade stapelstäderna — med undantag af Haparanda, Luleå och Wisby, för hvilka tolags-uppgifter saknas — utgjorde 10,521,676 Riksdaler Riksmynt och tolagen 723,570 Riksdaler samma mynt, den sednare sålunda blott uppgick till 6f procent af den förra.
Och det visar sig således, att Utskottet, vid sin beräkning af tolagens förändrade förhållande till tulluppbörden, icke fästat tillbörligt afseende på alla de faktorer, som böra i en sådan beräkning ingå.
Då Utskottet icke med ett _enda ord omnämner de faktiska förhållanden, som emot slutet af motionen i ämnet äro framlagda och hvilka bättre än alla deduktio - 12 Bevillnings-Utskottets Betänkande M 13. ner ådagalägga sakens rätta beskaffenhet, så torde det ursäktas mig att jag här anser mig böra återupptaga framställningen af desamma.
Under år 4 857 — det sista för hvilket man af offentliga handlingar kan erhålla upplysning om de tolagsbelopp, som, enligt de gamla beräkningsgrunderna för dessa algifters utgående, stapelstäderna tillflutit, och under hvilket år vissa förnödenhetsartiklar redan voro på grund af Kongl Maj:ts särskilda tillstånd tullfria — utgjorde tolags-uppbörden, enligt derom af vederbörande Magistrater och Drätsel-kommissioner till Kommers-kollegium algi foa berättelser:, i Stockholm 190,362 Riksdaler Banko eller 285,543 Riksdaler Riksmynt; i Göteborg 179.080 Riksdaler Banko eller 268,620 Riksdaler Riksmynt; i Norrköping 27,647 Riksdaler Banko eller 44,470 Riksdaler Riksmynt; i Gefle 3,060 Riksdaler Banko eller 4,590 Riksdaler Riksmynt; i Malmö 10,051 Riksdaler Banko eller 15,076 Riksdaler Riksmynt; eller tillsammans för nu uppräknade fem städer 615,299 Riksdaler Riksmynt.
Om deremot de bestämmelser, som genom den nya tolags-regleringen stadgades, skulle hafva tillämpats under sistnämnda år, så skulle för det första, utan beräkning af tolag på tolag och tolag på handels- och sjöfarts-afgiften, nämnda fem städer hafva af Staten uppburit följande tolag-ersättningsbelopp, nemligen:
Stockholm, på en tulluppbörd af 3,575,008 Riksdaler, 351,825 Riksdaler; Göteborg, på 3,700,546 Riksdalers tulluppbörd, 310,092 Riksdaler; Norrköping, hvars tulluppbörd utgjort 535,020 Riksdaler, 47,996 Riksdaler; Gefle, på en tulluppbörd af 127,560 Riksdaler, 13,383 Riksdaler; och Malmö, på 506,044 Riksdalers tulluppbörd, 20,042 Riksdaler, allt Riksmynt, eller tillsammans 743,338 Riksdaler och således 128,039
Riksdaler mera än som tolagsafgifterna efter gamla tolags-beräkningsgrunderna visat sig hafva i nämnda fem städer under det ifrågavarande året utgjort; och om nu, jemte den förhöjning, som den nya regleringens tillämpning på samma sätt skulle hafva åstadkommit äfven för alla de öfriga till tolag berättigade stapelstäderna, härtill lägges beloppet af den tolagsersättning, som ytterligare skulle hafva tillkommit tillfölje af handels- och sjöfartsafgiftens och tolagens inberäknande bland tulluppbörden; så är det faktiskt bevisadt, att tolagsafgifterna för hela riket, under år 1857 skulle, om den nya regleringens bestämmelser hade tillämpats, med mer än Tvåhundratusen Riksdaler Riksmynt hafva öfverstigit det belopp, hvartill de, enligt förr stadgade beräkningsgrunder, i verkligheten visat sig hafva under samma år uppgått.
Då emellertid, ehuru det sålunda anförda icke kunnat bestridas, förslaget att helt och hållet återgå till de gamla bestämmelserna synes röna motstånd, samt då ändamålet, en af rättvisa och billighet påkallad jemkning i Statsverkets uppoffringar, på annat sätt torde kunna till väsendtlig del vinnas, utan att det genom regleringen antagna systemet behöfver rubbas; så vågar jag hos Rikets Höglofliga Ständer vördsamligen hemställa, att, lill undanrödjande åtminstone af den mest i ögonen fallande orättvisan, som ligger uti det anmärkta förhållandet alt Staten nu måste betala tolags ersä ttning Bevillnings-Ulskottets Betänkande As 13.
13 ersättning för de i tulluppbörden ingående tilläggs-afgifterna; de för tolags-beråkningen normalt beräknade och i tolags-tarifen uppställda tulluppbörds-beloppen måtte hvar för sig höjas med motsvarig andel af de vid regleringens genomförande normalt bestämda tilläggs-afgijterna; dock sä, alt de pä detta sätt uppkommande beloppen jernnäs lill närmaste hela hundradetal Riksdaler; så att t. ex. Calmar, som, enligt nu uppställda tarif, på en tulluppbörd af 270,500 R:dr, erhåller en tolags-ersättning af 8,700 R:dr, skulle åtnjuta sistnämnda belopp, då tulluppbörden uppginge till 300,500 R:dr, med tillökning af 5 procent för hvad tulluppbörden i staden öfverstiger denna summa.
— Jag anhåller således vördsamligen att betänkandet mätte på denna grund till Utskottet åter remitteras, med uppdrag för Utskottet att utarbeta förslag till en härmed öfverensstämmande tarif för tolags-ersättningens beräkning.
Och dristar jag särskildt härvid förtröstansfullt vända mig till Höglofliga Borgare-Ståndet med vördsam anhållan att äfven Höglofliga Ståndet måtte billiga min nu gjorda famställning och biträda en allenast på nyssomförmälda grund stödd återremiss.» Häruti hafva instämt: Josef Holm från Stockholms län, Erik Christenson från Göteborgs och Bohus län, Anders Joli.
Sandstedt från Jönköpings län, Erik Magnus Falle från Skaraborgs län, Per Byström från Jemtlands län.
Ce derskog från Östergötlands län, Olof Olsson från Wermlands län, Olof Lindström från Westerbottens län. 2:o af Nils Olsson från Malmöhus län.
»Då erkännas måste, att det fordna sättet för uppbärande af städernas tolag varit förenadt med mycken svårighet, onödig tidsspillan, ojemn fördelning, så att varor gått onaturliga vägar, för att förtullas eller, med andra ord, ersätta tolag, har jag visserligen hyst någon tvekan, att bifalla motionen för såvidt den åsyftar återgång till den gamla methoden; icke heller finnes någon utsigt att motionen skall vinna framgång inom Stånden; men då knappast någon kunnat bestrida, långt mindre öfverbevisa motionären, att icke Staten gör förlust genom det nu gällande förslag och skulle förlora ännu mer, om ytterligare flere varor göras tullfria, och tullmedlen minskas, kan jag icke förena mig med majoriteten om det afgifna betänkandet.
— Jag anser således ej blott att deruti bort inflyta ett uttryckligt erkännande om motionens obestridliga rättmätighet, utan äfven att Utskottet bort tillstyrka Ständerne sådana åtgärder, genom hvilka det obilliga i nuvarande system måtte kunna, utan återgång till det gamla, i största möjliga mån jemkas och rättas intilldess att en allmän omreglering af icke allenast denna, utan ock af städernas samtliga andra inkomster må kunna i ett sammanhang verkställas.» 3:o af Carl Ifvarsson från Hallands län: »Ehuru jag icke kunnat så fullstän digt uppfatta den invecklade frågans beskaffenhet, som jag önskat, och ehuru jag ingalunda kan förorda det gamla intrasslade och numera redan afskaffade uppbörds Bih. till R.
Prof. 1859 å 1860. 5 Sami. 1 Afd. 5 Haft. 3 14 B ev il In in g s-Ut sk alte! s Betänkande M 13. sättet af ifrågavarande tolags- och öfriga så kallade tilläggsmedel, så enär jag, dels vid genomläsandet af sjelfva motionen och dels under den inom Utskottet förda diskussion i ämnet, kommit till den öfvertygelsen, att meningen med den under sistlidne riksdag vidtagna åtgärden endast varit att förenkla uppbördssättet för att derigenom bereda lättnad i handels- och sjöfarts-trafiken, men det förhållande likväl genom berörda åtgärd uppstått, att städerna fått sig tillerkände en ingalunda åsyftad vinst, åtminstone deri, att tolag numera utgår äfven å den tolag, som fordom utgick bredvid, men nu är inbegripen uti sjelfva tullen, har jag icke kunnat biträda den mening, som inom Utskottet hufvudsakligen gjort sig gällande, nemligen att afstyrka all åtgärd i ämnet.
— Om den till 5 procent bestämda tillökning, i tolagsersättningen icke utgått, såsom nu sker, af brutto-tullinkomsten, i hvad den öfverstiger det antagna normalbeloppet af denna för hvarje stad särskildt, utan endast af det belopp tullmedel, som utöfver berörda normalsumma kunde qvarstå, sedan den till medium beräknade tolags-ersättningen blifvit afdragen; så hade man, enligt min åsigt, kommit det rätta åtminstone något närmare, än som skett.
En rättelse häruti samt en billig jemkning i vissa andra delar, hvaribland äfven tycks böra ingå en sådan jemkning städerna emellan, att hvarje stad finge en viss och lika procent af ali derstädes skeende tulluppbörd, synes mig vara af rättvisa och billighet påkallad; hvarföre, och då jag dessutom anser att våg-, stämpel-, bro- och hamnpenningar med flera dylika afgifter lämpligen kunde, likasom tolagsafgiften till Handels- och Sjöfartsfonden, ingå i tulluppbörden, jag alltså vördsamligen föreslår, att allt detta, såsom ock motionärens hufvudsakliga syfte synes mig vara, på en gång och i ett sammanhang utredes och bestämmes, samt ordnas så, att afgifterna till städerna komma att utgå med vissa procent af alla tullmedlen; dock tror jag icke att en återgång till det gamla uppbördssättet, under tiden medan berörda utredning sker, kan vara hvarken nödvändig eller just så ändamålsenlig, att jag för min del vill tillstyrka den.» STOCKHOLM, tryckt hos E. Westrell, 1860.
Bemllnings-Ulskottels Betänkande N:o 14. 4 N:o 44.
Ank. till Exp.-Utsk. den 30 Jan. 1860, kl. 4 e. m.
Betänkande, i anledning af väckta motioner angående upphörande af nederlagsrätt för bränvin och sprit; m. m.
Uti särskilda till Bevillnings-utskottet remitterade motioner har, i sammanhang med framställda förslag rörande förändring i föreskrifterne angående tillverkning och försäljning af bränvin samt afgiften derför, blifvit yrkadt, dels hos Höglofl.
Ridderskapet och Adeln af Herr Dalman, W. F.: att den för bränvin och .'igeniever;'medgifna nederlagsfrihet mätte upphöra; dels, inom samma Riks-Slånd, af Herr von Mentzer, C.
F.. att nall nederlagsrätt för importeradt bränvin och spritdrycker» måtte upphäfvas, samt att »tullumgälderna derför borde förskottsvis erjäggas till den lossningsplatsen närmast stationerade tulltjensteman»; dels ock, inom Hedervärda Bonde-ståndet, af Atiders Trulsson frän Blekinge län: att »all nederlagsrätt för spritvaror» måtte upphöra; äfvensom att »den till 20 procent bestämda tharan å spritvaror måtte nedsättas till 10 procent;» — Varande, såsom skäl för det föreslagna upphörandet af nederlagsrätten så väl af de särskilde motionärerne, som vid den, i anledning af Herr Dalmans motion hos Ridderskapet och Adeln förekomne diskussion, hufvudsakligen anfördt: att ett af de väsendtliga ändamål, som åsyftats med den på sednare tider efter hand vidtagna förhöjning i bränvinsskatten, eller alt genom bränvinets fördyrande hämma dess omåttliga förbrukning i betydlig män motverkats genom medgifvandet af meranämnde nederlagsrätt för utrikes ifrån införda spritdrycker, enär imporlörerne dymedelst bereddes tillfälle att, vid inträffad prisstegring å det inhemska fabrikatet, åter nedtrycka priset genom att låta den på nederlag befintliga varan derifrån lossas och utgå i marknaden; — samt att, då den inhemska Bi/i. lill B.
Brot. 1859 f 1860. 5 Sami. 1 Afd. 6 Häft. 1 2 Bevillnings-Ulskottets Betänkande N:o ii. producenten mäste betala sin skatt förskottsvis, importören af utländskt bränvin deremot undginge att erlägga stadgade afgifler för den införda varan, förr än ban funné lämpligt att realisera densamma, hvarigenom jemväl ett nödigt skydd för den inhemska fabrikationen väsendtligen motverkades.
Sedan 1856 års Tull-kommitté, uti sitt afgifna betänkande, bland annat, föreslagit särskilda grunder för ordnandet af kreditupplags- och nederlags rörelsen, samt Kongl. Maj:t uti sin vid sistlidne riksdag aflålna nådiga Proposition angående tullbevillningen upplyst, att denna fråga vore under behandling i sammanhang med utarbetandet af förslag till en allmän tullstadga, som komme att Kongl. Maj:ts pröfning underställas; har Utskottet nu inhemtat, att ett sådant förslag sedermera afgifvits, hvilket snart torde till afgörande hos Kongl. Maj:t förekomma, och hvaruti i öfverensstämmelse med kommitterades af Rikets Ständer å nästlidne riksdag biträdda hemställan, blifvit tillstyrkt, att de i hänseende till vilkoren föga skiljaktiga nederlags■ och kredit upplags-rättigheterne måtte sammanföras till en gemensam upplagsrätt, under namn af »nederlag».
I sin underdäuiga skrifvelse den 2 December 1857 hafva Rikets Ständer redan, beträffande kredit-upplaget för den tid detsamma kunde komma att fortfara, uttalat den mening, »att bränvin icke borde upplagas bland de artiklar, hvilkas införsel underlättas genom anstånd med tullafgiftens erläggande»; men att härvid afsetts endast vanligt sädesbränvin visar sig deraf, ati den vid nämnde skrifvelse bilagda tarif för kredi -upplaget och transitoafgiften uttryckligen upptager de specifika arterna Genier er, Conjac, Rumm och Arrac■ Alt fråu upplagsrätt utesluta de tre sistnämnda slagen vore ock, i Utskottets tanka, desto olämpligare, som de utgöra hufvudsakliga föremål för verldshandeln, till hvars förmånliga bedrifvande efter olika konjunkturs-förhållanden erfordras, att varan från allmän nederlags inrättning, der sådan finnes, må kunna förtullas eller äter utföras.
En sådan rättighet för dessa tre artiklar har äfven i Sverige, sä länge nederlag i detta land funnits och följaktligen långt innan förbudet mot sädesbränvins införande upphäfdes, egt rum och varit begagnad.
Om denna nederlagsrätt för Arrac, Conjac och Rumm skulle upphöra, blefve deraf sannolikt en följd, att dessa varor icke vidare kunde omedelbart från de aflägsna främmande produktionsorterna införas, utan måste hemtas från närgränsande länders nederlag, dervid man säkerligen hade att befara enahanda benägenhet till smuggling, som nu är att öfverklaga med hänsigt till sädesbränvin.
Hvad deremot särskildt beträffar »Geniever», har väl äfven denna artikel hittills åtnjutit både kredit-upplags- ocs nederlagsrätt: men då denna vara, oaktadt derför använd tillsats, i sjelfva verket utgör ett sädesbränvin, och således, i fråga om konkurrens med den sven - Beoillnings-Utskotlets Betänkande N:o 14. 5 ska tillverkningen, skäligen torde kunna hänföras under samma kategori med sådant bränvin i allmänhet, finner Utskottet, som, med hänsigt till hvad Rikets Ständer redan förra riksdagen i ämnet yttrat, biträder motionärernes framställningar i hvad de angå upphörande af nederlagsrätt för bränvin och sprit af säd och potates, sig ega anledning att utsträcka sitt tillstyrkande härutinnan till det slag af denna vara, som benämnes Geniever.
I följd af hvad nu blifvit anfördt, föreslår Utskottet, att Rikets Ständer måtte uti underdånig skrifvelse hos Kongl. Maj:t anhålla, att »bränvin och sprit af säd och potatis, Geniever deruti inbegripen», mätte från nederlagsrätt uteslutas, och då, i fall detta förslag vinner nådigt bifall, något annat sätt för dessa varuslags förtullning icke ifrägakommer, än att tullen skall genast efter varans ankomst erläggas, torde den af Herr von Mentzer tillika gjorda hemställan i fråga om liden för tullumgäldernas erläggande icke påkalla något särskildt yttrande.
Beträffande slutligen Anders Trulssons hemställan om nedsättning till 10 procent af tharan för bränvin; får Utskottet vördsamt upplysa, att Kongl. JI»j:t, uppå General-Tullstyrelsens underdåniga förslag, grundadt på anställda pr ofr, äg ning ar, under den 1 Oktober 1858 fastställt följande thara beräkning, nemligen för Cognac, Hamm och frän andra orter än Ostindien inkommande Arrac, 20 procent, för Arrac, inkommen direkte frän Ostindien, 25 procent, men för Bränvin och Sprit af säd, potates eller .andra jordfrukter, endast 15 procent: hvarom, på nådig befallning, allmän kungörelse under den 23 i samma månad blifvit af bemälde Styrelse utfärdad; och anser Utskottet, vid sådant förhållande, den i detta hänseende väckta frågan icke böra till någon Rikets Ständers åtgärd föranleda.
4 Bevillnings-Ulskottets Betänkande N:o 15.
Ank. till Exp.-Ut6k. d. 31 Jan. 1860, kl. 10 f. m.
Betänkande, angående den så kallade Kur hustafgiften.
Härom Lar Kongl. Maj:t under den 14 Oktober sistlidet är till Rikets Ständer aflåtit nådig Proposition, hvilken blifvit till Utskottet remitterad.
Sedan Rikets Ständer vid sistförflutna riksdag beslutat, att ifrågavarande afgift årligen från och med 1859 till och med det år, då nästa riksdag slutades, skulle af hvarje mantals-skrifven person utgöras för Stockholms stad med högst 50 Öre och minst 3 öre samt inom öfriga delar af riket med minst 3 öre och högst 25 öre, och Kongl. Maj:t, i öfverenslämmelse härmed och med hvad Rikets Ständer i öfrigt stadgat, under den 23 April 1858 utfärdat nådig kungörelse; så har Seraphimer-Ordens-Gillet, för att ådagalägga i hvad mån ofvannämnde afgift fortfarande må vara för lasarettens och kurhusens underhållande af nöden, till Kongl. Maj:t i underdånighet öfverlemnat uppgjordt sammandrag af inkomna summariska räkningar och revisionsberättelser angående kurhusmedlens belopp samt länslasarettens och kurhusens öfriga inkomster och utgifter under år 1857, utvisande detta sammandrag, att kurhus åfgiften för året utgjort 209,381 Rdr 19 sk. 3 rst och öfrige inkomster 127,936
Rdr 15 sk. samt att utgifterna uppgått till 299,561 Rdr 38 sk. 5 rst allt banko; på grund hvaraf och då det vore uppenbart, att ifrågavarande sjukvårds-inrättningar utan kurhus-afgiften icke kunde ega bestånd samt berörde afgift vore bestämd att utgå endast till och med det år, hvarunder nu varande riksdag slutade, Ordens-Gillet till Kongl. Maj-.t hemställt, att nådig Proposition om samma afgifts fortfarande måtte till Rikets Ständer aflåtas.
Med afseende å hvad sålunda förekommit har Kongl. Maj:t uti omförmälda nådiga Proposition föreslagit, att ifrågavarande kurhus-afgif1 må jemväl under nästa Bevillnings-Vtskoltets Betänkande N:o 15. s ta
Is reg ler ing s period utgå på sätt och till de belopp, sorn blifvit af Bikels Ständer vid sistförflulna riksdag bestämda och genom ofvan omförmälda Kongl. Kungörelse den 23 April 1868 påbudna Härjemte faar Borgare-Ståndet till Utskottet öfverlemnat ett af Herr Lindeström vid remiss af Kongl.