Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Majit, genom Nådigt svar å Rikssalen den 10 Juni 1841, förklarat, det Kongl.
Majit godkände den i förslaget uttryckta grundsats, desto heldre, som flere redan gifna lagstadganden, och deribland föreskriften i 25 C-ip. 1 § Byggniuga-Balken, att till allmän väg få tagas de egor, som möta och föreligga, hvila på samma grund, hvilken dessutom i lagskipningeu gjort sig gällande äfven för andra fall, om hvilka någon uttrycklig föreskrift i lag och författningar icke förekommer; men att Kongl. Majit likväl funnit anmärkta brister i vissa delar af förslaget hindra delsammas antagande; — så har E. K.
Mit, med fästad uppmärksamhet på frågans vigt för det allmänna, samt då saknaden af bestämda och tillräckligen omfattande lagbud härutinnan medfört betydliga olägenheter, genom hinder, uppehåll och osäkerhet vid utförande af flere nyttiga företag, funnit ärendet böra komma under förnyadt öfvervägande; och har, af sådan anledning, samt i hufvudsaklig öfverensstämmelse med Rikets Ständers ofvanberörde, vid förra Riksdadagen afgifna förslag, men under iagltagande af den närmare utveckling häraf, som sakens beskaffenhet synts påkalla, och med tillämpning, hvad Kompromiss-Rätt för ersättningars bestämmande angår, af de föreskrifter, som Förslaget till allmän Civi'-Lag i Rättegångs-Balkens 28 Capitel, om serskild Nämnd, innehåller, E. K.
M;t, efter Högsta Domstolens och StatsRådels hörande, under den 22 Augusti näsllidne år, behagat i Nåder föreslå Rikets Ständer att, med ändring af de ej mindre i 25 Gap. 1 § Bygg - Expeditions-Utskottets Forsing till uncl.
SkrifvelsCj N.O 194- 5ig ntrtga-Balken, sådan den lyder i Kongl.
Förordningen den 19 Februari 1824, än ock uti Kongl. Kungörelsen den 19 Mais samma år, i afseende å väganlägguingar gifne föreskrifter, antaga de stadganden i fråga om jords eller lägenhets afstående för allmänt behof, hvilka i E. K.
M:s nämnde dag aflåtna Nådiga Proposition innefattas.
Vid pröfningen af Högslberörde Nådiga Förslag hafva Rikets Ständer visserligen funnit, att enskild eganderält, elima helig den än må vara, likväl mäste vika för det allmänna bästa,' — att fastän denna grundsats, på sätt i E. K. M.s Nådiga Proposition blifvit anmärkt, redan i vissa fall gjort sig i lagstiftningen gällande, fullständiga stadganden, då dess tillämpning kan komma i fråga, dock ej finnas, och att således en lag i den syftning, som den i Nåder föreslagna, jemväl är af behofvet påkallad; att enär utöfningen af deu magt, Konungens Befallningshafvande i 25 Cap. 1 § Byggninga-Balken fått sig tillagd, alt bestämma, då enskildes egor må tagas till der afsedt allmänt behof, icke, så vidt Rikets Ständer hafva sig bekant, någonsin blifvit till våda för den enskilde egande-rätten missbrukad, någon farhåga, att samma rätt skulle, genom den föreslagna lagen, komma att obehörigen uppoffras, så myckel mindre bör ega rum, som deri åt Kongl. Majit öfveriemnas att profva, då förrberörde giuudsats skall, i förenlighet med de i lagen gifna bestämmelser, tillämpas, och den enskilde försäkras om en full ersättning för den jord eller lägenhet, han anses pligtig afstå; att den grund, hvarefter denna ersättning, enligt det Nådiga förslaget, bör bestämmas, eller verkliga värdet af hvad, som afirädes, ökadt med femtio procent, synes böra afböja möjligheten af materiel förlust; samt att omförmälde uppskattning lämpligast och roed största trygghet för den enskilde bör kunna verkställas af serskild Nämnd, hvilken, vald af parterne och bunden af ed och samvete, mäste ingifva det förtroende, som utestänger all fara för förnärmelse af någondera pai tens rätt.
— Men ehuru Rikets Ständer således gilla syftningen af det utaf E. K. M. i Nåder framlagda {bislag, samt de allmänna grunder, hvarpå detsamma blifvit bygdt, hafva likväl, under granskningen deraf, åtskilliga anmärkningar deremot förekommit, af den vigt, att de utgöra hinder för förslagets antagande i oförändrad t skick; och då Rikets Ständer nu gå att för dessa anmärkningar redogöra, hafva Rikets Ständer ansett lämpligast att i sammanhang dermed tillkännagifva, hv ilka föi ändringar Rikets Ständer funnit högstberörde förslag böra undergå, innan detsamma antages till ovillkorlig lag, dervid Rikets Ständer, till vinnande af slörre redighet i framställningen, följt den ordning, hvari de stadganden förekomma, hvilkas förändring synes Rikets Ständer af nöden. 529 Expcditiöns-Ulskoltels Förslag till und.
Skrifvelse} N:o tg4- 1 §.
I afseende å bestämmelsen af de ändamål, för hvilka den enskilde egande-rätten måste vika, hafva Rikets Ständer funnit det Nådiga Förslaget ej fullt til 1 fredsställaude.
Der heter nemligen, att sådant måste ske, då jord eller lägenhet skall begagnas ”antingen lill Rikets försvar, till allman ”väg, bro, hamn eller lastningsplats, till torg eller gata i stad, till uttapp”ning eller sänkning af sjö, lill strömrensning, farled eller annan vattenledning, till allmän byggnad eller till annat allmänt behof.”
Yid jemförelse ef detta stadgande med det, som innefattas i det förslag, hvaröfver E. K. M. behagat höra Högsta Domstolen och som af densamma blifvit lemnadt utan anmärkning, visar sig emedlertid den skiljaktighet, att i detta sednare förekomma orden djlikt allmänt behofj och således att ordet dylikt blifvit uLi den Nådiga Propositionen utbytt emot annat.
Denna förändring är af för mycken vigt att hafva kunnat undfalla Rikets Ständers uppmärksamhet.
Då lagen, å ena sidan, fordrar, att den enskilde egande-rätten uppoffras, kräfver deremot, å den andra, helgden af denna rätt det skydd, hvar och en bör finna i lagen, att den angifver beskaffenheten af de ändamål, for hvilka uppoffring kan komma i fråga, och att den enskilde följagtligen i denna del kan se sig af lagen betryggad.
Nu finnes väl en bestämmelse i omförmälda hänseende meddelad genom uppräknandet af åtskilliga händelser, då den enskildes rätt måste stå tillbaka; men denna bestämmelse har förlorat sin vigt och betydelse genom det anmärkta utbytet af ordet djlikt emot annat.
Derigenom har nemligen den begränsning, som innefattas i förstnämnde uttryck, bortfallit och den trygghet försvunnit, som den enskilde bor ega, att hans egendom ej kommer alt uppoffras för alltför obetydliga ändamål.
Till följd häraf och då, enligt Rikets Ständers omdöme, den enskilda egande-rätten ej bör vika i andra, än så beskaffade eller dylika fall, som de uppräknade, anse Rikets Ständer ordet djlikt jemväl böra på detta ställe, i enlighet med första förslaget, åter insättas.
Vidare innehåller samma §, att, ”om från ena sidan anbud om viss ersättning framställes och å den andra antages, då skall den öfverenskommelse gälla, ändå att serskild afhandling icke blifvit upprättad”; men då lagen i allmänhet fordrar, att öfverlåtelse af egande-rätt till jord skall skriftligen ske, och något skäl desto mindre förekommer, att för ifrågavarande ömtåliga förhållande afvika från denna visa grundsats, som betryggandet af parter - Ex/jeditions-Utskotlels Förslag lill und.
Skrifvelse, N:o 19^ 521 ternes ömsesidiga rälligheter fordrar, att, innan aftalet anses afslutadt, Fullkomlig visshet finnes om alla dermed förenade villkor och förbehåll, så alt de frågor, som i denna del kunna uppstå, ej må blifva beroende på tolkning af mindre bestämda utlåtanden och intyg om fällda muntliga yttranden, helst i annat fall tvister kunde yppas, for hvilkas utredande säker ledning mången gång skulle saknas, hafva Rikets Ständer funnit, det omförmälde stadgande, såsom en vådlig afvikelse från förenämnde allmänna föreskrift, alltså bör utgå.
Slutligen stadgas i nämnde §, att, 'iiär Konungen det nödigt finnér, då skall det af Honom meddelade beslut om jords eller lägenhets användande gå i verkställighet, utan hinder deraf, att ersättningsfrågan är oafgjord.”
Då pröfning af denna fråga ofta skulle blifva omöjlig sedan jord blifvit använd, hus nedrifvit eller andra jord och lägenhet åtföljande föremål förstörde, helst värdet deraf sedermera ej tillförlitligen kan bestämmas, och det dessutom synes oförenligt med det skydd egande-rätlen bör åtnjuta, att densamma uppoffras, innan fullkomlig ersättning blifvit bestämd, hafva Rikets Ständer ej kunnat godkänna nu ifrågaställde stadgande, hvilket Rikets Ständer anse jemväl böra uteslutas. 2§.
Uti denna § förekommer, bland annat, den föreskrift för Rätten, alt, efter det ansökning om serskild
Nämnds tillsättande blifvit gjord, utfärda stämning på egare och andra, som uppgifvas i saken hafva del, samt, genom.
Kungörelser, lemna ej allenast okände eller icke uppgifne rättsegare, utan ock inteckningshafvare underrättelse om ärendets företagande.
Då med denna föreskrift jemföres stadgandet i 5 §, att för uteblifven inteckningshafvare förslag till Nämnd alltid skall af Rätten göras, är uppenbart, att inteckningshafvare blifvit såsom Part ansedd.
Nu, ehuru Rikets Ständer erkänna nödvändigheten att söka bevara inteckningshafvares rätt, tror likväl Rikets Ständer deraf ej böra följa en sådan hans inblandning i saken som den omförmälda.
Rättigheten och skyldigheten att värja jord och lägenhet tillhör , enligt gällande lag, egare eller innehafvare af hans rätt, och någon talan i sådant fall är inteckningshafvare ej tillerkänd.
Dennes rätt är jemväl af helt annan natur än den förres, och någon afvikelse från hvad lagen i berörde hänseende i allmänhet bjuder, synes för nu ifrågaställde fall icke vara af nöden.
Om emedlertid inteckningshafvare tillerkännes denna rättighet, så borde egare af intecknad jord eller läBih. till R.
Si Prot. 184S. 10 Sami. 1 Afä, 66 512 Expeditions-Utskottets Förlag .lil uiul.
Skrifvelsej N:0 94' genhet ej helier vara berättigade att, utan den förres hörande och bifall, afsluta öfverenskommelse om jordens och lägenhetens afträdande och om beloppet af ersättningen derför.
Härutinnan gör dock det Nådiga Forslaget en märkbar skillnad; ty, så vidt Rikets Ständer kunnat finna, har, enligt detsamma, inteckningshafvare ej någon rätt i oroförmälde hänseende i annan händelse, än att ersättningsfrågan skall af Nämnd bestämmas.
Men, efter Rikets Ständers omdöme, är, i alla händelser, inteckningshafwres rätt tillräckligen bevarad, då, med iagttagande af de grunder, som blifvit utstakade, mera än fullkomlig ersättning för jorden eller lägenheten, som afstås, alltid kommer att erhållas, och inteckningshafvaren tillförsäkras att af ersättningen utfå den fordran, hvarför jorden eller lägenheten häftar.
Denna grundsats har äfven gjort sig gällande uti den år 1841 i Frankrike utfärdade lag, af den syftning som den nu ifrågaställde, och Rikets Ständer tro sig desto heldre kunna, tili stöd för sin mening, åberopa denna lag, som densamma är utmärkt för att med serdeles omsorg skydda allas möjligen ifrågakommande rättigheter.
På grund af hvad nu är vordet anfördt, hafva Rikets
Ständer ansett alla de bestämmelser uti den föreslagna lagen, som utgått från antagandet af inteckningshafvares lätt att såsom part uppträda i ersättningsfrågan, böra utgå, och nu ifrågavarande § således i enlighet härmed rättas. 3 och 4 £§•
Uti dessa §§, som handla om val till serskild Nämnd, stadgas, bland annat, att ”af de föreslagne bora de, som skola i Nämnden qvarstå, genom val utses’*; hvaraf följer, att samtelige parter, så väl kärande som svarande, måste förena sig om att välja en utaf cfe tre, som Rätten nämner.
Då det icke kan antagas, att parterne alltid härvid blifva ense, och dtt föreslagna valsättet således säkerligen skulle ofta föranleda tvister, hvilka undvikas derigenom, att pai terne, på sätt för bildande af Juiy i tryckfrihetsmål är föreskrifvet, hvar för sig utesluta ett visst antal af de personer, som föreslås, samt enahanda grunder dessutom synas böra i likartade fall följas, för bibehållande af enhet och sammanhang i lagstiftningen, hafva Rikets Ständer ansett en i öfverensstämmelse härmed vidtagen förändring böra ega rum. 5 §.
Med anledning af hvad Rikets Ständer i afseende å 2 § yttrat, hafva Rikets Ständer ansett de bestämmelser, som § 5 innefattar rörande inteckningshafvare, böra utgå. Expedihons-Ulskoltets Förslag lill und.
Skrifvelsej N-O 194' 5a3 6§.
Då fråga om hvilka personer, som skola utgöra Nämnden, ej bör uppslå förr, än alla de föreslagne blifvet förklarade ojäfvige, derom Rätten, enligt Rikets Sländers tanka, må ingå i pröfning, utan afseende derå, om jäf anmäles eller icke, synes en härmed öfverensstämmande föreskrift hafva sin rätta plats uti 3 §. 7 5- Denna §, sorn handlar om jäf emot serskild Nämnd, innefattar, bland annat, följande stadgande: ”Den, som vid Härads-Rätt till ständiga Nämnden hörer, må i serskilda Nämnden inväljas, ändå att han förut saken öf"vervaril; ege och sedan att i ständiga Nämnden sitta, enär saken vid Rät”teu ytterligare förekommer.*'
Enär Ledamot af Härads-Nämnd, enligt gällande lag, är oförhindrad ej allenast att veikställa de syner och värderingar, som af Härads-Rätten kunna förordnas i de saker, hvilkas handläggning han i nyssberörde egenskap öfvervarit, utan ock att sedermera, vid sakernes företagande, åter inträda i Ratten, derest sådane förhållanden ej i öfrigt förekomma, som honom derifrån utestäng», synes ett serskildt stadgande i detta hänseende, för nu ifrågaställa fall, icke vara af behofvet påkalladt.
Och då härförutan förekommer, att omförmälda stadgande, enligt ordalydelsen, skulle kunna tolkas så, att Ledamot af ständiga Nämnden alltid skulle vara berättigad att, efter det han deltagit i serskilda Nämnden, öfvervara saken, då den vid Rätten åter förekommer till handläggning, utan afseende derå, alt sådane ersättningsanspråk, som i 9 § sägs, emot honom yppats eller talan för hans förfarande i serskilda Nämnden emot honom blifvit rigtad, öfver hvilket allt Rätten måste döma, hafva Rikets Ständer i denna omständighet funnit ett ytteiligare skäl för sin åsigt, att förevarande stadgande bör utgå. 10 §.
Derest någon, som blifvit till serskild
Nämnd kallad, utan laga förfall drager sig det fortroende undan, skall, enligt denna §, ”antingen Rätten genom vite tillhålla honom alt sig infinna, eller, om någondera partén så yrkar, nytt val, i den uteblifnes ställe, på sätt i 11 § sägs, verkställas.
Då Rikets Ständer gått till källan för förslaget, eller Lag-Committéens Förslag till ny Civil-lag, hafva emedlertid Rikets Ständer erfarit en derifrån skedd afvikelse, hvad ifrågavarande fall angår, i så måtto, att detta sednare för - Sa4 Expeditions-Utskoltets Förslag till und.
Skrifvelse, JS.o 194> slag stadgar, att, om någon i serskild
Nämnd drager sig det förtroende undan, må parterne annan i hans ställe utse, om de vilja, eller bör Rätten, genom vite, tillhålla den tredskande att sig infinna.
Skillnaden i dessa stadganden är således den, att nytt val bör ske, enligt E. K. M;s Nådiga Förslag, om endera parten så yrkar, men, enligt förslaget till ny Civil-lag, endast i den händelse, att parterne derom äro ense.
I delta sednare stadgande instämma äfven Rikets Ständer.
Då skyldigheten att biträda i serskild
Nämnd bör utgöra en medborgerlig pligt, som ej någon må, utan laga förfall, draga sig undan, synes den, som dertill blifvit kallad, äfven lunna och böra tvingas alt fullgöra denna sin pligt, derest han tredskas och någodera parten sådant påstår, och denne sednare således ej, emot sin Tilja, vare skyldig att i val af annan, i den tredskandes ställe, deltaga.
Sådant torde endast böra bero på parternes åsämjande, och ej på enderas godtfinnande; och då det blifvit ålagd t den af Nämnden, som genom tredskande vållar uppehåll, att ersätta de kostnader, han dymedelst förorsakar Rätten, parterne och de öfrige män i Nämnden, anse Rikets Ständer det sednare stadgandet om enahanda förbindelser, i händelse någon af Nämnden eljest obehörigen uppehåller målets pröfning, och derigenom kostnad och förlust annan tillskyndar, vara obehöfligt och desto heldre böra uteslutas, som det stundom kunde föranleda lill framställande af hvarjehanda obehöriga ersättningsanspråk, i händelse någon af Nämnden påyrkat besigtning eller annan förberedande åtgärd.
Detta tillägg igenfinnes ej eller i den motsvarande 10 § 28 Capitlet Rältegångs-Balken af Förslaget till ny Civil-lag. 11 §.
Som Rikets Ständer ej kunnat godkänna det i 3 § föreskrifna sätt för bildande af serskild
Nämnd, är deraf en följd, att § 11, som hvilar på de i § 3 bestämda grunder, ej eller kunnat af Rikets Ständer gillas. 18 §.
Med afseende å Härads-Rätternes organisation, deras arbetsordning och liderne för deras sammanträden, har det ej synts Rikets Ständer lämpligt att ovilkorligen stadga, det Nämndens beslut skall, efter anslag, till parterne utgifvas.
Lämpligaste sältet lära Domhafvanderne sjelfve bäst kunna inse; och hafva Rikets Ständer det före ansett, att andra band i denna del ej böra å domare läggas, än de, som innefattas i föreskriften, alt beslutet bör parterne i laga ordning meddelas.
Expeditions-Utskoitets Förslag till und, Skrifvelse, N.-o 1Q4- 5 20 19 §.
Ulan afvikelse från den grundsats, som, enligt hvad ofvan berördt är, hindrat Rikets Ständer att, lika med det Nådiga förslaget, tillerkänna inteckningshafvare samma rättigheter, som egare eller innehafvare af hans rätt, hafva Rikets Ständer likväl ansett lagstiftaren höra sträcka sin omsorg derhän, att inteckningshafvares rätt, oansedt han ej varder hörd, städse må vara betryggad; i enlighet hvarmed Rikets Ständer, vid det i förevarande § intagna stadgande!! om vissa gränsor för nämndens rätt att bestämma värdet å jord eller lägenhet, som skall afträdas, ansett undantag böra göras för den händelse, att jorden eller lägenheten skulle finnas besvärad med inteckning, öfverstigande den fordrade summan, samt att Nämnden i sådant fall må, utan afseende å crsältningstagandens anspråk, utsätta löseskillingen så högt, som den finnes, enligt de i författningen stadgade grunder, böra uppgå. 20 §.
Här lemnäs, bland annat, föreskrift för den, som vill klaga ”på den grund att ärendet icke blifvit, enligt 1 §., från Predikstolen eller genom allmänna Tiduingarne, rätteligen kungjordt”; men då icke i l:sta, utan i 2:dra § föreskrifves om nämnde kungörande, följer deraf, att citstionen af 1 § bör förändras till 2 §; och torde med anledning af de förändrade föreskrifter för pröfning af jäf emot Nimnden, hvilka, enligt hvad vid 3 § blifvit anmärkt, Rikets Ständer ansett böra ega rum, redacttionen af förevarande § böra rättas, i afseende på Öfver-Rätt att pröfva der fullföljda jäfsfrågor. 23 §.
Emot antagandet af denna § förekommer den omständighet, att den, bland annat, förutsätter, det skulle i vissa fall jord och lägenhet böra afstås förr än ersättningen blifvit bestämd och erlagd, hvilket, enligt Rikets Ständers redan tillkännagifna omdöme, icke i allmänhet bör ega rum.
Vidare hafva Rikets Ständer ansett, att de i denna § förekommande orden: ”eller och, så framt berörde yrkande nedlägges, härom, inom sex veckor ”ifrån det Nämndens beslut meddelades, men inom afträdestiden, derest den ”förr infaller, gifva vederparten bevislig underrättelse,” böra utur författningen utgå.
Enligt Rikets Ständers tanka, bör nemligen afträdessökanden icke ega alt, sedan ersättningsbeloppet blifvit bestämdt, nedlägga sitt yrkande, ulan att en sudan fördel motsvaras af någon annan å vederparlens Si6 Expedilions-Utskoltets Förslag, till tind.
Skrifvelse, IV.o /pa - sida, enär stadgandet möjligen skulle kunna medföra olägenhet för den sistnämnde; hvarförutan omförmälda föreskrift synes mindre behöflig, då i betraktande tages, att Konungen pröfvat angelägenheten af det ändamål, för hvilket afträdandet blifvit beslutadt.
Ilai förutan har det synts Rikets Ständer, som skulle det lända till den största säkerhet och ordning, ora ersättningsskyldig ålades att, derest den ifrågaställa jorden eller lägenheten är med inteckning besvärad, ovillkorligen nedsätta beloppet hos Konungens Befallningshafvande, som borde med inteckningshafvaren uppgöra liqvid och derefter utbetala återstoden till jordens eller lägenhetens egare, till hvilken den ersältuingskyldige, i annat fall, omedelbart kunde erlägga ersättningen.
En sådan bestämmelse påkallas jemväl af Rikets Ständers vid 2 § yttrade åsigt, alt lagstiftaren bör, då inteckningshafvare ej må anses såsom part, med all omsorg iagttaga den rätt han eger; hvaraf Rikets Ständer älven ansett böra följa, att, om jord eller lägenhet blifvit af egaren genom frivillig öfverenskommelse ofverlåten, men inteckningshafvaren förmenar värdet hafva blifvit för lågt beräknadt, denne bör tillerkännas rättighet att, derest ej full liqvid för hans fordran honom lemnäs, äska jordens uppskattning af Nämnd, i enlighet med de i lagen stadgade grunder.
Slutligen hafva Rikets Ständer funnit, dels att, i händelse så mycket af jord eller lägenhet måste afträdas, att det öfriga blir för egaren onyttigt, eller icke medför besutenhet, egaren ej eller bör anses skjddig bibehålla återstoden, dels ock att den egare, som efter väckt fråga om jords eller lägenhets afstående, derå nedlägger kostnader, i uppenbar afsigt att förhöja jordens eller lägenhetens värde, ej bör kunna anses berättigad att för sådan kostnad blifva ersatt.
För dessa händelser saknas emedlertid alla bestämmelser i det af E. K. M. i nåder framställda förslag; men då till parternas ömsesidiga säkerhet dy lika bestämmelser, som grundas på rättvisa och billighet, likväl synas vara af nöden, hafva Rikets Ständer således, enär åt lagen bör gifvas all möjlig fullständighet, uti saknaden af omförmälte bestämmelser trott sig finna en brist, som torde böra afhjelpas.
Utom dessa stadganden saknas vidare nödig föreskift om sättet alt från inteckningar befria afträdd jord eller lägenhet; och då en sådan föreskrift synes desto behöfligare, som den, till hvilken jorden afträdes, högst sällan lärer erhålla original-föibindelserne, emedan den aflrädda jorden vanligtvis blott lärer komma att utgöra en mindre del af den egendom, som blifvit intecknad, och ett partielt dödande af deri möjligen varande inteckningar följaktligen blott kommer i fråga, hafva Rikets Ständer funnit fullständigheten jemväl fordra, att omförmälde föreskrift varder meddelad, Expeditions-UtskotteU Förslag till tind Skrifvelse, N.o g4‘ dervid Rikets Ständer anse de grunder, som blifvit lagde i Kongl.
Kungörelsen den 18 December 1823, angående sättet tor intecknings dödande i utmätningsvis försåld fastighet, vara tillämplige.
På grund af hvad nu blifvit i underdånighet anfört, och då således Rikets
Ständer ansett åtskilliga förändringar och tillägg i det af E. K. M. i Nåder framställda förslag erforderliga, få Rikets Ständer, under åberopande af sitt förut yttrade omdöme om bi hofvet af en lag i den syftning, sorn den ifrågaställde, och med erkännande af det vigliga steg, sorn genom E. K.
Majlis i ämnet aflåtna Nådiga Proposition för sådant ändamål blifvit taget, likväl, enär det Nådiga förslaget ej annorledes än i sin helhet kan antagas, i underdånighet anmäla, det Rikets Ständer funnit sig icke kunna till detsamma lemna bifall; hvaremot Rikets Ständer, för sin del, antagit följande, i enlighet med här ofvan yttrade åsigter, upprättade Förslag till Förordning om jords- eller lägenhets a/stående för allmänt behof.
Med ändring af de ej mindre i 25 Cap. i § Byggninga-Balken, sådan den lyder i Kongl. Förordningen den 19 Februari l824, än och uti Kongl.
Kungörelsen den 9 Mars samma år, i afseende på väganläggningar, gifne föreskrifter, stadgas som följer: §1- Der Konungen pröfvar nödigt, att jord eller lägenhet, som enskild man, menighet eller inrättning tillhörer, begagnas skall, antingen till Rikets försvar, till allmän väg, bro, bauin eller lastningsplats, till torg eller gata i stad, till uttappning eller sänkning af sjö, till strömrensning, farled eller annan vattenledning, till allmän byggnad eller till dylikt allmänt behof, vare egare pligtig alt afstå hvad för ändamålet fordras; njute dock den, som härigenom skada lider, eisättning derför, till fulla värdet och hälften derutöfver, der ej parterne om andra vilkor åsämjas.
Kan ej öfverenskommelse träffas om ersättningen, då skall frågan härom pröfvas af serskild Nämnd, som vid Under-Rätt i den ort, der jorden eller lägenheten ligget'» tillsättes, på sätt bär nedan stadgas. §2.
Göres hos den i § 1 nämnda Under-Rätt skriftlig ansökan om serskilda Nämndens tillsättande, och visar sökanden, alt Konungen godkänt behof» vet af jordens eller lägenhetens afstående, samt atl liden derför genom Ko - 52g Expeditions-Vlskoltets Förslag till und■ Skrifvelse, N:0 1Q4- mingens förordnande eller parternas öfverenskommelse blifvit bestämd, utförde