Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Särskildt såg man henne ej sällan spränga fram vid hans sida under de manövrer, som på 1860-talet företogos i Skåne, Vestergötland o. s. v. Hon var då ofta klädd i en dräkt, som öfverensstämde med den uniform, konungen bar, och det högresta konungaparet erbjöd vid dessa tillfällen en ståtlig anblick.
{jag pröfvat HfvetS stormar också D mången dust under lustrcr sju, ' Och äfven jag skall i morgon gå ^Ätt prof va mot dem en dust ännu.
Nyårsönskan.
Nyårsnatt.
c Seminariet för huslig utbildning.
&gt; GÖTEBORG
4 af slikt skämt, äfven om ordalydelsen däri säges vara oskyldig.
De finaste hjärtesträn- garne blifva ostämda vid en sådan grof be- röring med det låga och simpla, och den inre människan förlorar lätt örat för lifvets skö- naste harmonier, för samklangen emellan den mänskliga och den gudomliga kärleken.
Och därmed går äfven den högre uppfattningen af äktenskapet, såsom varande en af Gud helgad stiftelse, förlorad; dörren blir öppnad för vare sig en Tolstois munkfantasier eller den s. k. fria kärlekens läror, båda lika osunda och ofärdsbringande för samhällslifvet.
Genom en urvattnad eller rent af förvänd uppfattning af äktenskapet inledes en massa förbindelser, hvilka i några fall få form af fo-olofning, men genom vana fått sin riktiga ironiska benämning, / orlofning, emedan prep.
för där lika gärna kunde skrifvas framför verbet löpa som lofva.
H u r ofta har ej ett skämt med den ena eller kanske båda par- terna i en sådan förlöpning anstiftat äkten- skap emellan personer, hvilka sedan ej högre önska än att bryta det tryckande bandet.
Och hur ofta har ej en ung flicka genom sina anhörigas skämt och påtryckning blifvit in- ledd i en förlofning, som, vare sig att den slutat med brytning eller vigsel, blifvit olycks- bringande för både henne själf och andra?
Världskloka anhöriga, människor som blott ha öga för det handgripliga i lifvet, begagna ej sällan med full afsikt detta olycksaliga skämt för att främja själfviska giftermålspla- ner, och hos dylika människor är förhärdel- seu så stor, det låga och egennyttiga har blif- vit till den grad ett med deras tankegång, att de drista öppet berömma sig af att ha lyc- kats i sina afsikter.
Men ve den dotter eller son, hvilken, sedan saken tyckes vara afgjord, uppvaknar till bättre medvetande och korsar sådana föräldrars beräkningar.
I den strid, som då skall utkämpas, gäller det, om de unga, de som skola göra framtidens kultur- arbete, genom hemlifvets förmedling kunna till fältrop taga: » Gud med oss! » I annat fall slår en strid blodiga samvetssår hos så väl segrare som besegrade.
Det är härligt att vara ung och att genom nyårsdagens öppnade portal blicka in i fram- tidens perspektiv med glad aning, godt hopp och friskt mod.
Därinne i de härliga pelar- gångarne ligga lifvets många uppgifter, höljda af rosenfårgade flor; tanke och hand längta att få upptaga en eller flere däraf och bära dem vidare fram till utveckling.
Men i ett kapell, skimrande i morgonglöd, står ett al- tare med en beslöjad gestalt, till hvilken blic- ken höjes med blyg vördnad, och till hvilken hjärtats aning närmar sig i hvita rentvagna kläder.
Stör ej ungdomens nyårsdag och heliga ny- årsfröjd genocn ett brutalt skämt eller ett fräckt bortslitande af slöjan, bakom hvilken idealet fanns, men som kanske, i samma stund det vanhelgades, utbyttes mot en vrångbild!
H a r du rätt och allvarligt sökt värna om de dig anförtrodda unga själarna, så skola de nog, med den Högstes hjälp och ledning, finna både de rätta lifsuppgifterna och » den rätta » därinne i det glansomgifna kapellet.
Allt hvad du där vid lag ännu har att göra är att kärleksfullt råda, där råd kräfves, samt att lägga allt i dens händer, som låter ny- årssolen på fästet och nyårssolen i människo- hjärtat uppgå och sprida ljus öfver lifvet.
Ty icke blind, icke i mörker skall du låta din son eller din dotter nalkas nyårets portal eller famla sig fram i lifvets pelargångar.
Söderns hedningar, som satte lifvets mål i I DU N jordisk skönhet och njutning, afbildade kär- leken blind eller med bindel för ögonen.
Men så utbyttes också bland dem den rena, ur hafsskummet formade kärleksgudinnan, Afro- dite, mot hennes sinnliga vrångbild, och män- niskolifvet blef också därefter.
Våra nordiske förfäder hade icke blott en klarögd Balder och en in i döden trogen Nanna, utan äfven en Freja, som förblef tro- fast mot sin make, äfven sedan hon förirrat sig in i jättevärlden.
Och så sjÖDgo äfven barderne om Balders son, Forsete, den mest sannfärdiga och mest rättvise bland alla åsar, just emedan han var född af kärlek och tro- fasthet.
Med en sådan fäderneärfd lifssyn, upplyst och förklarad af kristendomens eviga nyårs- sol, höfves det oss att i kärleken och äkten- skapet se instiftelser, hvilka vi ej, utan att förderfva oss själfve och nästan, kunna göra till foremål för ohöfviskt skämt eller låga beräkningar.
Må vi sprida ljus öfver den jordiska kär- lekens sanna väsen och natur, så att de unga ej må famla därefter i blindhet; men må vi då också vakta oss för att förvexla den blinde guden och hans okyska mor med den äkta kärlek, som våra förfäder sågo afbildad i Freja och Nanna.
Denna kärlek, då den uppenbarar sig i lifvet, i ett kristligt äk- tenskap, är en fortsättning af den bröllops- fest, där all ren kärleks källa gaf det äd- laste vinet till sist.
Det är också om en så- dan äkta kärlek, hvilken mognar med åren, som en berömd nordisk skald har uttalat den sanningen, att man blott förstår det riktigt grundligt, som man först lärt sig att älska.
» Man icke mer predike, att kärleken är blind; där blir ett ljusets rike, hvar den får strömma in!
Och aldrig här på jorden man klok på det är vorden, som man ej först fick kärt. » Och så nu den gamla allvarliga nyårsön- skan till ungdomen: Ett godt nytt år, lycka och välsignelse, en god make och allt hvad som kärt är!
- Antagligen hafva de flesta af Iduns läsarinnor redan i god tid förnyat prenumerationen för att för- säkra sig om tidningens erhållande i rätt tid på det nya året.
Skulle någon emeller- tid ännu hafva uraktlåtit detta, bedja vi få erinra om, att sent ankommande prenume- ranter löpa risk att alldeles gå miste om de första numren i den nya årgången, eme- dan upplagans storlek i god tid måste be- stämmas, och om den blifvit utgången ej utan alltför stora omkostnader k a n nytryc- kas.
Skäl torde därför vara att oförtöfvadt prenumerera och förmå edra bekanta att göra det.
Prenumerationspriset å Idun och Iduns Modetidning för det kommande året åter- finnes under titelvignetten å första sidan.
Märkas bör, att prenumeranter å Idun jämte Modetidningen för minst ett kvartal erhålla som gratisbilaga med sista januarinumret » Gösta Berlings saga », hvilken vid Iduns senaste stora pristäfling belönades med hög- sta priset 50Ö kr.
Vi hafva nödgats vid- taga denna lilla kombination på grund af de stora kostnader, som framställandet af denna gratisbilaga betingar.
1891 Vid prenumerationen, som helst bör ske å närmaste poslanstalt, k a n den beställ- ningsblankett användas, hvilken finnes till urklippning i det cirkulär, som medföljde mr 5 0 af Idun.
Under förhoppning att på det nya året få helsa ej blott alla våra förutvarande pre- numeranter välkomna åter, utan äfven en stor skara nya med dem, tillönska vi alla våra läsarinnor ett i alla afseenden godt nytt år!
" Husets hjärta ".
t oesien » och » prosan » följas troget åt i lifvet, likvisst oftast så, att prosan tar ut längsta stegen, medan poesien håller sig på efter- kälken.
Jag talar åter till de unga fruar, som kärleken lockat alt lemna sitt ljusa, leende barndoms- hem — för att pröfva egna vingar.
Hur mången gång vänder ej tanken åter dit och dröjer där med saknadens och längtans vemod.
Men öfver ett själfskapadt öde eger ingen rätt att klaga!
Och har du mod i bröstet, bär du ditt närvarande med glad min, om också från ögat fälles en tår — då ingen ser det.
Du ville j u själf så ha det!
Du drömmer åter och åter om dessa förledande sjöfärder, där du i matrosdräkt fick spela sjöman, där du fick sitta vid styret, fick visa ditt mod, då vågorna fräste.
Du landade vid en idyllisk holme och vandrade vid » den rätte » styrmannens sida bland ängens blommor och tänkte blott: » lifvet är poesi! » Visst blef mamma litet orolig, då hon såg dina rosiga kinder och strålande ögon, under det du kastade dig om hennes hals och hviskade: » Mam- ma — mamma — länk — han har friat! » » Barn, hur barnsligt!
Albert är j u ingenting och har ingenting.
Och du elt barn och pappa så all- varlig!
Slå de där tankarne ur hågen och dröj i 10 år med att begära, att man släpper världen på dig.
Stackars lilla barn! » Och mammas tårar föllo på dina friska kinder, följda af den ömmaste moderskyss.
Och så gick det, och så var det, och så blef det under tvänne år.
Då hade Albert blifvit no- tarie, läst, arbetat och sporrats af sina drömmar och förhoppningar.
Och så blef bröllop!
Siri fick eget hem, en vac- ker utstyrsel, tre små soliga rum och kök, en näpen jungfru, litet visst om året af pappa på bröllops- dagen för egen del och af mamma löfte om råd och dåd till husbehof.
Så långt hade poesien varit Siris trogna följesla- gare.
Nu började prosan att röra på sina långa ben för att vid lämpligt tillfälle stiga in genom dörren.
Hvem minnes ej första månaderna i » eget hem », där allt har nyhetens behag, då sinnet vak- nar till intresse för hvarje liten småsak, hvarje detalj, då man putsar och fejar och lyss, då tiden lider, efter mannens välbekanta steg i tamburen och efter den kära stämman, som frågar efter » frun », hvilken står gömd bakom dörren för att kasta sig om hans hals och därpå föra honom till bordet.
Albert satt tyst en stund, liksom villrådig, hur han skulle börja.
» Hra, Siri lilla — Marie lagar just inte så bra mat!
Minns min lilla vän, hur annorlunda mam- ma hade det?
I morgse voro äggen hårdkokta och kaffet kallt.
Bättre att vi tagit en tarflig jung- fru än denna lilla kokett, som krusar sin lugg, under det äggen bli till stenar och biffen brännes vid.
Men du ville ha, bevars, en fin jungfru och tog så din egen lilla kammarsnärta!
Hvar är allas vår gamla » moster Kajsa », som så lofvade titta hit alltemellan och se, h u r du reder dig i hus- hållet? » Och så gick det några gånger.
Än var det skämt, än blef det allvar, än var sol, än var dimma.
Men under årens lopp blefvo prosans steg allt tyngre, allt längre.
Siri!
Har du läst » Amtmannens döttrar » af en norsk författarinna?
Läs den eljes och sök att bekämpa prosan!
Läs, huru » husets hjärta » måste sköta och ansa hemmets tusen osande lampor, huru man kan lyckas få dem klart brinnande, huru m a n måste betvinga allt och glömma sig själf för hemmets lycka!
Sök oaktadt allt att bi- behålla någon del åtminstone af poesien; den w
I D U N 1891 kastar ett rosenskimmer öfver det anspråkslösaste hem; och var viss — den är ej död, den sofver!
Slå bort förtreten och missräkningen!
Var ljus, var glad som förr, och du skall åter höra Alberts ifriga stämma fråga: » Hvar är frun? » Och om du också ej står gömd bakom dörren för att kasta dig om hans hals, så ropa ett gladt: » välkommen! » — Ljus och skugga vexla om i lifvet, men du måste ständigt förblifva » hemmets poesi ».
Zam, En konstnärshistoria af Henning JBerger.
med hedersamt omnämnande vid Iduns stora pristäfling.
H a n hette egentligen Samuel, men förkor- tade namnet till Sam och stafvade det, hvarför vet jag ej, med Z.
Måhända af oppositionslust eller kanske af » signerings- snobberi » som hans vän, målaren, uttryckte sig.
Ty Zam hade också varit artist, » målare », och nu var han död.
— J a g tycker mig se tidningsnotisen: » Ett uppseendeväckande själfmord, som i djupa kretsar väckt inner- lig sorg och deltagande » o. s. v., o. s. v. — Vi sutto tillsammans vid en likör, hans vän L, en berömd landskapsmålare, och jag, och naturligtvis talade vi om Zam.
Vi ta- lade och talade, d. v. s.
L. talade och jag lyssnade, då och då görande ett inpass för att få honom att berätta mera.
Och det var ingen konst; han hade ständigt rest till- sammans med Zam och fann nu liksom ett visst nöje i att fragmentariskt porträttera honom.
Han talade hastigt, kort, med un- derliga tonvikter och modulationer, blef ibland patetisk, skrattade till emellanåt och beled- sagade sina ord med lifliga gester.
Det blef en underlig skissartad biografi, med en fläkt af färg och pensel alltigenom, icke så myc- ket för uttryckens som framställningens skull.
H a n gjorde ett utkast af sin döde väns lif, och jag tog det till en studie, ej såsom en minnesruna — Zam var ju nästan okänd!
— utan en teckning med knif och penna på tonpapper!
Men det är L., som talar: » Du vet, » började han, » att han ständigt vurmade för måleriet.
Redan som liten, liten parfvel brukade han laga, att han kom upp i Nationalmuseum, och där stod han och be- traktade kopierarne i tafvelsamlingen, tills han blef tillsagd att aflägsna sig.
Och hur han klottrade af allt på allt, ända till dess man började tro, att han verkligen hade » an- lag ».
Och hur han försummade skolan och för resten allt, utom sin teckning och mål- ning!
Märkvärdigt att han redan vid så unga år vågade opponera sig.
Men det låg i honom.
Du minns väl, hur förvånad Herlin blef, då Zam förklarade sig ej vilja rita af gumman Minerva af gips, utan påstod det vore lämpligare, åtminstone hvad honom be- träffade, att kläda ut en lefvande flicka till Minerva för att tjänstgöra som modell.
El- ler när han ritade af gubben vid sin pulpet, så likt och likväl så slarfvigt, eller då han i Mentzers kartbok eller på svarta taflan gjorde de bizarraste utkast och glömde stryka ut dem. » — — — — i L. tystnade ett ögonblick, tände sin ci- garett och fortsatte sedan i förändrad ton: » Du vet, han slutade i fyran och började i slöjdskolan för att se ' n komma in på aka- demin.
Ty nu skulle han utbildas till ar- tist.
Men där var han ej länge.
» Den där smörjan kan jag ju », brukade hansäga, » och för resten — anser jag det inte lämpligt.
» — Det var då nu hans mani förstås att aldrig anse något » lämpligt ».
Så målade han ett tag för Grabow, Gud vet om han ej tog ett par lektioner af Wallander också.
Men det var inte heller lämpligt.
Utan se ' n började han måla på egen hand.
Och ser du, nu först började han sin bana, åtminstone sade han så.
Det var för resten en alldeles märk- värdig talang till pojke.
Men det var som jag säger medfödt.
Han behöfde aldrig mer än ta i en pensel och göra en sju åtta drag, så var ett konstverk färdigt.
Och aldrig något fusk, aldrig något underhaltigt.
Det var en riktig öfverdängare, var det!
Och rea- list ända ut i fingerspetsarne.
Och parisare och något mer ändå, något obegripligt, som jag inte vet, hvad jag skall kalla det för.
Det var en elegans och en nonchalans — - ja du, som inte ä ' artist, kan inte fatta det där!
Men ser du, den där van Beer t. ex. ä ' också elegant, men det är något så petigt och tillgiordt, och det var det aldrig hos Zam.
— Och allting målade han: landskap, genrer, stilleben, porträtter.
Och figurmålare se ' n!
Men landskap va ' han allt styfvast i ändå.
Och så ' na snobbiga motiver!
Och hvilken uppfattning se ' n!
Och ändå va ' han aldrig nöjd, utan bara förstörde allt, hvad han gjorde.
Tänk dej, inte en enda tafla såld!
Inte enl Kom någon utom ateliern, så hade han skänkt bort den.
Men han var ju rik och målade för sitt nöjes skull, eller rät- tare sagdt för konstens skull.
Ty han var en passionerad konstnär.
Öfverproduktiv som man säger.
Gud, hvilka färg- och ma- terialräkningar 1 Och sådana atelierer!
Alltid nya, hvart han kom.
Du skulle sett en, vi hade tillsammans i Paris.
Fullkomligt ja- panesisk stil, med äkta japanska varor för- står du!
Alldeles som en scen ur Mikadon.
Det var stil må du tro.
Och de andra va ' något till afundsjuka.
D. v. s. de som fingo tillträde.
Ty han, Zam, umgicks ju knappt med någon.
Men Spada var där en gång, förstår du!
Vet du, hva ' han sa ' om Zam?
— » Han målar ihjäl sig, » sa ' han!
Men Zam bara flängde omkring sig och tog dussintals studier och skisser.
Skisser va ' hans svaga sida.
Nästan allt han gjorde va ' bara skisser.
Han arbetade verkligen säl- lan ut någonting.
Men inte va ' han lat för det.
Han brukade säga.
» Jag ä ' bara en skiss själf. » — » Men de ä ' de styfvaste », — la ' han till, och så log han sitt vackra, me- lankoliska leende, och ser du, det tog bort själfberömmet i orden!
— Han var allt myc- ket egenkär, Zam, men det hade han då också rätt till.
Kritik tålde han inte gärna, men det måste man! » H ä r gjorde L. en paus, drack ett glas likör, rökte några bloss och stirrade tank- full ut i rymden, som mindes han några flydda glada stunder.
Därefter började han åter i något forcerad ton: » I Italien hade vi så fullt med utkast, att vi brände en hel hög.
» » Där gå många tusen kronor, » sa ' han då.
Där målade han akvarell alldeles vildt à la Lundgren.
Ibland pasteller, mest porträtter i så fall.
Men landskap i olja voro hans specialitet i alla fall.
Naturligtvis var han friluftsmålare.
H a n visste icke, hur natur- troget han ville ha ' det. » En] gång hade han en vinterstämning fullt färdig.
Det var en fyra, fem träd i rad — i perspektiv, förstår du!
— ett stycke gär ' s- 5 gård och en stor sten och för resten ett öf- verdådigt lyckadt experiment med kremser- hvitt.
Det snöade, ser du.
Du kan inte föreställa dig hvilken effekt!
J a g saknade ord, men bråkade bara med honom, att han skulle ha ' den på utställningen.
J a g gick ut för att få hem ett par bekanta för att öfvertala honom.
Ty det var ju rent af ett spektakel, att en talang som lians skulle blifva totalt okänd.
Nå, kan du tänka dig, hvad jag finner, när jag kommer hem?
— Taflan öfverstruken!
Öfverslrulcen, hör du!
Det var otroligt, men sannt, som det heter.
Men då blef jag arg och höll en lexa för honom, som dugde.
Hvad tjänade det till att kluttra beständigt, om ingen skulle njuta och beundra mästerverken, hva?
Eller trodde han konsten vore till för att begrafyas?
Meu han bara skrattade! » L. afbröt ånyo.
Vi togo på ess rockarue, ty det började bli kallt, och vi sutto ute.
L. fortsatte långsammare och liksom tänkte han efter, hvad som borde sägas: » Nå, så får han en dag fatt i en roman af en nästan okänd tysk författare.
Den hand- lade om ett par konstnärer, tror jag, och, kan du tänka dig, när han läst boken, ville han inte måla mer!
Han var trött, sa ' han.
På ett år så rörde han inte vid en pensel.
H a n påstod sig inte kunna » fatta konstens betydelse, » » tviflade på sin kallelse » o. s. v. H a r man hört på maken?
Konstens bety- delse!
Du store!
Men så gjorde vi en tripp öfver Medel- hafvet, och nu vaknade artisten igen.
Han började måla mariner.
Det blef något extra, må du tro!
Solnedgångar på långa, smala dukar, bara himmel, vatten, sol och ett par fiskarbåtar.
Och så breda, enkla ramar, som fraruhöllo det målade bättre.
J a g lyckades få ett par af de där bitarne, du kan få se dem, när du kommer hem någon gång.
Så flackade vi härs och tvärs en tid, lefde äkta, oförfalskadt konstnärslif, målade både likt och olikt — det var en tid med stora vidder, härliga vyer och sol och luft och leende — en tid, som aldrig kommer åter!
Men så dog min far, jag måste resa hem, och vi skildes på ett år.
Men, Gud vet hvad som hände ho- nom det året!
För när jag våren därpå träf- fade honom i Paris tillsammans med Bir- ger och Edelfelt, var han till den grad för- ändrad, att jag tviflade på, att det var sam- ma person.
Du kan aldrig tänka dig, hvilka uppträden jag nu fick bevittna!
Excentrisk, extravagant hade han ju alltid varit, men nu var han rent af galen.
Ja, galen!
Komplett vansinnig.
Hvar han hållit till det där året, var omöjligt få veta.
Han hade kommit till Paris strax före mig, ingen visste hvarifrån.
— • J a g har ofta tänkt sedan, att det var nå- gon olycklig kärlek med i spelet, men det yttrade sig inte på det viset.
— Det året han fick idén att sluta upp att måla, slog han sig på politiken och blef socialist och nihi- list, och Gud vet allt hvad för » list ' uan då va ', han kom till och med in i politiska sällskaper i Paris, men det gick lyckligtvis öfver.
— Herre Gud, frisinnade ä ' vi allihop, men, hm, ser du, för en artist får konsten lof att inta främsta rummet!
— De där dum- heterna — jag talar ur konstnärssynpunkt — kommo inte nu, inte heller minskad arbets- lust — tvärt om, det var rent af otroligt, hur han målade.
Det blef en riktig mani.
Och nu var det inte längre skisser, utan nästan ängsligt, minutiöst utarbetade dukar.
Då och då fick han ett anfall af sitt gamla sätt och föll in i ett riktigt » klatschmanér », klämde
6 ur tuberna direkt på duken och målade i hastigheten med bara fingrarne, kom med de vildaste färgblandningar, motiver, toner och framför allt ljuseffekter — och förstörde se ' n alltsammans! » L. drog andan och såg på mig; det syntes, att hans egna ord grepo honom.
Han bör- jade strax igen i brådskande, nästan dar- rande ton, som på en scen skulle hafva gjort en storartad verkan: » Ock alltid var det landskap, än här och än där.
Du skulle ha sett honom vid sitt staffli ute på landet någonstans.
H a n bok- stafligen greps af naturen.
J a g kommer ihåg ett uttryck ur någon roman, som jag läst: » han riktigt brottades med naturen. » Och det passade in här.
Med håret i oordning och glänsande ögon tog han — en inkarna- tion af den nutida konsten!
— sceneriet framför sig och fastade det liksom med våld på du- ken.
Han efterhärmade icke, han skapade.
Han fördubblade motivet, hans realism blef idealisk.
Han gjorde underverk och öfver- träffade sig själf.
J a g påminner mig några ord af Larsson, — Marcus, inte Calle, — Zam liknade för resten i många fall den förres] lidelsefulla natur, — som han lär ha yttrat vid en solnedgång: » ä, de ' ä ' bara fusk de ' där! » Och så fattade Zam naturen nu.
Det var ett slags storhetsvansinne, tror jag.
Han blef vild, då han t. ex. icke kun- de framställa solens glittrande brytning mot en plogbill.
Och aldrig blef han nöjd, al- drig lyckades något.
Han försökte sig på de svåraste uppgifter, målade, kan du tänka dig, en gång middagssolen!
Han ville göra det omöjliga möjligt och gaf sin missräkning fritt utbrott.
Hans talang var uttömd, han stod på vansinnets gräns, hade öfverskridit den, hade målat sig galen — jag kom ihåg Spädas ord! » Åter tystnade L. och började åter med bruten röst: » Han magrade förfärligt under dessa hjär- nans strider; jag fick honom hem hit sjuk till själ och kropp.
Läkarne förbjödo ho- nom att ens se åt paletten, jag försökte för- strö honom på allt sätt och vis, men nu försjönk han i dyster melankoli och ville ab- solut intet.
Så kom då katastrofen.
Trots alla förbud började han måla en bit från Djurgården, en regnig höststämning; lefde än en gång upp i denna sin sista produkt, men fullbordade den aldrig.
» Ingen förstår konsten », sade han en kväll till mig.
De voro hans sista ord.
Midt i natten sköt han sig. » — (L. torkade sig hastigt och, som han trodde, för mig omärkligt i ögonen.)
— » Han hade inga anhöriga, utan R.
och jag föranstaltade om begrafningen. » (Här följde en liten paus.)
» Zam var en talang som ingen, en vän som få och oförstådd till och med af sig själf.
J a g ber dig — gör inga re- flexioner, det vore, som Zam brukade säga, » inte lämpligt! » Vi drucko långsamt ur vår likör och sutto sedan en lång stund tysta.
Därefter började vi tala om gladare saker.
— — — Kvinnorna höja sig öfver männen i mora- lisk storhet; det gifves ingen dygd, ingen uppoffring, ingen heroism, hvari de icke öfver- gå männen; men när de en gång störta i afgrunden falla de hastigare och djupare än männen, och det af två skäl: de hafva mera lidelse och mindre hederskänsla.
O. Feuillet.
I DUN Husmoderns räkenskaper.
svar å prisfrågan XLII.
l|mlivarje husmoder borde anse det såsom sin plikt att föra räkenskaper öfver lefnadsom- kostnaderna för året, i synnerhet om ej mannen alls befattar sig därmed.
Huru skall annars en hustru, äfven om hon har reda på sin mans in- komster, kunna beräkna, hvad som inom hushål- let t. ex. får åtgå i månaden, om hon ej för några räkenskaper öfver utgifterna?
Den husmoder, som har sina bestämda hushållspengar, får ju någon aning därom, men låtom oss tänka på alla de, som gång efter annan erhålla en liten summa af sina män, hur litet eller intet veta de, till hvilka stora summor dessa små snart belöpa sig!