Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
För att ställa denna motsägelse i öppn dag> behöfver man endast göra en jemnförelse med 16 §., hvarest ordagrant stadgas, att’’Ko”nungen bör rätt och sanning styrka och befordra, vrång visa och orätt hindra och förbjuda, ingen förderfva eller förderfva låta till ”lif, ära, personlig frihet och välfärd, utan ”han lagligen förvunnen och dömd är, och in”gen afhända eller afhända låta något gods, ■”löst eller fast, utan ransakning och dom;” samt med 36 §. af samma Grundlag, som tydligen innehåller, att de, som bekläda DomareÄmbeten, så högre, som lägre, kunna ”icke, ’5utan medelst ransakning och dom, ifrån sine ”innehafvande sysslor af Konungen afsättas, ej '"eller utan efter egna ansökningar, till andra ”tjenster befordras eller flyttas;” och likväl måste Konungen, enligt 103 §. från Ämbetet skilja en Ledamot af Högsta Domstolen, blott i stöd af en på hemliga skäl grundad förklaring af 32 Medlemmar af den utaf Riksens Ständer utsedde Nämnd, utan att denne Ämbetsman blifvit inför Lagen tilltalad och dömd, An g. upph. af 103 §.
Reg. F. m. m. 1^3 ja, ”utan bevisligen begångna fel och brott,” såsom orden i §:n lyda.
Är det väl möjligt att ställa Konungen emellan tvänne mera stridiga förbindelser , att då Grundlägga j allt bjuder att Konungen skall vara rättvis, genom ofvannämnde stadgande likväl af honom kräfva en orättvisa, och kan väl en Lagstiftning vidmagthållas, hvars föreskrifter inbördes upphäfva hvarandra?
Det är otvifvelaktigt att Grundlagen åsyftar, att omgifva Konungen med allt det anseende, som sä väl för utöfningen af verkställande roagten, som för dess andel i Lagskipningen erfordras.
Konungen allena eger myndigheten, att, genom de ombud han sjelf väljer och utnämner, styra Riket samt skipa Lag och rätt.
Men huru lätt skakas ej detta anseende, då det ej behöfves mera att omintetgöra Konungens val af ombud för utöfningen af sin Domsrätt, än att 32 personer förklara, det dessa Ombud ej ega deras förtroende, och Konungen derigenom t il 1 för bi nd es att dem förafskeda, äfven om de bibehålla Hans, och oaktadt man ej kan gifva honom något bestämdt bevis, att detta förtroende varit oförtjent eller missbrukadt?
Lika otvifvelaktig är Grundlagens syftning att främja och underhålla den största enighet emellan den Lagstiftande magtens tvänne fördelningar, samt att aflägsna allt som skulle kunna lända till dess störande.
Men kan väl detta ändamål vinnas genom en lag, som gifver 32 af Ständernas Ombud rättighet att föreskrifva Konungen att förafskeda en del *54 'Ans- uppli. af I03 §.
Reg, F. m. m. af Sina?
Om man derjemte eftersinnar, att dessa Ständernas 32 Ombud kunna fatta detta beslut, endast i kraft af deras blotta vilja, utan all undersökning, utan all formalitet, som vore en borgen att det ej förestafvades af äre. lystnad, personlig ovilja eller hemlig tillställning, skulle man icke då kunna tro, att en sådan §, vöre inkastad i Grundlagen, snarare som ett tvädrägts-frö , än som ett medel att underhålla sämjan emellan de båda Stats-Magterne?
Ty om Konungen upptäcker eller eger anledning till den förmodan, att
Nämndens beslut härflutit af nyck, enskildt agg eller beräknad anläggning, kan eller bör
Han då öfvergifva den eller de, som blifvit offer derför ?
Ålägger honom icke 16 §:n att godtgöra den oförrätt, som blifvit tillfogad en aktningsvärd Medborgare, och beror det icke af Konungen att i sådant fall kalla honom till andra Statens högre Ämbeten?
Hvad anseende återstår väl då för Opinions-Nämndens åtgärd?
Och är det väl lämpligt att blottställa Riksens Ständers beslut för ett så beskaffadt Konungamagtens ogillande?
Till hvad redan blifvit anfördt kommer ytterligare en vigtig omständighet.
Lagstiftarne, år I809, hafva ej beräknat den händelsen, att Opinions-Nämnden möjligtvis kunde, hel och hållen eller till en del, komma att bestå af personer, hvilka vid Högsta Domstolen haft Rättegångar anhängige och dem förlorat.
Dessa skola då i sin ordning döma öfver sina Domare, De kunna törhända vara ölvertygade, som vanligtvis i tvistemål, den Äng. upph. af 103 §.
Reg. F. m, m. tappande Partén, att dessa Domare gjort dem orätt, och denna öfvertygelse kan möjligen väcka ovilja emot Högste Domstolens Ledamöter , som dömt emot deras fördel och om saken uppfattade åsigt, ty man beräknar illa menniskohjertat, om man tror, att de, som anse stg förorättade, ej lätteligen kunna omfatta ett gynnande tillfälle att hämnas deras förmenta lidande. Opinions-Nämndens Utslag kan således tilläfventyrs endast blifva uttryckt af den ovilja och det hämdebegär, som enskilda rättsökande kunna hysa emot sina Domare.
Denna ovilja kan få en ännu större utsträckning, ty utan att sjelf hafva varit invecklad i någon Rättegångssak, kan man hysa deltagande för en väns, eller ock genom falska framställningar blifva ledd bakom ljuset.
Det är icke tänkbart, att alla Ledamöterne i den Nämnd, som eger att fatta ett oåterkalleligt beslut, kränkande för- en Medborgares heder , kunna döma med sakkännedom, ty då skulle helt andra villkor fordras för denna Nämnds sammansättning.
Den strängaste redlighet, de renaste afsigter kunna ej alltid trygga mot de misstag, som vid denna pröfning kunna begås, om ej med grundliga kunskaper och en öfvad blick förenas en djup kännedom af Lagarne.
På grund af alla dessa skäl, samt i betraktande deraf, att enskilda säkerheten hufvudsakligen hvilar på Domare-magtens sjelfständighet: att föreskrifterne i 96, 98, 99, 100 och 101 §§:ne tillräckligen förebygga, att Ij6 Ang. upph. af I03 §.
Reg. F. m. m. ej denna Magts rättigheter ostraffadt kunna öfverträdas och missbrukas: att 103 §:n, i kraft hvaraf Högsta Domstolens Ledamöter godtyckligt kunna från sina Ämbeten skiljas, alldeles tillintetgör deras oberoende, samt ändteligen, att alla föreskrifterne i denna § äro orättvisa och menlige för Medborgares frihet, egendom och heder, vill Kongl. Maj;t härmed i Nåder föreslå Rikets Ständer, att berörde 103 §. i Regeringsformen samt, i följe deraf, äfven 64 §;n i Riksdags-Ordningen, må till hela deras innehåll , kraft och verkan , npphäfvas, samt 104 §:n Regeringsformen i afseende på hvad deruti förekommer om öfverläggning i Nämnden, undergå en lämplig omarbetning.
Nåd och ynnest städse välbevågen, Datum ut supra. CARL JOHAN. G. af Wetterstedt.
Granskning af Allm, Cassör m. m. N:o 47.
Kongl Majds Nådiga Svar till Rikets Stander, på deras underdåniga Skrifvelser af den 18 September, io och 17 Nov., 07/1 Granskningen af all7/umna Cassör, lnstructionen för Riksens Ständers Revisorer af Statsverket , Tullmedlens öfverlöt ande till Riksgälds -Contoiret, och de, enligt 63 §.
Regerings Formen afsatte summor.
Gifvet Stockholms Slott den 4 Dec. 18 2 3.
Maj:t har emottagit Riksens Ständers underdåniga Skrifvelser, af den 18 September, i anledning af Kongl. Maj:ts Nådiga Skrifvelse af den 28 sisr 1.
Februarii; af den 10 Nov.
, med förslag till förnyad Instruction för Riksens Ständers Revisorer, i hvad som rörer deras befattning med Stats-Verket; af den 17 November, angående Tull-uppbördcns inleverering till Riksgälds Comoiret och af samma dag, angående de, enligt 63 §.
Regerings-Formen afsatte summor; och då flere, i dessa Riksens Ständers Skrifvelser, förekomne omständigheter . icke af Kongl. Majit kunnat gillas, har Kongl Majit velat Rikets Ständer derom, under en förenad Constitutionel åsigt, underrätta.
Trogen väktare öfver helgden af Grundlagen, skall Kongl. Majit, under utöfningen af Sin lagliga rätt, vid alla förekommande fall, endast vädja till dess bokstafliga innehåll. Då iJ8 Ans,.
Granskning af Allm.
Cassör m. m. detta handlingssätt mötes af Riksens Ständers enahanda åtgärder och öfvertygelse, uppstår för de begge Samhällsmagterne, som gemensamt verka för Folkets frihet och sjelfbestånd, en säkerhet, som upphör, då en af dessa magter anser sig kunna tolka Grundlagens bokstaf, efter egen uppfattad mening, och framställa denna Lags anda, som stöd för en sådan tolkning.
Det vore vådligt för Fäderneslandet, äfvensom för Rikets Ständer sjelfva, om Konungen skulle vilja tillegna sig rättighet, att ensam bestämma Grundlagens mening; men denna våda skulle mångdubblas, om Rikets Ständer, emot Konungens samtycke, skulle kunna verkställa en sådan förklaring, emedan i detta sednare fall, intet ansvar för öfverträdelsen finnes.
Allmänna säkerheten , och den vördnad , som alla böra hysa för Statsförfattningen, fordrar således, att den efter Bokstalven tydes och följes, intilldess den, i laglig ordning, genom Konungs och Ständers sammanstämmande beslut, blifvit förändrad; och då skiljaktiga meningar uppstå om rätta förståndet af något stadgande deruti , är det genom en gemensam öfvertygelse, som denna skiljaktighet bör afgöras.
Intill dess ett sådant afgörande tillkommit, bör verkställigheten förblifva vid hvad förut varit iakttaget.
Sådan var äfven Kongl, Maj:ts afsigt med Dess Nådiga Skrifvelse till Rikets Ständer af den 28 sistl.
Februarii, angående Granskningen, å Rikets Ständers sida, af vissa deruti uppnämnde allmänna Cassör och Räkenskaper.
De svar Rikets Ständer derå gifvit, det sed - Ang.
Cassör m. m. 159 nare åtföljdt af ett nytt förslag till Instruction för Rikets Ständers Revisorer af Stats-Verket, hvilket till Kongl. Majits utfärdande öfverlemnas, hafva icke uppfyllt Kongl. Maj;ts ändamål och afsigter.
Det har bort förefalla Kongl. Maj:t oväntadt» att, endast under åberopande af en egen, ens icke förut yrkad tolkning af Grundlagens ord, Rikets Ständer förklara lör tydligt och med Grundlagarnes både anda och mening öfverensstämmande, det Kongl. Majit, med hänvisning på dessa Lagars bokstaf, af flere grundade skäl, hade ansett såsom tvätydigt.
Då en utsträckning sökes i förut icke bestämdt åtnjutne, och ej en gång länge yrkade rättigheter, hvilka ej heller förut kunnat yrkas eller åtnjutas, emedan Lagens bestämda och ordagranna lydelse ej medglfvit en sådan fordran, vinnes ändamålet säkrast derigenom, om Lagen, genom ömsesidig öfverenskommelse, förtydligas, och den omtvistade rättigheten upphör att vara ett föremål, vare sig för anspråk eller begifvande.
Men denna öfverenskommelse tillvägabringes icke, genom ett enständigt fortfarande i sådane fordringar, som å den andra sidan bestridas, och som, långt ifrån att af begifvandcn hemta efterdömen, snarare tillväxa i mån af dem.
Det äro dessa allmänna grundsatser, som Kongl. Majit hade önskat finna tillämpade vid pröfningen af den vigtiga frågan, om gränsorna och utöfningen af Rikets Ständers och Deras Revisorers rätt till granskning af StatsVerkets tillstånd, styrelse och förvaltning, se - l6o Äng.
Cassör m, m. dan en sådan särskild pröfning blifvit påkallad af senaste Revisorers åtgärder och K:gl. Majas deraf föranledda Nådiga skrifvelse under den 28 sistl.
Regerings Formens 5., samt 30 och 68 §§•
Riksdags-Ordningen innehålla föreskrifter i denna del.
Stats-Utskottets befattning, gränsorna för dess anmärkningsrätt och sättet att göra den gällande, finnas i nämnde 30 §. till stora, men bestämdt uttryckta förhållanden, uppdragne, och längre än dessa Rikets Ständers vid Riksdagarna granskande Ombud, kunna icke heller de, emellan Riksdagarne granskande ombuden, sträcka sina åtgärder.
Grundlagen anvisar tydligen den, för Samhällets bestånd, så nödige skillnaden, emellan sjelfskattande Ständer, som, på sätt Grundlagen bjuder, ega att granska de medel de gifva, samt en, inom bestämda Utgifts-Tittlar, till bestämda stora ändamål fritt veikande Konungamagt.
Denna upphör att vara nyttig, om dess verksamhet förlamas af sönderstyckade anmärkningar, ingående pä Statsförvaltningens område, i stället för att rigtas emot det hela af åtgärderne, för hvilka en constitutionel ansvarighet åligger Dess Ämbetsmän.
I detta sednare fall sicall pröfningen af hvad sorn kunde anmärkas, uppstäld jemförelsevis emot det, sorn bör gillas, gifva en nyttig och rättvis ledning ät besluten.
Vid 1809 och 1810 årens Riksdag, då desse Grundlags - stadgande» upprättades och antogos, lörorunadcs tillika af Kigl. Majit och Rikets Äng.
Cassör m. m. 161 Rikets Ständer, om ordningen för Statsmedlens Förvaltning och Redogörelsen derföre i speciella delar, uti fullkomlig öfverensstämmelse med ordalydelsen och meningen deraf.
På samma åsigter och hufvudgrund hvilar likaledes den Instruction, som Rikets Ständer, med den rätt 68 §■ Riksdags-Ordningen dertill lemnar, lör deras Revisorer vid samma Riksdag beslutade, ehuru någon expedition derå då icke följde, utan först derefter, i anledning af Rikets Ständers underdåniga Skrifvelse , under Riksdagen i Örebro, af Kongl, Majit gillades och utfärdades den 10 Juni 1812.
Det var alltså i den tidpunct, då Grundlagarnes anda och ordalydelse borde vara lifljgast fattad, samt fullkomligast förstådd och närmast i minnet, som de, i hvad tillämpningen af det nu förevarande ämnet angår, utvecklades och för första gången gjordes gällande.
Nu finnes likväl ingen paragraph i denna Instruction, för hvad den angår granskningen af Stats-Verket, som talar om andre än StatsContoirets Räkenskaper , Protocoller och Handlingar; hvaremot allt deruti, såsom hufvudsakligt föremål, syftar på en jemförelse mellan de vid Riksdag gjorde beräkningar och anslag, samt huru desse utfallit och blifvit disponerade.
Så innehåller ijsta §. att Stats-Contoir et skall afgifva en berättelse om Stats - Verkets tillstånd och förvaltning, för den tid, som dd kommer att Revision undergå; så aldra §. att Revisorerne skola ega tillgång till Stats-Contoiretr Räkenskaper, och ega rätt att af Stats Bih, t Rikt-St, Prat, i Sami, I82J. l',a Band, *1 16a Ang.
Granskning aj Allm.
Caster m. m.
Contoiret undfå de upplysningar och handlingar, som de i öfrigt finna nödige; så 3:dje §. att om Revisorerna finna något af Rikets Ständer faststäldt anslag vara öfverskridet, eller något i öfrigt vid lörvaltningen att erindra, böra Revisorerne sådant anmärka; och så 4:de §. att Revisorerne böra sträcka sin åtgärd icke blott tili efterseende, huruvida utgifterna med Stat och författningar instämma, utan äfven granska inkomst-titlarne o. s. v. Det visar sig häraf alldeles klart och beStämdt, att det varit Stats-Verkets tillstånd i alla dess delar, sådant det, efter då gällande ordningar, inom Stats-Contoiret redovisades, som skulle utgöra föremålet och omfånget för den constitutionelia granskningen , men intet derutöfver; ty ingalunda kunde Stats-Contoiret gifva någon berättelse om andra förvaltande Verks tillstånd, ej heller upplysningar och handlingar derom.
Det torde alltså vara tillräckligt att, jemte åberopande af desse, från Rikets
Ständer sjelfve utgångne frivilliga stadganden , uppkalla erfareuheten hos de Ledamöter af Riks-Stånden, som den tiden deltogo i öfverläggnlngarne, och hos dem, som sedermera, såsom ombud, verkstälde de första Revisionerne; för att på det fullkomligaste ådagalägga, att hvarje utsträckning af granskning till andra Verks tillstånd, Förvaltning och Räkenskaper, än StatsContoirets, i sjelfva verket utgör en afvikelse från Rikets Ständers , vid första grundläggningen häraf, bestämdt uttryckta mening; och alitsa innefattar ett begifvande, på hvilkendera Äng.
Castor m. m. 16} sidan som heldst, vare 6ig att åtaga sig ett ytterligare arbete, vare sig att lemna tillfälle dertill.
Rikets Ständer hafva nu deremot förklarat granskningen af Stats-Verket, samt alla genom allmänna bidrag samlade Cassör, af hvad namn och beskaffenhet sorn heldst, icke kunna Rikets Ständer eller deras Revisorer förvägras: hafva anmält deras beslut, att alla andra medel och Cassör, utan undantag, hvilka genom allmänna bidrag tillkommit, hädanefter skola af Rikets Ständer eller deras Revisorer granskas.
Då allt hvad i detta fall skulle utgöra en constitutionell rättighet för Rikets Ständer, i följd deraf äfven måste blifva deras ovägerliga pligt, emedan det utan tvifvel utgör ett af hulvudvilkoren för Samfunds fördragets bestånd och ändamål, att det ej af den ena eller andra magtens godtycke må bero, att utföra eller icke utföra hvad som vore bestämdt uttryckt böra ske, förekommer tillika, med tillämpning häraf till ifrågavarande ämne, att en så vidsträckt granskning i sjelfva verket blefve en omöjlighet, då jemnförelse sker mellan den för Revisions-förrättningen bestimda tiden, (hvars otillräcklighet i det inskränktare skick, granskningen hittills egt rum, Rikets Ständer dessutom förut hafva anmält) och en ändamålsenlig undersökning af Rikets samtlige Penninge-förvaltande Verks och Inrättningars tillstånd, förvaltning och räkenskaper.
Vid antagandet af en sådan rättighet och pligt såsom Grundlagsenlig, kunde det seder.
I f>4 ^nE- Granskning af Allm.
Cassör m. m. mera icke af Rikets Ständer eiler deras Revisorer få bero, att lemna någon enda del af dessa mångfaldiga Förvaltningar, Cassör oell Räkenskaper, utan en så beskaffad handläggning, att ett derpå grundadt utlåtande olver Redovisningens behörighet ansvarigt kunde afgifvas. i sjelfva tidsbestämmelsen, likasom i hvad öfrigt härvid förekommer, ligger således dan fullkomligaste öfverensstämmelse för bevisningen deraf, att det är den omedelbara utvecklingen samt verkningarne af Riksens Ständers vid hvarje Riksdag, inom den då upprättade, och i vissa Hufvud-Titlar fördelade Riks-Staten, gjorde beräkningar och anslag, som Rikets Ständer sjelfva, eller genom sina ombud, hafva att undersöka och granska; hvaremot den special-förvaltning, hvaruti Riks-Styrelsens utföring derefter sig fördelar och utgrenas, på en helt annan väg, efter stadgade ordningar och med laglig ansvarighet för de redoskyldige under Kongl. Majits
Egen vård och högsta inseende, grundlagsenlig! har sin controll och bevakning.
Till ofvanåberopade föreskrifter, samt deras hittills följda tillämpning, i rak motsägelse med hvad Rikets Ständer nu förklarat vara gifvet och otvifvelaktigt, fogar sig således äfven, i sjelfva verkställigheten, sådane omständigheter, som af nödvändighet hindra medgifvande! af den nu framstälda förändrade tolkningen; för att icke all verkan och hela ändamålet af denna vigtiga handläggning i denna del, sorn i Grundlagen blifvit afsedd och Äng.
Cassör m. m.
IÖf bestämd, samt äfven derföre lämpligen begränsad, må alldeles tillintetgöras.
Utom detta förhållande i frågan, om hvilka Verks tillstånd, förvaltning och redogörelser rätteligen böra komma under Rikets Ständers och deras Revisorers granskning, företer sig vidare, i afseende på tiden, som hvarje sådan Revisions-förrättning bör omfatta, att sedan Kongl. Maj:t, uti högstberörde Nådiga Skrifvelse, anmärkt att 1820 och Ig22 årens Revisorer, oaktadt stadgandet i Riksdags-Ordningens 68 § , att hvarje Revision bör omfatta 2;ne års afslutade räkenskaper, utsträckt sin granskning till en efterföljande tid, och stundom ingått i tillstyrkanden och förslag, som icke rätteligen bort utgöra föremål för deras befattning, af hvilken anledning Kongl, Maj:t äskat, att mera bestämda föreskrifter än hittills, måtte Revisorerne meddelas; så hafva Rikets Ständer icke allenast förklarat, att ofvanåberopade stadgande innebär endast en skyldighet för Revisorerne, att granska 2:ne års afslutade Räkenskaper, utan inskränkning i rättigheten, att till Stats-Verkets förvaltning i allmänhet utsträcka granskningen, så vidt tiden det medgifver; utan ock funnit, att bemälde Revisorer i öfrigt handlat i fullkomlig öfverensstämmelse med gifne föreskrifter.
Denna förklaring af Riksdags-Ordningens 6g § är lika ensidig, sorn stridande emot hvad förut varit iakttaget.
Att granska oafsiutade Räkenskaper är i sig sjelf oformligt, heldstde, efter afslutandet, komma art undergå ny Revision af andra Revisorer eller Siats-Utskottet.
1Ö6 Ang.
Att skilja granskningen af Stats-Verkets
Förvaltning ifrån den af dess Räkenskaper, hvilar ej heller på någon rigiig grund.
Ds paragrapher af i$i2 års Instruction för Rikets Ständers Revisorer, som r.u åberopas, till stöd för deras, i anseende till tiden, obegränsade granskningsrätt, innehålla ej någon uttrycklig föreskrift derom.
Orden i 2:dra §. ’'att Revisorerne skola ej allenast ega tillgång till alla Räkenskaper, Protocoll och Handlingar för de år, till hvilka Revisionen sträcker sig, utan ock ega rätt} att af vederbörande undfå de upplysningar och handlingar, sorn de för öfrigt nödige finna, ” innefatta endast, att Revisorerne må begära och erhålla alla Handlingar, hvilka tjena till upplysning af de 2:ne års Räkenskaper och Förvaltning, som vid hvarje Revision, enligt I §. utgöra granskningens föremål, destomera uttryckligen bestämdt till viss tid, som StatsContoiret i denna §. ålägges aflemna en Berättelse om Stats-Verkets tillstånd och förvaltning för den tid, som då kommer att revision undergå* hvilket stadgande vore utan allt sam • manhang och oförenligt med den tydning nu vill gifvas, om
Revisionen skulle kunna utsträckas till hvilken tid som heldst.
Den i 3 §.
Revisorerne ålagde skyldighet, att anmärka, om de finna något af Rikets Ständer faststäldt anslag vara öfverskridet, bevisar för öfrigt, att fråga är om af slutade Räkenskaper; ty eljest blefve det omöjligt att utröna, om anslagen verkligen vore öfverskridna.
Om K:gl. Majit vägrat
Sitt bifall till nya, beständigt växande, anspråk på vidsträcktare Äng.
Granskning af Ålim.
Cassör m. m, 367 Revision till både föremål och tid, än som lörut egt rum, har det skett, icke för att undandraga allmänna medels förvaltning hvad slags controll som heldst, oell ej heller för att misskänna sjelfva grundsatsen, att det ju icke må blifva föremål för gemensamma omsorger, att, på det fullkomligaste, utveckla och i dagen lägga Utslagen af Kongl. Majrts och Riksens Ständers gemensamma bemödanden för Statens anseende och Folkets trefnad, uti hvilket syftemål Kongl. Majit icke erkänner någon annans företräde; utan af öfvertygelse och särskildt vid detta tillfälle, utaf en af ämnets behandling hos Riksens Ständer påkallad nödvändighet, om erindran deraf, att Grundlagens bokstafliga innehåll är lika bindande för Rikets Ständer, som för Konungen, och att Folkets fri- och rättigheter äro lika tryggade genom upprätthållandet af Konungens constitutionella magt, som genom Riksens Ständers deltagande i Lagstiftning.
Nya former, som utan att medföra någon redbar och väsendtlig nytta, endast skulle förlama Styrelsens gång, borde af Kongl. Maj:t med sorgfällighet undvikas, emedan endast en, på förtroendet grundad, och derefter under, hållen öfverensstämmelse emelian Regeringens och den Lagstiftande magtens åtgärder, kan bereda åt Samhället den stadga och varaktighet, åt Medborgaren den säkra trefnad och åt hans krafter den fria utveckling, utom hvilka hvarje rättighet snart inskränker sig till en död bokstaf.
Enligt Regeringsformens 64 §. äro så väl
IÖ8 Äng.
Granskning af Ailm.
Rikets ordinarie Statsmedel och Inkomster, 8om hvad under namn af Extra-Ordinarie Utlagor eller Beviliningar till Stars-Verket af Rikets Sränder anslås, under Konungens disposition, atc till de af Rikets Ständer pröfvade behof, och efter den upprättade Staten anordnas.
Icke destomindre hafva Rikets Ständer nu fattat det beslut, att Tullmedlen skola till Riksgälds-Contoiret levereras.
Som Tullmedlen alltid varit i Riks-Staten uppförde, och likasom de öfrige, under benäm. ning af Bevillning uti 60 §. af Regerings-Formen uppräknade Stats-intrader, uppbäras och förvaltas af Kongl. Majit underlydande Verk och Myndigheter, hvaremot den Bevillning Rikets Ständer, vid hvarje Riksdag, sig särskilt åtaga, emottages och redovises omedelbarligen af Rikets Ständers Riksgälds-Contoir, och förenämnde 64 §. af Regerings-Formen står med detta förhållande uti nogaste samband; har Kongl. Maj;t ansett ett så bebeskaffadt beslut, att skilja en af Stats-inkomsterne från den behandling i uppbörd och redovisning, som för alla är föreskrifven , och som för de öfriga af alldeles enahanda natur, det oaktadt skulle fortfara, att iakttagas, vara stridande emot Regerings - Formens bestämda föreskrift, och de för Statsmedlens förvaltning vid 1809 och iRro årens Riksdag lagrie grunder.
Det står för öfrigt i motsägelse med hvad Rikets Ständer sjelfve, i afseende på ordningen och ändamålet af Riks-Hufvudbokens upprättande, vid denna Riksdag yttrat, äfven - Ang.
Granskning af Allm, Cassör m. m. 169 sorn med den uppgjorde regleringen af InkomstTitlarne och med Stats-slutet.
I sjelfva verket är det icke allenast otjenligt och änd3målslöst, utan kan äfven blifva skadligt.