Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Reservationer: af Herr Grefve Sparre, E. af Herr Olivecrona, K.: »En riktig uppfattning af arfsrätten beror af en fullt klar och sann uppfattning af familjen såsom sedlig institution.
Ser man nemligen i familjen en personlighet, upphöjd öfver individen, en institution, som utgör grundvalen för allt samhälle, och som sjelf grundlägges af äktenskap, måste man ock följdriktigt antaga, att de rättigheter, hvilka utgå från familjen, äro beroende af just det moment, som skänker helgd åt hela institutionen.
Om nu äktenskap, på sätt sed och lag länge bjudit, är det moment, som gifver på en gång sedlig karakter och laglig form åt den personliga förbindelsen för lifstiden mellan man och qvinna, lärer deraf äfven vara klart, att ett fullständigt åtnjutande af familjerättigheter måste allena tillkomma dem, hvilka genom en af lagen erkänd äktenskaplig förbindelse blifvit medlemmar af sjelfva familjen.
Och då nu rättigheten att, på grund af blodsband, succedera till en afliden skyldemans qvarlåtenskap, är att anse såsom kanske den vigtigaste af alla familjerättigheter, hvilken kan tillerkännas en medlem af familjen, lärer det ingalunda vara likgiltigt att, på sätt Utskottet föreslagit, nu göra ett afsteg ifrån principen och derigenom i familjen införa personer, hvilka sakna den sedliga grunden för sambandet med familjens öfriga medlemmar.
Utskottets förslag innehåller att »alla oäkta barn», äfven de, som äro födde »i hordom och i förbudna leder, skola ega, att, »lika med äkta barn taga arf efter moder, sä ock efter fader, derest barnet blifvit af honom erkändt inför
Rätta eller i vittnens närvaro »inför vederbörande prest.»
Och i motiveringen till detta förslag har Utskottet åberopat både historiens vittnesbörd och främmande lagstiftningar.
Det skulle föra mig allt Lag-Utskottets Betänkande N:o 02. 9 allt för långt ifrån ämnet att genom en fullständig kritik uppvisa hela skefhetcn i Utskottets uppfattning af lagstiftningen i äldre tider sä 'äl hos oss, som hos andra Europeiska nationer.
Men dä Utskottet anmärker alt Utskottets eget förslag skulle »hufvudsakligen vara byggdt pä den Romerska Rattens princip att grunden för arfs»rätt är den aflidnes presumerade vilja, spårad i blodsförvandtskapens närhet,» och att denna princip, »fastän uttalad af ett hedniskt folk, vore icke desto mindre fullt Uri»sten, » kan jag ej underlåta att härvid löga den erinran, att hela denna anmärkning synes härflyta från något missförstånd om deri Romerska Rättens stadganden i ämnet.
Den Romerska Rättens historia visar oss nemligen, beträffande oäkta barns rättsförhållanden, att de till en början varit ställda helt och hållet utom familjen; ty om dem gällde regeln »patrem non haben t»; att de sedermera genom den praetoriska rättstillämpningen småningom tillerkändes rättighet att, under vissa vilkor, kunna succedera efter sin moder och att, först sedan kristendomen börjat genomtränga det Romerska samhällsskicket, den kristne Kejsaren Justinianus i fjerde seklet tilldelade dem en viss rättighet ab intestato efter fadern.
Vidare mäste ihågkommas, att den Romerska Rättens ursprungliga princip för all succession var den aflidnes i ett lagligt testamente förklarade vilja; och att blodslörvandternas utvidgade successionsrätt egentligen bör tillskrifvas kristendomens inflytande på lagstiftningen; att den Romerska uppfattningen af familjens begrepp berodde i väsendtlig mån af Romarnes egendomliga uppfattning af lädersväldet (patria potestas), hvadan någon riktig jemförelse i afseende på principer för familjerätten emellan Romersk och Svensk lagstiftning ej är möjlig; att den yngre Romerska Rätten, eller den Justiniansk-Romerska Rätten, sedan lagarne redan erkänt konkubinatet såsom en giltig förbindelse mellan man och qvinna gjorde eri bestämd skilnad, å ena sidan, mellan barn lödde af en konkubin (liberi naiurales), hvilka allena kunde legitimeras, och å den andra mellan barn, födde med qvinna, till hvilken fadren icke stått i någon stadigvarande förbindelse (spurii, vulgo qucesili) och barn, födde i förbjuden förening (ex damnalo coilu), såsom i hordom och förbjudna leder (adulterini, incesluosi); samt alt det blott var åt barn afen konkubin (liberi naiurales stricto sensuj och icke åt spurii eller vulgo gu cesil i, som lagarne tillerkände en viss arfsrätt ab intestato efter fadern, men att barn aliade i hordom och i förbudna leder alltid förblefvo utestängda från all successionsrätt.
— Däraf torde åtminstone vara klart, alt Utskottets förslag icke är byggdt på alldeles samma principer, rörande oäkta barns arfsrätt, som de, hvilka återfinnas i den Romerska Rätten, och att Utskottet synes hafva misstagit sig, då det velat åt ett hedniskt folks lagar gifva äran af principer, som skulle vara äldre än kristendomen.
Då Utskottets majoritet likaledes yttrar såsom ett slugs klander alt under medeltiden »man lyckades utbreda den åsigt att rättigheten för oäkta födde att taga »arf vore ett erkännande af en osedlig princip», och att detta allena vöre en frukt af katolicismen, »hvilken satte ktjrkan i stället för kristendomen», så vittnar detta äfvenledes om en ofullständig kännedom om rättsinstitutionernas historiska utveckling. iiih. till Ii.
Prut. 1859 & 1800. 7 Sami. i Afd. 32 Raft 2 10 Lag-TJtskottets Betänkande N:o 62.
Man bör nemligen bedöma förhållandena efter den tids period, hvarunder de förekommit, och följaktligen icke förbise, att på den lid, da kristendomen först uppträdde, herrskade inom det Romerska verldsvälde en ytterlig sedeslöshet, hvilken var en följd af det vid sidan af äktenskapet allmänna konkubinatet; att hos de germaniska folken konkubinatet likaledes af sederna tolererades; och att, med kristendomens upphöjda uppfattning af äktenskapet såsom ren monogami, det blef för kyrkan en nödvändighet att med alla medel, som stodo till hennes förfogande, söka bekämpa konkubinatet såsom den svåraste fienden till en större renhet i familjeförhållandena.
Först efter många århundradens förlopp lyckades verkligen kyrkan i sina bemödanden, och den allmänna sedlighetskänslan började ogilla konkubinatet.
Med denna förändring i föreställningssättet löljde ock alt barn, födde af könsförbindelser utom äktenskapet, ej längre kunde räknas till familjen, för hvilken äktenskap, enligt kristendomens lära, var grundvalen.
Och långt ifrån att man sålunda bör klandra kyrkan för dess åtgöranden under medeltiden, torde det just böra räknas henne til! förtjenst att hon kraftigt medverkat till en sedlig ordning och en renhet i familjeiifvet, som var för fornåldern okänd.
Utskottet anmärker vidare, att, beträffande utvidgad arfsrätt för oäkta barn, alla derom vid föregående riksdagar väckte förslag »bjudit allt för obetydligt».
För att godtgöra delta förmenta fel, är det utan tvifvel som
Utskottet nu tagit steget fullt ut och derföre föreslagit att alla oäkta barn, äfven de, som äro födde i hordom och i förbudna leder, skola, lika med äkta barn, ärfva sin moder, så ock sin fader, derest barnet blifvit af honom erkändt.
Derigenom har Utskottet visserligen gått längre än, mig veterligen, någon af de kristna, Europeiska lagstiftningarne, hvilka, der de under vissa vilkor medgifva åt naturliga barn att erhålla något arf efter moder eller någon gång äfven efter fader, dock alltid utestänga dem, sorn äro födde efter ett begånget horsbrott eller i blodskam, åtminstone ifrån allt arf efter fadern.
Ja, Utskottet har till och med tagit ett steg framfördet Franska Revolutions-kon ventet; ty då Konventet i dekretet af den 12 brumaire år II förklarade naturliga barn hafva lika rättigheter med äkta barn, emedan, såsom det hette, under en styrelse, grundad på friheten, borde icke individerna kunna vara offer för faderns felsteg, »(dans un gouverncmcnt basé sur la libertés les individus ne peuvent étre la victime »des fautes de leur pére)» så gjordes dock härifrån just det undanlag för barn, födde i blodskam och i hordom, hvilket Lag-Utskottet nu funnit alldeles öfverflödigt.
Utskottet förklarar visserligen alt »den allmänna sedligheten skall, enligt Utskottets åsigt, snarare befästas än försvagas genom deri förslagna lagförändringen,» och tillägger att det icke är något tvifvel om »folkets föreställningssätt och rättsmedvetande» i detta hänseende.
Men jag, för min del, är af alldeles motsatt tanke.
Jag tror att den allmänna sedligheten måste förslappas när man, genom att gifva åt oäkta barn arfsrätt, äfven erkänner dem såsom tillhörande familjen, när mari stillatigande visar att man tolererar konkubinat, och när man låter sådana lämiljerättigheter som arfsrätt uppkomma af annan grund än en sedlig.
Tvärtemot Utskottets majoritet tror Lag-JJlskottets Betänkande N:o 62.
11 jag äfven att den allmänna sedlighetskänslan skall stötas deraf att t. ex. ett barn, som en qvinna framfödt efter blodskam med sin egen broder eller efter begånget dubbelt horsbrott, berättigas taga arf efter henne jemte hennes äkta barn.
Och Utskottet har härvid, enligt min öfvertygelse, helt och hållet misstagit sig om »folkets allmänna föreställningssätt och rättsmedvetande».
När nu Utskottet, som klandrar 1734 års lag för inkonseqvens, säkerligen icke vill göra sig sjelf skyldigt till samma fel, inser jag icke hvarföre ej Utskottet, för konseqvensens skull, åt oäkta barn äfven föreslagit likhet i öfriga rättigheter, sålunda äfven rätt! för de oäkta barnen till enahanda uppfostran, som de äkta; ty rätt till uppfostran af föräldrar är visserligen för ett barn en fullt lika vigtig rättighet, som någonsin rättigheten att vid föräldrarnes död succedera till deras qvarlåtenskap.
För att derföre, såsom Utskottet säger, »icke ställa sig på känslans eller de abstrakta theoriernas ståndpunkt,» borde också Utskottet, enligt min tanke, hafva påyrkat för de oäkta barnen rättighet till samma uppfostran, som de äkta.
I fordna dagar, då sederna hos folket tolererade konkubinatet, skedde äfven så, att frillobarnen uppfostrades, jemte de äkta barnen, hemma i huset under familjefaderns ögon.
Vill man nu vara konseqvent, bör man återgå till detta bruk.
Men månne det icke skulle stöta sedlighetskänslan om äkta barn och barn aflade i hordom uppfostrades tillsammans?
Det torde icke heller böra lemnäs utan all uppmärksamhet, att, då den Franska code civil tillägger åt erkiinda naturliga barn (enfants légalement reconnus) en viss rätt till föräldrarnes qvarlåtenskap, så heter det dock uttryckligen i lagen (art.
756) att de naturliga barnen icke åro arfvingar (les enfants naturels ne sont point héretiers) — ett förklarande, som tydligen utmärker alt lagstiftaren, för att icke slöta sedlighetskänslan, ej vill betrakta dem såsom medlemmar af familjen.
Då Utskottets majoritet föreslagit, utan all inskränkning, att »oäkta barn må, lika med äkta barn, taga arf efter sin moder,» kan af ett sådant stadgande uppstå den följd, att en maternitets-bevisning kan öppnas, sorn för en afliden qvinnas heder och hennes slägts anseende kan blifva ganska förklenande.
Om nemligen en förmögen qvinna skulle aflida, vore icke, efter Utskottets förslag, något hinder för en man att framträda med påstående att han med henne aflat ett oäkta barn, hvars rätt han nu ville göra gällande vid qvarlåtenskapens skiftande.
Om det också icke kunde lyckas honom att bevisa den faktiska grunden för käromålet, eller att hon varit hafvande och framfödt just det ifrågavarande barnet, så skulle i alla läll en oförtjent skugga kunna kastas på en aflidens minne.
Icke så alldeles sällsynta exempel från utlandets röltegångsannaler utvisa, att rättegångar i dylik syftning blifvit tillställda allena för att åstadkomma skandal, eller i afsigt att af den aflidnas anlörvandter tilltvinga sig penningar.
Slutligen kan jag ej underlåta att anmärka, att, då Utskottets majoritet föreslagit, alt oäkta barn lika med äkta barn, må taga arf efter fader, derest barnet blifvit af honom antingen inför
Rätta eller i vittnens närvaro inför vederbörande prest erkändt, häraf ofta nog torde blifva den följd att barnets rätt kan blifva beroende Läg-Vt skottets Betänkande N:o 62. af deri tillfälligheten, huruvida barnets fader vändt sig till den vederbörande presten och ej till någon annan.
Ty hvem är, i detta fall, vederbörande prest?
Ar det pastor i församlingen, der barnet är föd t ? eller pastor i den församling, der barnets fader är boende eller mantalsskrifven?
Och om fadren skulle på dödsbädden erkänna sitt barn inför presten i en församling, hvilken han icke tillhört, är barnets rätt i thy fall förlorad?
Då jag till alla delar anser Utskottets förslag till ändring i allmänna lagens stadganden i 8 Kap. Ärfda-Balken icke vara af något behof påkalladt, får jag derföre hos Rikets Ständer vördsamt föreslå att Ii ikets Ständer, med a [slag på Utskottets Betänkande, måtte lenina samtlige af motionärarne i ämnet väckta, förslag utan afseende.» af Herr Domprosten Bjurling, med hvilken Herr Komminister Malmborg instämt: »Emot Utskottets ofvan anförda Betänkande får jag reservera mig.
Först och främst emedan det är obestridligt alt en kristlig stat måste fortfarande anse äktenskapet för familjens sedliga grundval, och att den derföre ej kan, med bibehållande af sin kristligt sedliga karakter, tillåta att lagen förklarar oäkta barn lika berättigade till ari’, som de äkta.
För det andra emedan många stora skandaler skulle uppkomma vid tillämpningen af den föreslagna lagbestämmelsen, om den blefve godkänd.
För det tredje emedan det i ekonomiskt hänseende redan är tillräckligt söijdt för de oäkta barnen genom vår nuvarande lags stadgande i 8 Kap. 7 g ÄrldaBalken, samt genom den år 1857 gjorda förändringen i testamentsrätten.» af Herr Thollander.
Herr Friherre Armfelt, M., och Herr Professor Sundberg hafva ej i detta ärende deltagit Stockholm, tryckt hos Sam.
Rumstedt, tseo. Lag-Utskottets Memorial N:o' 63. 1 JW ©s. Ank. till Exp.-Utsk. den 13 Okt. 1860, kl. 3 e. m.
Memorial, i anledning af ålerremiss af Utskottets Betänkande N:o 42, rörande förändrad lagstiftning i fråga om upprättande af bouppteckning, äfvensom rörande vård af död mans bo.
Af omförmälde
Betänkande, hvarigenom Utskottet dels afstyrkt bifall till gjorde framställningar angående borttagande af eller förändrad beräkningsgrund för det Magistratspersoner i städerna nu tillkommande arfvode för bouppteckningar och arfskifte», äfvensom rätt för städernas innevånare, att, i likhet med Rikets öfriga innebyggare, fä till boupptecknings- och arfskiftcs-förrättare sjelfve kalla deni, de hafva förtroende för, dels ock, i anledning af väckta förslag till förändrad lagstiftning angående vård af död mans bo, tillstyrkt antagande af en ny författning i ämnet, har Högvördiga Preste-Ståndet återremitterat sednare delen, men bifallit Betänkandet i öfrigt; i motsats hvartill Hedervärda Bonde-Ståndet, med antagande af sednare delen af Betänkandet, återremitterat den förra delen.
Men emedan Utskottets Betänkande är vordet af Höglofliga Ridderskapet och Adeln och Vällofliga Borgare-Ståndet bifallet i dess helhet, samt således hvarje del deraf blifvit af tre Riks-Ständ godkänd; anser Utskottet något vidare utlåtande i anledning af äterrcmisserna ej erfordras; hvilket Utskottet får hos Högvördiga Preste-Ståndet och Hedervärda Bonde-Ståndet vördsamt anmäla.
Stockholm den 12 Oktober 18GO.
JJih. till B.
Prot. 1853 & 1860. 7 Sami. 1 Afd. 33 Haft. 1 2 Lag-Utskottets Memorial N:o 64. JW ©4.
Ank. till Exp.-Utsk. den 12 Okt. 1860, kl. 2 e. m.
Memorial, t anledning af ålerremiss af Utskottets Betänkande N:o 43, i fråga om föreslagen ändring uti och tillägg till vissa delar af 7 Kapitlet RäUegångs-Balken, sådant det lyder uti Kongl Förordningen angående inteckning i fast egendom den 43 Juli 4818.
Af omförmälda Betänkande, hvarigenom Utskottet, i anledning af Rikets Ständers Justitie-Ombudsmans derom gjorda framställning, tillstyrkt förändrad lydelse af 23 g uti nämnda Kongl. Förordning; men deremot afstyrkt bifall till öfriga, dels af Justitie-Ombudsmannen, dels ock af enskildte motionärer, väckta förslag, äsyftande tillägg till 19 och 29 §§ i nämnda Kongl. Förordning, har Hedervärda Bonde-Ständet återremitterat sistberörda del, men i öfrigt bifallit Betänkandet.
Dä detsamma likväl är i sin helhet af öfriga Riks-Ständen bifallet, och i ämnen af beskaffenhet, som ifrågavarande, tre Stånds mening utgör Rikets Ständers beslut, har Utskottet ansett något vidare utlåtande i anledning af äter reinissen ej erfordras; hvilket Utskottet härmed får hos Hedervärda Bonde Ständet vördsamt anmäla.
Lag-Utskottets Memorial N:« 65 och 66. JW «5.
Memorial, i anledning af ålerremiss af Utskottets Betänkande N:o ii, i fråga om ett tillägg till 18 Kapitlet I § Arfda-Balken, angående bevakning af testamente.
Omförmälda Betänkande är af Vällofliga Borgare-Ståndet till Utskottet återremitteradt; men emedan detsamma blifvit af de öfriga tre Riks-Standen bilallet oedi den derigenom uttryckta mening således är Rikets Ständers beslut, anser Utskottet något vidare utlåtande i anledning af återremissen ej erfordras; hvarom Utskottet härmed får hos Vällofliga Borgare-Ståndet vördsamt göra anmälan.
Stockholm den 12 Oktober 18(50.] JW «©.
Ank. till Exp.-Utsk. den 12 Okt. 1860, kl. 2 e. ni.
Memorial, i anledning af gjorda anmärkningar vid Utskottets Betänkande N:o 45, i fråga om ändring i 11 Kapitlet 4 och 7 §§ Rättegängs-Balken, angående stämning.
Samtlige Riks-Stånden hafva godkänt nämnda Betänkande utom i hvad angar det af Utskottet framställda förslag till förändrad lydelse af sista punkten i 7 § af 11 Kapitlet Rättegåirgs-Balken, hvilken del af Betänkandet är rtfrden af 4 Lag-Utskottets Memorial N:o 67.
Högvördiga Preste-Ståndet, på grund af gjorda anmärkningar, till Utskottet återremitterad: men som de öfriga tre Riks-Stånden godkänt jernv 1 berörda hemställan af Utskottet, och tre Stånds mening i sådana frågor, som den nämnda, utgör Rikets Ständers beslut, anser Utskottet något utlåtande öfver de inom Preste-Ståndet gjorda anmärkningar icke erfordras; hvilket för Högvördiga Preste-Ståndet vördsamt tillkännagifves.
Stockholm den 12 Oktober 1860. JW ©3.
Alik. lill Exp.-Utsk. den 12 Okt, 1860, kl. 2 e. m.
Memorial, i anledning af ålerremiss af Utskottets Betänkande N:o 47, angående ifrågasatt förändring i Domkapitlens organisation.
Betänkande har blifvit af Högvördiga Preste-Ståndet till Utskottet åtcrremitteradt; men emedan detsamma är vordet af de öfriga tre KiksStånden bifallet, samt tre Stånds mening i frågor af förevarande beskaffenhet utgör Rikets Ständers beslut, anser Utskottet något vidare utlåtande”: anledning af återremissen ej erfordras: hvilket Utskottet härmed får hos Högvördiga Preste-Ståndet vördsamt anmäla.
Lag-Utskottets Betänkande N:o 68. 5 JW en.
Ank. till Exp.-Utsk. deli 12 Okt. 1860, kl. 2 e. ui.
Betänkande, i anledning af väckta motioner om revision af och ändring uti gällande lag och författningar rörande utsöJcnings-väsendet.
Frän samtliga Riks-Stånden hafva motioner uti berörda ämne blifvit till Lag-Utskottet öfverlemnade, innefattande dels yrkande om utsökningslagarnes omarbetning i deras helhet, dels ock förslag till förändringar uti eller tillägg till särskilda delar af desamma.
Framställningar i förra hänseendet äro gjorda inom Höglofliga JRidderskapet och Adeln af Herr Dalman, \V. F., sorn. åberopande dessa lagars behof af förenkling. föreslagit, att. med upphäfvande af samtliga i ämnet nu gällande stadganden, ”Lag-Beredningens förslag till Utsöknings-Balk 1, 2, 3, 4, 5, G, 8, 9 och 10 Kapitlen måtte varda, efter behörig granskning af Lag-Utskottet, antagna såsom lag uti de deri afhandlade ämnen,” eller, om tid och omständigheter icke skulle medgifva fullständig granskning vid innevarande riksdag af nyssberörda förslag, ”att Rikets Ständer måtte hos Kongl. Majit i underdånighet anhålla, att efter granskning genom sakkunnige personer af nu gällande lag och författningar i de till utsökningsväsendet hörande ämnen, samt de till förändring deri af Lag-Kominittéen och Lag-Beredningen afgifna förslag, Kongl.
Majit måtte till Rikets härnäst församlade Ständer aflåta nådig Proposition till ny lag angående utsökning;” inom Högvurdiga Preste-Ståndet af Herr Doktor Sandberg, hvilken, hänförande sig till den klagan, som i motionärens hemort fördes öfver exekutionsförfattningarnes bristfällighet och tillämpning pä ett för de skuldsatte alldeles utarmande sätt, hemställt till
Utskottet att underkasta nämnde lagar förnyad granskning och tillse om icke förändringar deruti kunde vidtagas, hvarigenom, utan att medföra minskad säkerhet för borgenären, gäldenären kunde vid utmätning och försäljning af utmätt egendom skyddas för större lidande än det han nödvändigt mäste vidkännas för godtgörande af skulden och den för dess indrifvande alldeles oundvikliga kostnaden, eller, i fall en omarbetning, äskad i så allmänna ordalag, ansåges icke böra företagas, ”att exekutor egde hålla endast on närboende välkänd man till vittne eller biträde vid förrättningen”, hvarförutan, med anmärkning, att de svåraste olägenheterna sannolikt icke kunde afhjelpas, så länge exekutionsväsendet funnes uteslutande i kronobetjeningens händer, blifvit ifrågasatt, om ej detsamma, särdeles pä landet och med 6 Lag-Utskottets Betänkande N:o 68. afseende på lagsökta fordringar allmogen emellan, kunde anförtros åt tvänne redbara, kunniga och förmögna män inom hvarje socken eller pastorat, hvarest dertill pä lämpligt sätt kunde väljas sådana som förut egde socknemännens synnerliga förtroende att förrätta sterbhus-utredningar och hålla auktioner; samt inom Vällofliga B or gare-Ståndet af Herr Pehr Staaff, som under förmenande, det utsöknings-Jagarne saknade en genomförd princip och lede af osäkerhet i tillämpningen samt att i öfrigt stadgandena, sådana de nu voro, mäste sökas i mångfaldiga spridda författningar och ingalunda garanterade säker och skyndsam exekution, hvarigenom således ej heller alstrades det allmänna förtroende till exekutions-väsendet, som erfordrades såsom grund för all slags rörelse, derest denna skulle komma till möjligen högsta grad af Jifaktighet, föreslagit, ”att Rikets Ständer behagade hos Kongl. Maj:t i underdånighet anhålla, det täcktes Kongl.
Maj:t låta utarbeta och för Rikets härnäst sammanträdande Ständer framlägga ett fullständigt förslag till ny utsöknings-lag, lämpadt efter allmänna rörelsens kraf och tidsandans fordringar.”
Öfriga motioner vidröra speciela delar af den lagstiftning, hvarom fråga är, och har i sådant hänseende blifvit föreslaget: af Riksdags-fullmägtigen Carl Anders Larsson från Östergötland: att enär mycken olikhet gjort sig gällande vid behandlingen af de s. k. promotorialmålen derigenom, att vissa Konungens Befallningshafvande vägrade att emottaga och till verkställighet befordra dylika mål samt numera ofta hände, att personer i det ena länet nödgades anställa lagsökningar emot personer inom annat län, ! Kap. 1 § UtsökningsBalken mätte erhålla följande tillägg: ”Börande Öfvcr-stäthållaren i Stockholm samt Konungens Befallningshafvande i länen räcka hvarandra handen till fordringars indrifvande, dä den sökande vid sin skrift fogar klart, ostridigt och förfallet fordringsbevis samt nödigt kostnads-förskott;” af Herr Staaff: att, då det i 8 Kap. 8 § Utsöknings-Balken stadgade ansvar af 40
Daler för qvarstadsbrott vore i förhållande till den vinst, det oftast medförde, alldeles otillräckligt att freda godset frän egarens eller annan mans obehöriga till - omständigheterna: orkar han ej böta, plikte med fängelse vid vatten och bröd:” af Riksdags-fullmägtigen Lars Rasmusson från Bohus län, hvilken med anmärkning. det fä grenar af vår lagstiftning torde vara ä ena sidan sä ofullständiga och otydliga och å den andra sä vigtiga och i eganderätts-förhällanden ingripande, som de stadgar, hvilka bestämde ordningen och sättet för försäljningen af utmätt fast egendom, detta sednare synnerligast i hvad det vore en följd af påbudet om fästighets-auktioners förrättande i s. k. upp- och afslag, hemställt, ”att en fullständig revision af de författningar, som röra auktion å utmätt fastighet, bland hvilka borde nämnas, såsom ännu i mer eller mindre mån gällande, Förordningarne den 17 Febr. 1748, den 4 Mars 1752 samt den 29 November och den 18 December 1823, måtte af Utskottet företagas och förslag till ny förordning i detta hänseende utarbetas att för nu församlade