Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
D e t v o r e v e r k l i g e n en m ä r k v ä r d i g m i d d a g, o m d e n s l u t a d e så h ä r d a g s!
U N G A F R U N.
E m i l l o f v a d e att k o m m a h e m t i d i g t.
D e t g ö r alltid p a p p a o c k s å; men ä n d å k o m m e r han a l d r i g f ö r r ä n s e n t — fast han ä r ett m ö n s t e r!
Ä K T A M A N N K N.
— UNGA F R U N.
— S V Ä R M O D E R N.
SVÄRFADERN.
— V Ä N I N N A N.
— JUNGFRUN.
Handlingen i det unga FÖRSTA lh \ ga SCENEN.
Srärmodern.
(Unga frun ligger halflutad i en ehäslong till fän- sto-, medan svärmodern pysslar med eau de cologne på hennes hufmid.)
S V Ä R M O D E R N (e » tämligen fel.
några och fyrtio års dam; mycket öm och orolig.)
V e t du, E l l y lilla, det v a r a l l d e l e s s o m en a n i n g h a d e sagt m i g.
h u r ä r det nu, älsklingen m i n?
K ä n n e r du d i g något bättre?
K a n s k e en liten s m u l a!
O m d u v i l l e b ä d d a m i g litet m e r a p å t i n n i n g a r n a, m a m m a.
S V Ä R M O D E R N: Så g ä r n a, s å!
J a g sa ' j u s t åt p a p p a: d e t har h ä n d t n å g e ', sa ' j a g.
M e n han b a r a skrat- t a d e åt m i g!
— Ä r d e t b r a så d ä r?
Jungfrun.
som k S V Ä R M O D E R N (JJWV emot jungfrun, salongsdörren.)
Ä r det unga herrn, J o h a n n a?
J UNGFRUN.
Ä h, t y c k e r konsulinnan det!
N e j då, d e t ä r f r Stockholm.
ö k e n B a r k, s o m frågar, o m frun ä r h e m m a.
hem S VÄRMODERN.
D e n lilla, rara G ä r d a!
Så s n ä l l t a f h e n n e — v a r d e t inte, E l l y l i l l a?
UNGA F R U N (med.
sviken väntan, i det hon intar sin förra ställning.)
Jo mycket.
J U N G F R U N.
F å r jag b e ' h e n n e.
J a f ö r all d e l, b e d h e n n e stiga in.
D e t s k a ' friska u p p d i g, E l l y — e l l e r h u r, min ängel!
UNGA F R I.
Ahja — b a r a h o n i n t e p r a t a d o så mycket.
V i l l frun k a n s k e, att j a g.
N e j, b e d h e n n e stiga i n!
S V Ä R M O D E R N (tämligen hvasst till jungfrun.)
Jag t y c k e r, att jag s a '.
J a h a, m e n si, j a g t ä n k t e, att d e t v a r min fru, s o m s k u l l e b e s t ä m m a d e n s a k e n.
UNGA F R U N (i trött ton.)
A, v i l l inte m a m m » h j ä l p a m i g att sätta m i g u p p l i t e t?
JO, så g ä r n a, m i n ä n g e l!
jxin-ts i (Ett elegant, hemtrefligt kabinett hos det nygifta paret.
Utanför ligger salongen, till hvilken dörrarna stå öppna, och som är upplyst af en delvis tänd takkrona.
Inne i kabinettet brinner en lampa med röd slöja pä ett bord uppe i hörnet och en likadan på.
kakel ' ugnsof ' satsen.)
ANDRA (Pys
IDU N 412 omkring henne.)
D e n d ä r J o h a n n a ä r en r i k t i g näs- p ä r l a!
N å j a, d u v a l d e h e n n e s j ä l f — h a d e jag fått rå, så.
(byter tvärt om och skyndar ut i salongen, där hon tar emot den inträdande väninnan med öfver- drifoen vänlighet.)
V ä l k o m m e n, lilla söta G ä r d a!
Å, h v a d d u var snäll, s o m k o m o c h tittade o m m i n lilla » tackars E l l y!
TEEDJE Unga frun.
Svärmodtrn.
Väninnan.
V Ä N I N N A N (ute i talongen.)
Å, söta t a n t!
D e t g ö r j a g j u så v å d l i g t g ä r n a!
{Kommer in och fram till unga frun.)
G o d a f t o n, lilla söta d u!
J a g h a r l ä n g t a t så h e m s k t efter d i g!
M e n G u d, är d u i n t e rask.
E l l y l i l l a?
B a r a litet h u f v u d v ä r k.
D u var b r a snäll, s o m k o m.
V ÄNINNAN.
J a ser d u, j a g s k u l l e p å k o n s e r t i h ö r s a l e n u p p e i K u n g s b a c k e n; m e n så v a r d e n i n s t ä l l d, o c h d å t ä n k t e j a g.
o c h h v a d tant ser rask ut — tant b l i r d å y n g r e f ö r h v a r d a g!
Lilla du, tycker du verkligen?
Nå, n u s t a n n a r d u n o g o c h d r i c k e r en k o p p t e?
J a g ska ' g e n a s t.
V Ä N I N N A N.
T a c k, snälla tant!
Efter s o m m a n i alla fall inte v ä n t a r m i g, f ö r r ä n.
S VÄRMODKKN.
D e t ska ' inte dröja m å n g a m i n u ter!
Kun d u t ä n k a d i g: E m i l ä r p å m i d d a g!
Stac- kars m i n lilla E l l y!
(Skyndar ut i salongen och sedan dt häger.)
FJÄRDE Unga frun.
18&amp;3 SCENEN.
D e n rara t a n t!
Så, s o m h o n h å l l e r a f d i g!
(Se&gt;- sig om.)
H o n ä r v ä l h o s er h v a r e n d a d a g?
M e n h v a d säger din man o m det, E l l y lilla?
J a s å, h a n ä r b o r t a p å m i d d a g — fast d u m å r i l l a!
K ä r a G ä r d a, det är j u inte n å g o t!
O c h d e t är d e s s u t o m en u n g d o m s v ä n E m i l, s o m ä r h ä r p å g e n o m r e s a till U p s a l a, han s k a l l b l i p r o f e s s o r.
J a s å, en u n g d o m s v ä n!
J a.
då (Nyfiket.)
H v e m är d e t, d u?
Docenten Ask.
alls till där så!
V Ä N I N N A N (med föraktlig min.)
Jaså — d e n!
UNGA F R U N (ser pä henne.)
Känner du h o n o m?
Bara p a r r e n o m m é, lilla d u.
Men det ä r då, g u n å s, a l d r i g f ö r v a c k e r t.
O c h d e t s ä g e r jag, att v o r e j a g n y g i f t, så a l d r i g s k u l l e j a g v i l j a s l ä p p a ut m i n m a n i s ä l l s k a p m e d en sådan h e r r e!
H v a d i all v ä r l d e n m e n a r d u?
Ja, söta E l l y, j a g v i l l visst inte o r o a d i g — t v ä r t o m!
O c h det kan då aldrig hända mig att tala i l l a o m n å g o n m ä n n i s k a p å j o r d e n; men så m y c k e t v e t j a g i alla fall, att d e n d ä r d o c e n t e n A s k inte alls l ä r v a r a n å g o t p a s s a n d e säll- s k a p f ö r u n g a gifta k a r l a r!
V å r g e m e n s a m m a b e - kanta, M i n a S t r ö m, d u vet — j a n o g minns d u henne — h o n m e d g r ö n a p a p e g o j a n i hatten — h o n h a r en k u s i n, s o m ska ' b l i läkare, o c h han lär h a b l i f v i t a l l d e l e s totalt d e m o r a l i s e r a d a f d e n d ä r d o c e n t e n där uppe i Upsala!
U NGA F K U N.
P å h v a d sätt d å?
A c k, kära du, det vet j a g verkligen inte, o m j a g kan tala o m; m e n att d e t är b å d e k o r t och fruntimmer m e d i spelet — o c h punsch också — det kan d u vara öfvertygad o m.
O c h han lär h a ett k o t t e r i d ä r u p p e, s o m — u s c h j a!
d e lär l e f v a s o m r i k t i g a v i l d a r, o c h h a n skall vara till d e n g r a d d e p r a v e r a d — SÄ att j a g t y c k e r v e r k l i g e n, att din man.
U NGA FRUN.
J a, m e n E m i l är j u inte d ä r u p p e!
N e j, m e n han h a r varit d ä r, o c h efter s o m d e ä r o u n g d o m s v ä n n e r, så v a r han n o g med i k o t t e r i e t, h a n o c k s å!
Ja, söta d u, j a g s ä g e r j u i n t e d ä r f ö r, att d i n E m i l o c k s å l e f v a t så d ä r våd- l i g t h e m s k t, m e n h e r r e G u d, säg m i g m e d h v e m d u u m g å s o c h j a g.
m e n j a g v i l l visst inte s k r ä m m a dig, söta E l l y l i l l a!
V e t d u, o m han reser s n a r t?
H a n reser i m o r g o n b i t t i!
D e t är j u d ä r f ö r s o m m i d d a g e n är.
N å j a, d å k a n d e t inte v a r a f a r l i g t!
— M e n d e t v a r sant, d e t!
V e t d u, att L i s e n B o r g är f ö r l o f v a d?
UNGA F R U N (lifiigt.)
N e j, hvad säger d u?
M e d hvem då?
J o, k ä r a d u, m e d g a m l a assessor H j o r t!
Ja, j a g s ä g e r gamla, f ö r k a r l e n är j u m e l l a n fyrti o c h f e m t i o c h h a r i n t e ett hårstrå p å h u f v u d e t; — m e n h e r r e G u d!
n ä r tre s t y c k e n s l a g i t u p p med h e n n e p å t v å år, så får h o n n a t u r l i g t v i s inte h a så stora p r e t e n t i o n e r.
O e h har han p e n g a r — o c h d u v e t, att L i s e n s p a p p a g j o r d e c e s s i o n h ä r o m året, så d e t ä r n a t u r l i g t v i s en r ä d d n i n g s p l a n k a — n å j a, m a g e r är han d å t i l l r ä c k l i g t f ö r att riktigt
I U U IN 1893 413 fel o c h s v a g h e t e r, v i s o m a n d r a!
O c h ä n n u h a r inte k u n n a vara e n s å d a n!
O c h d e s k a b o v i d K a r l a - ett e n d a m o l n stört v å r l y c k a o c h s k a ' i n t e h e l l e r v ä g e n, d u — stor, c h a r m a n t v å n i n g p å åtta r u m o c h p i s k b a l k o n g.
Ja, herre G u d, d e t h ä r g ö r a det, vill j a g h o p p a s.
giftas!
N å men säg m i g nu, E l l y lilla SVÄRMODERN.
J a s å, inte d e t?
H v a d k a l l a r d u den här midda ' n för d å?
— n u ä r d e t s e x v e c k o r, så nu v e t d u d e t!
H u r U N G A F R U N (skrattande.)
N e j, m e n lilla m a m m a, ä r d e t?
D u ä r v ä l r i k t i g t l y c k l i g?
D u har v ä l i n t o du v i l l v ä l ä n d å inte p å fullt a l l v a r g ö r a n å g o t ångrat d i g?
nummer af den!
H v a d t ä n k e r d u p å?
J a g är m y c k e t, S V Ä R M O D E R N (litet häftigt).
J a g g ö r visst inte mycket lycklig!
n å g o t n u m m e r a f n å g o n t i n g; j a g b a r a påstår d e t, VÄNINNAN.
G u d, hvad det gläder m i g rysligt!
att e n n y g i f t m a n, s o m g å r b o r t p å m i d d a g, n ä r Det ä r j u så m å n g a s o m h o p p a r i g a l e n t u n n a!
h a n s u n g a fru m å r illa.
Bara b l a n d m i n a intimare bekanta är d e t inte m i n - dre ä n f e m d u — f e m stycken — o c h så ' na söta o c h s n ä l l a flickor, s e n!
J a, v e t d u, E l l y lilla, m a n SJUNDE SCENEN.
kan v e r k l i g e n b l i r ä d d f ö r allt h v a d g i f t e r m å l h e t e r!
Svärfadern (har ett ögonblick förut kommit U N G A FRUN.
Å, finns b a r a d e n rätta k ä r l e k e n, in och stannat i salongsdörren.)
så ä r d e t n o g inte så f a r l i g t!
t ' - V Ä N I N N A N.
T r o r d u d e t!
J a s e, d u h a r d å a l l t i d I;) ': - ' SVÄRFADERN.
K a n så m y c k e t b ä t t r e k r y a u p p varit så v å d l i g t r o m a n e s k, o c h d e t får j a g d å s ä g a, henne, när han k o m m e r h e m!
att n o g h a r d u haft tur, E l l y l i l l a!
F ö r e n så s t i l i g U N G A FRUN.
m a n s o m d i n E m i l; m e n d e t ä r inte alla s o m r å k a så v ä l ut, o c h j a g skall ^ a g a d i g en sak, söta E l l y, S V Ä R M O D E R N (som skrikit till, när han började tala.)
o c h d e t ä r att k ä r l e k e n.
N å d å!
K o m m a så d ä r o c h s k r ä m m a slag p å f o l k!
H u r s l a p p d u i n, utan att r i n g a?
J o h a n n a k o m m e d d e t s a m m a ut FEMTE SCENEN.
i farstun, o c h h o n ö p p n a d e åt m i g!
(Fram till unga frun.)
G o d afton, m i n tös!
H u r är d e t m e d d i g?
Svärmodern.
Jungfrun (med tebrickan, I n t e n å g o t farligt h o p p a s j a g?
(Vid en nekande åt- som hon ställer på ett litet bord, hvilket svärmodern, börd af unga frun.)
N å så m y c k e t b ä t t r e!
N e j, se flyttar fram till chäslongen.)
f r ö k e n B a r k!
H u r står d e t t i l l?
SJÄTTE Unga frun.
SVÄRMODERN (slår i te.)
J a g tror, ni talte o m kärleken, när j a g k o m i d ö r r n!
A c k ja, herre G u d, d e t är ett n ö d v ä n d i g t o n d t!
D e t v o r e b r a m y c k e t l u g n a r e h ä r i v ä r l d e n, o m inte den f a n n s!
G u d j a!
D e t h a r tant så v å d l i g t rätt i!
J O, j o, t r o m i g!
G a m m a l är äldst, och m i n t r o är d e n, att k ä r l e k e n b a r a ställer till spektakel o c h oreda.
UNGA FRUN.
Nej, men mamma!
Hur kan mamma.
S V Ä R M O D E R N (som nu slagit i).
V a r så g o d, G ä r d a lilla!
F å r j a g l ä g g a i s o c k e r åt d i g, E l l y?
T r e b i t a r j a!
— Ja, ser du, mitt barn, d u är u n g, d u, d u förstår inte — d u l e f v e r i s m e k m å n a d e n d u o c h dä — m e n v ä n t a bara!
D e t ä r inte alla d a g a r söte- brödsdagar, o c h den tiden k o m m e r, då.
kanske d u v i l l, att v i s k a ' låta d e t d r a ' litet l ä n g r e, G ä r d a lilla?
N e j t a c k, s ö t a tant, j a g törs a l d r i g d r i c k a för starkt te, f ö r d å får j a g inte s o f v a!
Ja, kära du, j a g undrar inte på, att d u h å l l e r p å d i n s ö m n; d u k a n få s o f v a l u g n t du, G ä r d a l i l l a!
D u ä r fri o c h o b e r o e n d e, d u b e - h ö f v e r i n t e sitta o c h v ä n t a p å e n m a n, s o m ä r p å m i d d a g, o c h s o m k o m m e r h e m.
j a, G u d v e t hur- dan h a n k o m m e r h e m!
U N G A FRUN.
D e t ä r inte snällt a f d i g, m a m m a, att tala så d ä r o m E m i l!
O c h d u h a r inte n å g o t skäl a t t.
N å d u G u d, j a g frågar b a r a G ä r d a: har j a g sagt ett o r d o m honom?
H ä r sitter j a g i min o s k u l d o c h talar i a l l m ä n h e t, o c h så p å s t å r d u.
m e n så ä r d e t alltid, n ä r m a n v i l l v a r n a d e u n g a!
D e t får m a n s k a m till t a c k f ö r!
D ä r f ö r skall j a g h e l l e r inte s ä g a ett o r d, o m h a n o c k s å g å r b o r t p å m i d d a g h v a r e v i g a G u d s d a g!
M e n att kär- l e k e n ställer till o r e d a o c h s p e k t a k e l, d e t påstår j a g iindå!
J a g g å r b a r a till o s s s j ä l f v a!
S å l ä n g e E l l y v a r h e m m a, så h a d e vi alltid så l u g n t o c h så b r a.
Och h o n s e d a n!
N u h a r å t m i n s t o n e into j a g n å g o n ro h e m m a — m e n d o t s k a ' v ä l så v a r a, k a n j a g tänka!
J a, d e t ä r j u a l l d e l e s klart, att n ä r ett g o d t parti e r b j u d e r sig.
J a herre G u d, h v i l k e n m o r v i l l inte, att h e n n e s dotter får en m a n — o m b a r a i n t o k a r l a r n e v o r e sådana fasliga c g o i s t e r!
E n liten tår te till, G ä r d a!
T a c k, snälla t a n t!
B a r a e n d r o p p e!
S V Ä R M O D E R N (slår i.)
O c h d u d å, E l l y l i l l a?
Nej tack, mamma!
Men jag kan inte b e g r i p a, h v a r f ö r d u är o r o l i g?
J a g ä l s k a r E m i l, han älskar m i g, o c h d e t förstås, b å d a t v å h a v i våra VÄNINNAN.
J o j a g tackar.
O c h konsuln själf?
M å r a l l t i d b r a, n ä r j a g fått m i g några partier schack!
K o m m e r just n u direkt från k l u b b e n.
(Till sin hustru.)
K a n d u t ä n k a d i g, M a l l a — j a g g j o r d e d e m m a t t, inte m i n d r e ä n tre s t y c k e n!
(Till unga frun?)
J a s å, så E m i l ä r b o r t a på middag!
Ja, med docenten Ask — hans gamla studentkamrat!
Jaså, d e n präktiga p o j k e n!
D e t är e n f r a m t i d s m a n, d e t, s k a ' n i t r o!
B r i l j a n t h u f v u d, har l e g a t o c h studerat n a t i o n a l e k o n o m i n u ett p a r år — i E n g l a n d, F r a n k r i k e o c h T y s k l a n d.
D e n k o m m e r att g å l å n g t!
L ä r s k a ' b l i p r o f e s s o r e n d e r a d a g e n!
J a g k ä n d e h a n s far, s o m v a r assessor i G ö t a h o t r ä t t — ett g o d t, g a m m a l d a g s h e m — k u n d e inte gå u t a n n a t ä n k ä r n p o j k a r d ä r i f r å n!
U N G A F R U N (till väninnan.)
M e n hvad var det s o m d u pratade o m, G ä r d a?
J a g?
J a s a ' j u b a r a, att j a g h a d e hört.
H v a d då för slag?
J O, att h a n s k u l l e v a r a e n r u m l a r e, en m o r a l i s k t f ö r t a p p a d v a r e l s e.
N e j h ö r nu, fröken Bark!
H v a d sjutton ä r d e t f ö r historier ni kolporterar u t?
J a g får b e k o n s u l n k o m m a i h å g, att j a g k o l p o r t e r a r inte u t n å g o n t i n g!
J a g k o m h ä n d e l s e v i s att n ä m n a åt E l l y, att j a g h ö r t att d o c e n t e n A s k — m e n d e t k a n j u v a r a en annan, d e t k a n v ä l finnas flera — flera.
F l e r a askar, m e n a r n i!
J o, d e t vill j a g l o f v a!
Skvallerasken, bland andra, o c h den är a l d r i g t o m!
D ä r finns g o d t o m s m å s a k e r, s o m k u n n a ta ' h e d e r o c h ä r a a f f o l k!
D e n h ä r A s k e n, som d e t n u ä r fråga o m, h a r a l l t i d v a r i t e n g l a d själ, d e t v e t j a g; m e n a l d r i g h a r j a g h ö r t, att h a n fördärfvat hvarken s i g själf eller andra!
O c h är E m i l m e d h o n o m, E l l y d u, d å kan d u vara lugn för, att h a n ä r i g o d t s ä l l s k a p!
då, U N G A FRUN.
D e t tror j a g, p a p p a!
J a g har inte ett ö g o n b l i c k v a r i t o r o l i g f ö r h o n o m!
Det är rätt, m i n tös!
S V Ä R M O D E R N (sakta till väninnan?)
Kära du!
K a r l a r n e h å l l a alltid h v a r a n n ' o m r y g g e n!
D e t ä r s o m ett f r i m u r e r i!
D e t k a n n o g h ä n d a, att d e d r i c k a litet g o d t v i n till m i d d a ' n o c h ta ' s i g ett p a r g l a s p u n s c h efteråt m e d — m e n d e t slår inte i h j ä l n å g o n!
Nej det förstås!
S V Ä R F A D E R N (godmodigt, i det han klappar henne.)
J a i n t e h a r d e t slagit i h j ä l m i g, M a l l a l i l l a!
O c h inte d i g h e l l e r!
A förlåt mig, jag.
D U s ä g e r i n t e n e j f ö r ett g o d t glas v i n — o c h hvarför skulle d u g ö r a d e t?
V i n e t f r ö j d a r m ä n s k a n s hjärta, sa ' L u t h e r, e l l e r h v e m d e t v a r — o c h m ä n n i s k o r ä ' v i j u allihop, v i m å vara fruntimmer eller karlar?
E l l e r hur, fröken B a r k?
N o g ä ' v ä l k a r l a r n e m ä n n i s k o r ä n d å?
Nej, nu UNGA får j a g v e r k l i g e n l o f att gå!
S V Ä R F A D E R N (torrt.)
Ja, v i kan v ä l vara m ä n niskor för det!
J a f ö r allt i v ä r l d e n!
(Sötsurt.)
E g e n t l i g e n ä r d e t v ä l bara k a r l a r n e, s o m ä ' m ä n - n i s k o r, o m d e få s ä g a d e t s j ä l f v a!
A d j ö, s ö t a E l l y l i l l a!
V i s k a ' h o p p a s, att d e t d ä r m o l n e t inte h a r h v a r k e n åska eller s t o r m m e d s i g!
A d j ö, s n ä l l a t a n t.
A c k j a g förstår så v ä l tants o r o — j a g v e t, h u r m i n FRUN.
Pappa då!
A d j ö, a d j ö!
(Går ut i salongen, följd af svärmodern.)
Å, snälla tant, inte s k a ' t a n t.
j a g hittar n o g u t!
ÅTTONDE ' l V ' SVÄRMODERN (befallande.)
Ställ brickan här, Johanna.
J U N G F R U N (näsvist.)
Ja, det begriper j a g v ä l, efter s o m k o n s u l i n n a n s t ä l l d e f r a m b o r d e t!
S V Ä R M O D E R N (skarpt.)
J a g s k a ' s ä g a J o h a n n a.
J U N G F R U N (till unga frun.)
A ' d e t annars någe ', f r u n?
(Då den tinga frun gör en nekande åtbörd, går hon ut i fonden, i det hon mumlar med en förargad blick på svärmodern) H m!
går den där här o c h o r n e r a r!
(Ut).
mor skulle känna det, o m j a g.
m e n det kan d å a l d r i g k o m m a i f r å g a!
A d j ö, herr konsul!
G l ö m inte b o r t E l l y, G ä r d a l i l l a!
T y c k e r tant d e t!
O c h inte o s s h e l l e r, f r ö k e n B a r k!
(Så att endast unga frun hör det.)
D e t v i l l säga, n ä r j a g inte ä r h e m m a!
Unga frun.
SCENEN, Svärfadern.
S V Ä R F A D E R N.
J a g t y c k e r inte o m d e n d ä r f r ö k e n Bark.
H o n smakar surkart — g a m m a l surkart!
U N G A F R U N (skrattande.)
S n ä l l a p a p p a, h o n är j u b a r a t j u g u s j u år.
J a, d e t v i l l s ä g a, h o n h a r gått o c h v ä n t a t i t i o å r — sådant s u r n a r m a n af.
S V Ä R M O D E R N (kommer tillbaka in.)
H o n ä r b r a söt, d e n G ä r d a!
S V Ä R F A D E R N (leende till unga frun.)
O l i k a åsikter, som d u h ö r!
— M e n hvad var det för moln, s o m d e n d ä r s ö t n o s e n talte o m!
D e t ä r i n g e n t i n g, p a p p a lilla.
414 1 S V Ä R M O D E R N.
Jaså, att E m i l g å r b o r t p å m i d d a g, när d u inte m å r bra, det kallar d u for ingenting.
M e n d e t ä r a l l t i d p å d e t sättet, s o m d e u n g a f r u a r n a s k ä m m a b o r t sina m ä n.
O c h det är alltid m e d motsatsen, s o m d e g a m l a fruarna skrämma b o r t sina.
Litet tolerans skadar aldrig, M a l l a lilla.
N e j d e t f ö r s t å s, m a n skall v a r a n ö j d m e d h v a d s o m helst.
Nej det ska ' man inte; men U U N 1893 $ %manda J^erfstedt man ska ' inte g ö r a Å r e s k u t o r utaf s a n d k o r n o c h inte o v ä d e r s s k y a r u t a f s t r ö m o l n!
M a n skall v a r a en l i t e n s n ä l l o c h rar o c h treflig g u m m a, s o m d u k a n så b r a, b a r a d u v i l l!
SVÄRMODERN, Jaha, n u k o m m e r han m e d har tassen!
N e j, M a l l a lilla, j a g ä r h v a r k o n hare e l l e r b j ö r n.
O e h d u skall v a r a en s n ä l l o c h h y g g l i g m u t t e r o c h i n t e sätta g r i l l e r i h u f v u d e t p ä tösen v å r.
K a l l a d e t f ö r m o l n, att m a n n e n g å r b o r t på m i d d a g m e d en g o d v ä n.
O c h o m det också v o r e ett m o l n p å u n g a fruns h i m m e l — • s t r ö m o l n är det, m i n g u m m a, o c h s å d a n a h ö r a v å r h i m l a r n e till!
A n n a t är det, när d e t m o l n a r sig o m hösten, då b l i r d e t r u s k o c h d u s k o c h s t o r m o c h o v ä d e r!
D ä r f ö r ska ' v i h å l l a v å r h ö s t h i m m e l k l a r i d e t l ä n g s t a.
M a l l a!
S k a ' vi i n t e d e t?
J o, h ö r m a n p å bara, så v a c k e r t min g u b b e talar.
Och tänker m e d — kan du gärna lägga till!
S V Ä R M O D E R N (rörd.)
D e t v e t j a g, Z a c h a r i a s l i l l a!
J a h a, ser d u t ö s e n m i n, så d ä r ska ' du göra m e d, när E m i l k o m m e r.
D e t tar bilttre ä n alla s p a r l a k a n s l ä x o r.
N å, s å d a n a b e g a g n a ni v ä l i n t e ä n n u?
O c h a l d r i g k o m m a v i att g ö r a d e t heller, p a p p a!
S ä g i n t e d e t, m i n flicka!
D e, h a i b l a n d sina g o d a skäl o c h sin g o d a n y t t a m e d!
» SVÄRFADERN.
N e j, vet d u Malla, nu tror j a g vi k n o g a h e m — så får d u b ö r j a m e d att h å l l a d i n!
O c h d u tror, att j a g l ä m n a r E l l y ensam nu, innan.
Ja, d e t t r o r j a g visst, d e t!
A d j ö min tös!
K o m du Malla; när E m i l k o m m e r h e m, ser han n o g helst, att v i i n t e ä ' här.
U N G A F R U N (lifligt i det hon stiger upp.)
O c h nu ä r j a g d e s s u t o m nästan b r a!
(Ringning.)
Där kom- mer E m i l!
S V Ä R F A D E R N (hastigt.)
D å s m y g e r v i o s s u t k ö k s - v ä g e n, så h a n i n t e ser att v i v a r i t h ä r!
Ja men — jag tycker.
D U t y c k e r n o g s o m j a g!
(För henne med sig ut.)
G o d natt, t ö s e n m i n!
S o f g o d t!
(De försvinna ät höger.)
NIONDE Unga frun.
UNGA SCENEN.
(Strax därpå) Äkta FRUN.
Hvad det var väl mannen.
att pappa kom!
D e n d ä r s t y g g a G ä r d a!
N u tar han a f sig r o c k e n!
(Skyndar ut i salongsdörren.)
Så snällt, att d u k o m n u, E m i l!
Ä K T A M A N N E N (kommer hastigt in, slår armarne om henne.)
M i n lilla E l l y!
H v a d får j a g då, f ö r att j a g v a r s n ä l l?
U N G A F R U N (slår armarne om hans hals och kysser honom.)
D e n h ä r får d u — • o c h d e n h ä r — o c h den h ä r i A K T A M A N N E N.
S o m d u g e n a s t får i g e n I (Paus; sedan för han henne ner till chäslongen och sätter sig med henne pä sitt knä.)
V e t d u, E l l y, det var inte alls r o l i g t p å m i d d a g e n.
J a g r i k t i g t å n g r a r, att j a g g i c k dit.
UNGA J-IKTA FRUN (glad.)
MANNEN.
Gör Ja!
Ask du!
var inte lik sig alls; h a n f ö r e f ö l l så b l a s e r a d!
(Sluter henne intill sig.)
N e j, h ä r ä r ä n d å b ä s t!
M e n så b l e k d u ä r — o c h d i n a ö g o n.
L i t e n!
liten!
det har väl inte regnat?
Nej — nej — det var bara litet strömoln!
AKTA MANNEN U N G A FRUN.
AKTA (förvånad.)
Strömoln?
V å r h i m m e l n har j u sådana ibland.
Det är sant; men vår himmel skall a l l t i d v a r a klar s o m n u.
S k a l l d e n i n t e E l l y?
(Tyst omfamning.
Jungfrun kommer på tåspetsarne ut i salongen, ämnar sig in, men hejdar sig.)
J U N G F R U N (sakta för sig.)
I n t e l ä r han v i l j a ha n å g o t te nu. '
(Smyger sig sakta ut igen.)
(Illustratör: Viktor Andrén.)
Alla människor kunde se, att hon icke blott var vacker, utan ovanligt vac- ker, när hon i augusti, hemkommen från sin bröllopstripp, någon gång gick arm i arm med sin man, premierlöjtnanten vid flottan, på de mest besökta promenaderna.
Alla människor visste, att hon också varit i ovanlig grad firad och fjäsad, att hon dansat och blifvit kurtiserad i den stad, hvarifrån hon kom.
Alla människor hade väntat på henne, hon skulle j u blifva en glanspunkt i den visserligen folkrika, men på glanspunkter inom den kvinnliga världen, den, liksom an- dra städer, särdeles fattiga staden.
Man beredde sig att emottaga det unga paret på deras första visit.
Man började fråga hvarandra: » Hör d u?
Ha de inte varit.
» Och man nickade välvilligt mot hvarandra, log och sade: » Smekmånaden! » Men månaderna gingo, och det blef inga visiter af.
Det var bara hos landshöfdin- gens, de hade gjort ett besök, men när på nyåret landshöfdingens stora bal gick af stapeln, då kom premierlöjtnanten ensam.
Man nickade åter mot hvarandra — små- log och hviskade: » Nå, det visste man j u.
» Vintern skred fram, och vid midsommar- tiden hade premierlöjtnanten en son.
D e flyttade i juli ut i en liten stuga vid skä- ren.