Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Han blir således laglig innehafvare af två namn, två vapen och två nummer på Riddarhuset.
Får han behålla dem, får det ena upplåtas till någon annan, eller skall det utdö?
Bör ej Constitutions-Utskottet, som förut reglerat förhållandet och arfssystemet inom de nya adliga ätterne, äfven reglera i detta fall och i alla möjliga flere, uppkommande af den nya ordningen?
Herr Kammarherren har föreslagit i anseende till Adelskap, förlänte en representant i ett annat Stånd, äfvensom i anseende till den stympade riksdagsmannabefattningen, som deraf uppkommer, då en Adelsman i den nya Classen innehar ett Embete, hvarigenom han är utesluten från val och Utskott, att med fadrens upphiijelse äfven skulle följa äldste sonens.
Detta tyckes vid birsta påseendet afhjelpa en del af den nya stympade representationsrätten, men då detta endast vid en upphöjelse lärer få hafva rum, och icke föreslaget är, huru för de följande ättläggar förhållas må, hvilka kunde'träffa vara ogifte, icke hafva söner, men brorssöner eller fjärmare slägtingar, hvarutinnan författningen dessutom för många icke är nog tydlig eller i fullkomlig likhet med 2 § af Riddarhus-Ordningen, så och då jag med alla tydligen föreser, huru i framtiden med de genealogiska tabellerne Bilaga F till Exped.
675 kommer att tillgå och hvilka tvister i de ofrälse grenarne äro beredde, förklarar jag mig icke kunna dermed instämma eller tillstyrka denna modification, såsom ledande till ännu mera villervalla, samt inom famillerne bereda ännu mera hat och missämja.
Ett annat skäl får jag nämna.
Jag finner könet lika illa handteradt.
Skola våra lagstiftare alltid vara obillige mot fruntimmerne, tilldöma sig företräden och utesluta dem?
Må det förlåtas en gammal ungkarl att tala för dem, att antaga sig deras sak, då sjelfve männerne och fäderne glömma dem, förneka dem bära sitt namn, tillhöra sitt Stånd.
Herr Kammarherren, som egentligen af handlar det ärftliga Adelskapets mindre förmon, yttrar sig, att våra förfäder icke så noga visste hvad de gjorde.
Uttrycket är hårdt, då det icke annat kan än lämpas till våra framfarne store Konungar.
Det har ingen gjort Adeln, den har tillkommit helt naturligt af det gamla Odalståndet, de som drogo i fält mot
Rikets fiender till dess försvar och underhöllo sig sjelfve, rustning och häst, frälste sina hemman och kallades frälsemän; en fortsatt lika krigstjenst af barn och barnabarn stadgade Adelskapet inom dessa slägter.
Våra första Konungar hafva sedan organiserat och sammanhållit Adeln.
Konung Gustaf Adolf gaf den först en stadga, och jag tänker denne store Konung visste noga hvad han gjorde, och hvem hade väl då kunnat falla på den synnerliga tanken, att barnen icke hade med all annan arfsrätt den att ärfva sin fars namn och Stånd?
Jag frågar dristigt i denna stund, huru kan man tänka annorlunda?
Hvad skulle väl vara vunnet, om annorlunda förut varit gjordt?
Hade Sverige haft bättre Stats-Ministrar, Riksråd, Fältherrar, Sändebud?
Torde hända hvarken Sturar, Gustaf Wasa eller de öfrige uppräknade vördade män varit till och kunnat träda fram på den stora skådeplatsen.
Vi hade åtminstone i sednare tider icke haft en Fersen, som vid flere märkvärdige riksdagar fört LandtMarskalksstafven och vårdat Rikets största angelägenheter; icke den, som vid sista riksdag så skickligt fört samma staf; icke våra nuvarande vördade Stats-Ministrar och den Hof-Canzler, som utom sin förtjenst i Emhetet så ofta intagit
Riddarhuset med sina upplysande framställningar och sin hänförande vältalighet; icke flere af våra skick - 676 Riksdagen 1812. lige talare; Ordföranden i detta Utskott, som jag bland dem får med högaktning nämna, hade torde hända dold lefvat i hopen; Herr Kammarherren sjelf hade här icke kunnat bestrida allt det företräde och de rättigheter, han sjelf med allas bifall nyttjar.
Alla Stånd, hvar och en medlem af dem, som har råd och lägenhet kunna gifva sina barn en god uppfostran, en riktning till vinnande af Rikets Embeten, men alla hafva icke tillfälle att visa sig i verlden och i de bättre kretsar tidigt erhålla den politure, den skicklighet, som fordras för vissa mera granlaga- värf.
Den nya Adelns söner skola icke deri kunna täfla med den gamla Adelns, icke våga tänka dit åt genom det bruk, den, låt vara, fördom som aflägsuar dem derifrån; och på det sättet går mången förtjenst förlorad, som eljest skulle gjort sig sjelf och Riket gagn och heder.
Om det är en fåfänga i Adelskap, i sträfvandet till Hof och mera lysande Embeten, i namn, titlar och decorationer, må det philosophiskt af verlds-föraktaren anses för fåfänga, men förlåtom den broderligen hvarandra.
Låt oss uppriktigt bekänna, att vi alla dermed äro mer och mindre bekajade; att den åtföljer menniskan och samhällsledamoten; att den likasom andra passioner ingår i menniskans moraliska beståndsdelar, ämnade till utveckling af dess krafter; att den i god del utgör dess sällhet.
Den kan understundom bli löjlig, är sällan skadlig, uträttar ofta de största saker.
Den är lika hos den, som vill tränga fram, som hos den, som vill stänga honom vägen.
Den som uppstigit på brädet säger till den som vill uppstiga:
Hvad är det för fåfänga, för otidigt begär, blif der nere, du får ej komma upp.
De äro bägge lika fåfänga, den förre på köpet orättvis, då han nyttjar sin bättre ställning att hålla honom nere.
Månne detta icke är historien af närvarande tvist?
Då den nya Classen af Adel yrkar för sina barn och efterkommande samma förmoner, som den gamla och nyss förut adlade innehafva, ligger deri ostridigt ett rättvist påstående.
Vöre det också tillika fåfänga, frågas, är den skälig, är den grundad i lag och erkända goda gamla författningar?
Hvarföre skulle icke dess söner få deltaga i öfverläggningarne om Rikets angelägenheter, upplysas af fädernes råd och förfarenhet, tidigt vänjas vid former och behandlingssätt, få öfva sin talgåfva och Bilaga F till Exped.
677 derigenom med tiden blifva värdige medlemmar af ett Riksstånd, försvarare af folkets rättigheter och Rikets lagar och sjelfständighet, hvilket jag för min del anser vara ändamålet, det stora ändamålet, och nyttan af Adelns tillvarelse.
Och den nya Adelns döttrar, då belöningen för fädernes förtjenster minskar deras arfvedel i det verkliga, unnom dem den svaga ersättningen i det inbillade, deras fåfänga, om man så vill, en förnöjelse, den att bära fädernes namn och en äretitel, som snart försvinner.
Om våra lagar i det ena äro orättvise, varom ädelmodige i det andra, som kostar oss intet.
Låtom dem deltaga i deras vederlikars
Stånd och vilkor, Konungarnes nåd äfven sträckas till dem, och ådragom oss icke deras och deras mödrars missnöjen, allvarsamma blickar, äfven försmädelser.
Skyndom oss att borttaga den orättvisa, förhatliga skilnaden.
Den kortaste orättvisan är den förlåtligaste.
Min stora lagstiftningsprincipe är likhet i vilkor och rättigheter inom samma Stånd.
Skall Ridderskapet och Adeln undergå en reformation, representationen omskapas, hvilket jag anser vådligt i anseende till följderne, så må och bör den träffa hela Adeln, alla ofödde varelser, som ännu icke fått ett namn, förklaras ofrälse, den visa lagstiftningsprincipen lämpas till dem likasom till både födde och ofödde af den nya Adeln.
Jag kan icke med Herr Kammarherren finna, att hvad för de senare är en rättvisa, för de förre är ett våld.
Jag frågar med Herr Kammarherren, hafva de ofödde af den gamla Adeln förtjenster och rättigheter, och lämpar frågan till begge Classerne.
Herr Kammarherren har behagat taga sig och sina ädla tänkesätt till bevis i saken.
Jag erkänner fullkomligen deras värde i den afsigt de äro framstälde, men må det mig tillåtas att nyttja denna uppgift äfven till styrka för den sak jag åtagit mig.
Herr Kammarherrens fader, hvilken lycklig, hvilken afundsvärd fader, som vid en nyligen öfverstånden, högst märkvärdig riksdag sett 4 sina söner jemte sig i samma Riksstånd höja sina röster och stadga Nationens tillkommande öden!
Och Herr Kammarherren sjelf, en yngre broder, hedrad med förtroenden och Embeten, tillkommande endast Adeln, hvarföre vill han neka en får af den nyadlade Classen den ära, den förnöjelse, hans far så ymnigt njutit, och 67S Riksdagen 1812. yngre bröder dea upphöjelse, de förinoner, kan sjelf sä värdigt innehar?
Ännu uppmanar jag Herr Kammarherren att vid ett närmare sakens eftersinnande och med de fördomsfria och liberala tänkesätt, hvarmed Herr Kammarherren hittills gjort sig så fördelaktigt känd, förena sig med mig att tillstyrka Högloft.
Constitutions-Utskottet kos Riksens Ständer anmäla, att det sista momentet af den 37 §:n i Regerings-Formen måtte utgå och Konungens rättighet vid förlänandet af adligt
Stånd hädanefter blifva enahanda som förut, med retroactiv förmåga, så att de, som sedan den 6 Junii 1809 dermed blifvit fö rian te, måtte försättas i samma belägenhet som de förut belönte och dermed en likhet i vilkor och rättigheter emellan Ridderskapets och Adelns medlemmar åter inträffa.
Skulle min framställning mot förmodan icke vinna Högloft.
Utskottets bifall, anhåller jag att, jemte bekommande af svaret för att tryckas, få tillika trycka såväl mitt memorial som detta anförande, i likhet med hvad Herr Professorn Doktor Wijkman begärde för Herr Kammarherren Silfverstolpes och Utskottet beviljade.» Herr Kammarherren Silverstolpe yttrade sig anse Herr Regerings-Rådet Hadenstjerna hafva med mycken skicklighet framstält bevisen för den these, han haft att försvara.
Det enda, Herr Kammarherren, såsom för honom till en viss grad sårande, nu ville anmärka, vore den framkastade misstanke, som skulle han såsom hörande till den äldre Adeln (ehuruväl hans fader varit född ofrälseman) kunnat vara nog oädel att af detta skäl vilja motverka den nyare Adelns bringande till likhet med den nyssnämnde.
Han utbad sig att deruppå endast få svara, att, om under hans lifstid en sådan tidpunkt skulle inträffa, då det redan stadgade Adelskapet för ofödde kunde med rättvisa och bibehållande af Statens lugn afsägas, skulle han vara den förste att dertill samtycka; och vore det den på sådant sätt uppkommande jemlikhet mellan den äldre och den nyare Adeln, som han för sin del skulle gilla.
Herr Öfver-Intendenten Edelcrantz anmälde, att han skrifteligen författat siria tankar uti förevarande ämne och uppläste följande: Bilaga F till Exped.
N:o 10. 679 »Alla inrättningar, som bland policerade nationer af ålder finnas antagne, som nästan endast hos vilda och uti naturens råaste tillstånd saknas, som, stundom upphäfne, snart blifvit införde på nytt och således under loppet af Sekler vunnit vanans och erfarenhetens sanction, böra utan tvifvel af reformatörens hand med varsamhet vidröras.
Hvarje tids lagstiftare böra ej försmå det ljus, fordna tider lemnat till vägledning för tillkommande, och vid upphäfvandet eller förändringen af urgamla Stadgar förena med öfvertygelsen om nya principers rigtighet en hälsosam tvekan om följderne af deras tillämpning.
Jag högaktar de personers ädla motiv och ändamål, som uti vår nya förbättrade constitution infört en väsenteligen förändrad organisation af Rikets Adel, äfvensom den värde Ledamots, som nyligen i detta Utskott, emot 2 motioner till det gamlas återställande, densamma med värma försvarat.
Jag erkänner derjemte de stora olägenheter, som åtfölja hastigt förändrade beslut, den verkeliga förödmjukelsen, såväl för personer som Stater, att genom återtagandet af en nyligen öfvergifven ordning kasta en skugga af obetänksamhet eller lättsinnighet på sina handlingar.
Men dessa betraktelser böra vika för den mägtigare inflytelsen af erfarenhet, upplysning och öfvertygelse.
Jag vågar således för Högloft.
Utskottet framställa de betänkligheter, som äfven hos mig uppstått, i afseende på Adelns förändrade inrättning.
Jag ämnar först framställa ändamålet af Adelns inrättning och dess bestämmelse och sedan undersöka, huruvida följderne af den nya förändringen dermed öfverensstämma.
Första ändamålet af Adelns inrättning i samhällen är onekligen att lemna en belöning åt utmärkta förtjenster.
Jag kan dock ej bifalla den yttrade mening, att belöningen skulle bestå uti ett genom
Adelskapet den adlade lemnadt anseende i opinionen.
Detta anseende gifver förtjensten sig sjelf, och måste äga det förut, antingen adlad eller oadlad.
Om det möjeligen skulle hända, att en person utan förtjenst erhöll denna upphöjelse, blefve säkert icke dess anseende i opinion derigenom ökadt; ty jag förstår icke med allmän opinion de oförståndiges omdöme.
I detta afseende skulle, i min tanka, denna distinction endast då medföra någon sådan 680 Riksdagen 1812. verkan för den adlade sjelf, när förtjenstens rätt, ofta angripen af afund och hat genom smäd elser, antingen öppet framstälda för allmänheten eller framhviskade uti enskilda umgänget, gjordes tvetydig.
Den hlifver då, med rättvisa utdelad, ett skyldigt vittnesbörd af Regeringen, en rättelse vid opinionens missledning, en nödvändighet för samhällets bestånd och för den adlades person en tillfredsställelse, snarare än en belöning.
Naturen af denna förmån består, i min tanka, förnämligast i det obetydeliga conventionella opinionsföreträde (ty verkeligt anseende och företräde äro ej detsamma), hvilket på detta sätt lemnäs den adlades barn och efterkommande, jag säger obetydeliga, emedan detta företräde likväl aldrig, utan vid eljest lika förtjenster, efter vår Grundlags esprit får komma i beräkning.
Utan att här ingå uti politisk undersökning om förhållandet af ärfteligt Adelskap i anseende till samhället, vill jag endast söka bevisa rättvisan deraf i afseende på stamfadren, hvilken det lärer tillåtas mig, åtminstone i detta Utskott, att anse sådan han bör vara, sådan som Regerings-Formens 37 § förutsätter honom, der det lyder: »en man, som genom trohet, tapperhet och dygd, lärdom och nitiske tjenster gjort sig af Konungen och Riket synnerligen förtjent».
Föreställom oss, mine Herrar, tvänne unge män med lika natursgåfvor och öfriga förmåner, som på 2 olika vägar inträda i samhället.
Den ene odlar med framgång landets jord, han lifvar dess näringar och industri, han utvidgar dess handelsrörelse; och då dessa företag, understödda af flit, skicklighet och de natursgåfvor, jag förutsatt, nödvändigt medföra egen trefnad, ökad välmåga eller rikedomar, lemnar han vid sin död en större eller mindre förmögenhet i arf åt sin enka och sina barn.
Den andre uppoffrar hela sin möda, utan undantag, åt det allmänna.
För honom fordras en längre tid både att ernå nödig skicklighet och att vinna ett underhåll, svarande äfven mot de allmännaste behofven.
Han tjenar Konungen och fäderneslandet med trohet och med nit; hans dygd försvarar medborgares rätt eller välfärd, med försakelse af sin egen, han vakar för deras upplysning, med uppoffrande af sin helsa och sitt lugn, eller han stupar på stridsfältet för deras försvar och lemnar efter sig en famille i torftighet eller nöd.
N:o 10. 681 Bägge, ehuru i olika grad, hafva utan tvifvel varit samhället nyttige; men den förre har med det allmännas nytta förenat sin egen, och i synnerhet tillika beredt sina barns välmåga.
Den sednare har gjort allt för Staten, föga för sig sjelf, intet för sina barn.
Om det på ena sidan kan sägas icke vara en fars skyldighet att åt sina barn samla eller lemna i arf någon förmögenhet, kan ej heller på den andra Staten med rätt fordra af en medborgare, mer än af en annan, att för det allmännas nytta försaka sine egne och sine barns fördelar.
När sådant likväl sker, är den allmänna jemvigten i skyldigheter och rättigheter bruten, och någon lidande.
Det blifver då Statens skyldighet att söka återställa denna jemvigt, att åtminstone till någon del ersätta ett lidande, som varit följden af uppoffringar för det allmännas väl.
Detta sker, då Konungen skänker en man, som förtärt sin förmögenhet eller sine krafter i fäderneslandets tjenst, ett opinionsföreträde, utgörande stundom det enda arf, han kan lemna sine barn, till jemvigt emot de kapitaler eller egendomar, som possessionaten, slögdeidkaren eller handelsmannen lemnar åt sina.
Hvem är i våra tider, mine Herrar, som ej erkänner skilnaden i värde af båda dessa arf?
Och skulle väl den ena medborgarens barn äga större medfödd rättighet att ärfva verkelig redbar förmögenhet, än den andras att ärfva en chimére?
Om ej denna driffjäder af begär till företräden, låt vara af fåfänga, funnes af naturen fästad i menniskors hjertan, om ej forntidens lagstiftare begagnat denna antingen dygd eller svaghet till Statens allmänna bästa, månne ej alla samhällens medlemmar utan undantag skulle sjelfmant följa det råd, Juvenalis gaf Romarne på sin tid: O cives, cives, quaerenda pecunia primum est, virtus post nummos . . .
Efter min öfvertygelse ligger just i detta förhållande en vis lagstiftniugsprincip och en af grunderne för allallmänna ordningens bestånd.
Låtom oss ej bestrida denna princip, ehuru dess ursprung förlorar sig i tidernas mörker, ej tvifla på verkeligheten af denna grund, ehuru den ligger djupt under samhällsbyggnaden.
Då således värdet af den belöning, som genom AdelsJcap lemnäs åt en förtjent man, mindre består uti 682 Riksdagen 1812. ett derigenom erhållet eget personligt anseende än uti ett opinions-företräde, som går i arf till dess barn; då ett sådant arf har till grund en jemnare fördelning af samhällsförmåner och en rättvisa, nära förenad med Statens egen nytta, synes det svårt att bestrida, det en förändring, som inskränker Adelskapet till ett af denne mannens barn, i stället för alla, är en minskning uti hans förtjenta belöning af samhället, en orättvisa emot de öfrige barnen, som ej deraf blifva delagtige.
Det är ej derföre sagdt, att dessa barn, födde eller ofödde, sjelfve gjort sig förtjente till belöning.
Icke heller lärer någons tanka, rätt förstådd, kunna innefatta en sådan omening.
Men då en far njuter en verkelig belöning genom förmåner, som meddelas dess barn och efterkommande, då opinions-företräden i alla tider gått i arf, så väl som redbar förmögenhet, då sådant hos oss ännu skulle ske till äldste sonen af hvar famille, kan jag ej linna något förnuftstridigt deruti, att det ännu, lika som förr, skulle sträcka sig äfven till de öfrige barnen af en sådan slägt, i synnerhet som förstfödslorätten hvarken uti den naturliga eller våra conventionella lagar finner något stöd.
Utan svårighet lärer det medgifvas, att
Adelskapet i Sverige genom sednare tidens förändringar och de cessioner, som detta
Stånd gjort af redbara förmåner, nu, betraktadt såsom belöning åt förtjenster, är vida under sitt fordna värde.
Bör man då ännu mera minska denna belöning genom att inskränka för den nya Adeln en förmån, hvaraf, sorn den värde Ledamot, hvilken försvarat denna tanka, sjelf anmärkt, ingen samhällsmedlem förnärmas?
Bör man inskränka Konungens gamla rättighet att till denna belöning använda ett medel, hvarigenom hvarken statskassan eller allmänna förmögenheten lider?
Bör det ske i en tid, då ett allmänt rop om saknad patriotisme, om egoismens framsteg, om egennyttans inkräktningar, snarare kräfver en ökad och kraftigare uppmuntran till försakelser och uppoffringar för fäderneslandet?
Kanske skall någon häremot anföra dels en befarad omåttelig förökning af denna klass i nationen, dels möjligheten af oförtjenta personers upphöjelse och den deraf härflytande vida större orättvisan emot samhället, om äfven deras efterkommande skulle behålla en förmån, Bilaga F till Exped.
N:o 10. 683 hvartill sjelfva Stamfädren voro oberättigade.
Följderne i det förra afseendet skall jag bjuda till att af statistiske underrättelser upplysa; det sednare hörer till de ofullkomligheter, som åtfölja alla menskliga inrättningar.
Må det blott tillåtas mig i allmänhet tillägga, att, om många Stamfäder se sin ätt fortplantas genom efterlemnade barn, finnas deremot många andra, sorn nödgas sakna denna tillfredsställelse, som under en af mödor uppfyld lefnad till andra försakelser nödgats lägga den af en huslig sällhet och af naturens käraste böjelser, sorn på sin dödssäng endast kunna omfamna, i stället för arfvingarne af sitt namn, skuggan af det tomma hoppet om ett minne hos efterverlden.
Det andra ändamålet af Adelns inrättning är otvifvelaktigt att utgöra ett med särskild constitutionel röst begåfvadt Riks-Stånd; men jag tror icke, att detta ändamål är uppfyldt, när man lyckats att i detta röstägande
Stånd bibehålla ett tillräckeligt antal Ledamöter, hvilket likväl äfven jag anser för ändamålet nödvändigt.
Jag tror, att detta Stånds organisation bör dessutom uppfylla en annan vigtig bestämmelse, hvartill den serskilda rösträttigheten ensam ej är tillräckelig, den att tjena till jemvigt i Staten emellan Enväldets och Democratiens ytterligheter, att vid befarade möjeliga missbruk vara ett stöd antingen för Thronen eller för lolket.
Låtom oss undersöka den nya inrättningens förhållande i framtiden i bägge dessa afseenden.
Mankönet af Ridderskapet och Adeln utgjorde år 1810 4,420 personer eller vid pass Y268 det * Sverige.
De uppgifter, Tabellverket för samma år innehåller, och de följder, som deraf kunna dragas, innefatta följande resultat om förökningens och mortalitetens förhållande i detta Stånd, jemfördt med den öfriga massan af nationen.
Då hela Adelns antal jemföres med ett lika stort antal af hela folkmängden, finnas ibland
Adeln endast 12 manspersoner emot 13 i den sednare klassen, endast 3 gifta män emot 4 och endast 11 barn emot 13 i samma nummertal af hela folkmängden.
Erfarenheten bevisar således tydeligen verkligheten af 3 särskilda orsaker till mindre förökning hos detta Stånd.
Mortalitetstabellerne deremot samt de jemförelser och resultat, som af dem uppkomma, bevisa en absolut förminskning.
Födda barn uti hela Riket utgjorde år 684 Riksdagen 1812.
1810 ett antal af något öfver 81,000.
Då detta antal reduceras efter förhållandet af Adelns numerär till hela nationens och efter proportionen af 13:11 emellan Adelns barn och hela massans, uppkommer ett antal af födda barn ibland Adeln detta år af 262.
— Mortalitetstabeller öfver Adeln ensamt finnas ej, men genom mortalitetsexponenten för hela nationen, i städerne och på landet, jemförd med Adelns antal i städerne och på landet, kan den utan betydeligt misstag bestämmas.
Jag lägger dervid till grund 1805 års uppgifter, såsom de sista fullständiga, ehuru mortaliteten bevisligen de sednare åren varit större än då.
Detta år utgjorde den öfver hela Riket V43 eller något mer än 2 bland 100, men i Stockholm V2ä eller 4 bland 100 af hela folkmängden.
Adelsmän, som vistas i städerne, förhålla sig till hela antalet som 7:15 eller nära som 1:2; hvaremot antalet af stadsboar i allmänhet är till hela massan endast såsom 1:10.
Då jag härmed jemför de 3 ofvanföre nämnda grunderne till en mindre förökning bland Adeln samt tillika verkan af lefnadssätt, af krig och flere omständigheter, vore väl fullt skäl att för hela detta Stånd antaga minst samma mortalitetsexponent som för Stockholm, der en stor del af Adeln vistas, men för att vara alldeles säker att ej öfverskrida rätta proportionen, vill jag bestämma den blott till V33 eller 3 bland 100, som utgör för nuvarande antalet 287, eller 25 flera döda än födda om året bland Ridderskapet och Adeln af bägge könen.
Efter denna erfarenhet bär således Ridderskapet och Adeln, oaktadt den tillökning detta Stånd tid efter annan vinner af nye Ledamöter, inom sig sjelf en ständigt verkande princip till minskning och förstöring, och ifall genom Tabellverket mera detaillerade uppgifter kunde framdeles erhållas, blefve det äfven möjeligt att med temmelig visshet förutbestämma den tidpunkt, inom hvilken, under samma fortfarande förhållande, med samma periodiska tillökning af nya medlemmar, Ridderskapet och Adeln i Sverige, sådan den före 1809 var organiserad, skulle utslockna och alldeles upphöra att vara till.
Och denna på naturens lagar och närvarande samhällsställning och seder grundade följd kunde endast förekommas och Adeln vid sitt nuvarande antal, dock utan Bilaga F till Exped.
685 förökning, bibehållas derigenom, att Kongl. Majit hvarje år med 12 nya Ledamöter förökade detta Stånd.
Hvem är, som icke ser, att genom den nya Adelns inrättning denna tidpunkt skall mycket hastigare påskyndas, då famillernas antal nu är vid pass 1,100 och personernes af mankönet 4,420, eller nära 4 för hvar slägt, men den nya Adeln endast får äga en för hvar famille och således med en till */t minskad förökningsproportion bidrager till bibehållande af Ståndets antal.