Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Hade en sådan tillfallit någon i arf, blef han redan derigenom borgare; likaså den, som genom gifte med en borgaredotter erhöll fastighet; och ehuru man äfvenså genom köp af fastighet erhöll borgarerätt, voro likväl vid denna förvärfstitel flere vilkor fästade, som äro mycket betecknande för stadskommunernas slutna ställning.
Först börden eller slägten, och dernäst kommunen sjelf egde förköpsrätt till fastighet, som hölls till salu; och den inländske eller i kommunen födde, eller ock utländske man, som en sådan i arf tillföll, borde inom viss tid hafva till staden inflyttat, vid äfventyr att förverka fastigheten till tvåskifte mellan Konungen och staden.
Detsamma gällde xxxv ock om köpare; utgörande vid detta fång stadens förköpsrätt ett medel till förekommande deraf, att ingen af kommunen skulle kunna blifva medlem, af hvilken den kunde blifva "besvärad”.
För Konungens ”tjenare” och Adeln öppnades likväl tidigt bosättningsrätt på stadskommunernas områden, äfvensom lör dem, som räknades till det andeliga Ståndet, och dessa, såsom icke införlifvade i kommunens gemenskap, intogo i följd deraf bland städernas innevånare en särskildt privilegierad ställning.
Ehuru nu anförda stadens förköpsrätt i fråga om fastighetsförvärf ännu i författningar frän 17:de seklet bekräftas, låg det likväl i förhållandenas natur, att den småningom skulle försvagas till kraft och betydelse.
Väsendtligt bidrog dertill den utbildning af den s. k. ståndspersonernas klass, som statsförvaltningens flersidiga utveckling i synnerhet under 17:de seklet föranledde.
Större delen af embets-och tjenstemannaklasserna blef genom beskaffenheten af sin ställning anvisad att bo i städerna; och sedan dessas slutenhet sålunda blifvit bruten, upplystes de snart af sitt eget intresse derom, att förköpsrätten vid fastighets förvärf inom. staden icke var en rättighet, värd att så mycket hålla uppå, hvarföre ock sedermera en sådan förvärfsrätt alltmer erkändes vara för alla öppen.
Ett strängt upprätthållande af den gamla grundsatsen, att fastighetsbesittning och burskap i staden borde följas åt, skulle visserligen ledt till den följd, att nyssnämnda, småningom tillkomna, nya klass af städernas innevånare, så snart den i stad förvärfvade fastighet, äfven hade bordt i staden inskrifvas för burskap och i följd deraf få röst i dess gemensamma angelägenheter; men andan af den författning, som tillhörde stadskommunerna, låg deremot, och hade ytterligare vunnit i styrka genom de mångfaldiga ekonomiska stadgar, hvilka i synnerhet under 16:de och 17:de seklerna, och äfven redan tidigare, af regeringsmagten utgifna, åsyftade att uti städerna fästa handelns och industriens yrken, flit höra förbuden mot landsköp, mot handtverkeriernas nedsättning på landsbygden, m. m. och de stränga påbuden om dessa yrkens lokalisering i städerna.
Från dessa åsigter om städernas bestämmelse utbildade sig således allt fastare under tidernas lopp den grundsats, att idkande af ett yrke, som hörde till de- sedermera så kallade stadsmannanäringarnes klass, utgjorde ett nödvändigt vilkor för vinnande af burskap i stad; och som detta vilkor ej var förenligt med den ställning, ofvannämnda, sednare tillkomna, särskilda klass af städernas innevånare intog, förföll det först i afseende å dem, och i följd deraf äfven i fråga om andra, som i stad förvärfvade fastighet, utan att idka borgerligt yrke; men på samma gång förföll äfven det fordna sambandet emellan egande af stadsfastighet och burskap XXXVI Ur dessa förhållanden, som äfven den nu gällande lagstiftningen till alla delar vidhåller, är det alltså, som den fördelning utgår, som skiljer städernas innevånare i tre klasser: burskapsegare, eller det egentliga borgerskapet, husegare, och alla andra, som der, utan afseende på sysselsättning eller yrke, sitt rätta bo och hemvist hafva eller hafva böra; och då Commifterade uti 3 § föreslagit, att alla dessa klasser skola såsom medlemmar af stadskommun anses, stödja de sig alltså dervid på redan tillförene fastställd grund.
Hvad åter angår den åt dessa medlemmar i stadskommuneus vid kommunalstämma, eller allmän Rådstuga, förekommande öfverläggningar medgifna rösträtt, som, ehuru rätteligen föremål för 10 §, i ett sammanhang redan här må upptagas till redovisning, så eger ock detta förslag redan ett stöd uti de nu gällande Förordningarne om soknestämmor, såsom tydligen kan inhemtas af Kongl. Förordn. om soknestämmor så väl i städerna, som på landet, af den 29 Augusti 1843 § 3, och Kongl. Förordn om soknestämmor i Stockholm den 16 Mars 1847, g 3.
Röstvärdet beräknas så väl i den förra, hvad städerna vidkommer, som i den sednare, efter bevillning enligt 2 Artikeln, och gränsen för utöfvande af rösträtt är genom Kongl. Förordn. den 24 November 1837 numera uppdragen vid 2 riksdalers bevillning till staten; hvilken gräns Committerade likväl ansett böra nedflyttas till 1 r:dr, likasom de ock i 11 g föreslagit, att rösträtt för större antal röster, än som svarar emot ^'ff:del af stadens hela röstetal efter röstlängden, ej bör någon tillkomma.
Hvad nyssnämnda Kongl.
Förordningar innehålla afser väl soknestämman såsom på e» gång en borgerlig kommunalstämma och kyrkostämma; men den omständigheten, att dessa stämmor enligt Committerades förslag skulle särskiljas, torde viii icke böra verka till någon inskränkning af rösträttigheten för dem, som redan så i kommunala som i kyrkliga ärenden fått sig en sådan lagligen tillerkänd, helst dessutom de former, efter hvilka kommunalstämman enligt Committerades förslag skulle uti sladskommuner med en större folkmängd ordnas, aflägsna de möjliga vådorna af en utsträcktare rösträttighet.
Det gifves emellertid kommunal-angelägenheter, som till följd af gällande lag nu äro städernas borgerskap uteslutande förbehållna.
Af sådan beskaffenhet är den presentationsrätt, som för tillsättande af stadens borgmästare och råd samt sekreterare nu är så väl genom Kongl, Försäkran för Rikets borgerskap och städer den 23 Febr. 1789, som 31 Regerings-Formen, jemnförd med Res. Städ.
Besvär den 16 Oktober 1723 § 1 m. 11. städernas ”rätte" borgerskap (och således med uteslutande af de s. k. kontingentborgare) tillförsäkrad; och då ordet borgerskap XXXVII här ostridigt utmärker de burskapsegande inom kommunen, samt denna det rätta borgerskapet förbehållna rättighet är genom grundlag bekräftad, hafva Committerade, som ansett det icke tillkomma sig att deruti föreslå någon ändring, uti en allmän sats under 4 §, jemnförd med § 40, undantagit sådana angelägenheter från den befogenhet, som eljest skulle tillkomma kommunalstämman.
Uti 6 §, som uppställer organerna för den beslutande och verkställande myndigheten inom stadskornmunerna, nämnes bland de sednare äfven en drätselkammare, som enligt 69 §, jemnförd med den 68:de, der dess functioner närmare bestämmas, skulle utses af och bland kommunens röstberättigade medlemmar.
En sådan finnes redan nu i de Hesta städer, och ostridigt torde det vara, att ordning och säkerhet vinna uppå alt en sådan inrättning allestädes blifver införd.
II lil.
IV. V. sillman lindstuga (§§ 8 24).
Stadsfullinägliye (% 25'—46).
Stadsndmnd (§§ 47 — 56).
Magistraten (§§ 59—67).
För ett klarare bedömande af den organisation, som nu föreslås, och den nuvarande, torde hufvuddragen af den sednare här först få uppställas
Uti stadskommunerna utöfvar Magistraten, representanten of stadens styrelse, en trefaldig verksamhet: såsom vårdare och förvaltare af kommunens rätt och välfärd och verkställare af dess beslut, såsom domare i första instans i två hänseenden, af hvilka det ena afser den civila och criminela justisen och dertill hörande rättsskipning inom kommunen, det andra den administrativa justis och förvaltning, som grundas på de derom af Statsmagten utgifna Förordningar och Stadgar, och för det tredje såsom handhafvare af den exsecutiva magten enligt de derom af staten utfärdade lagar och föreskrifter.
Vid sin verksamhet i de två sednare egenskaperna är Magistraten i alla afseenden bunden af lag och underkastad statens kontroll, och särskilda förhållanden, hvad exsecutionsverket vidkommer, egä dessutom i några städer rum, såsom, exempelvis, i hufvudstaden, der ännu i dag en Fogate eller Fogde, såsom det ock fordom, till följd af hvad de gamla municipallagarne derom stadga, uti flere andra städer var förhållandet, af Konungen tillsättes och handhafver executionsverket.
Uti sin förstnämnda egenskap deremot är Magistraten collectivt att betrakta såsom kommunens, af denna sjelf valda, förnämsta embetsman och förvaltare.
Men vidsträcktheten af den myndighet, som i detta hänseende tillkom Magistraten, har under olika tider varit olika.
Den myndighet, som den gamla Stads - XXXVIII lagen visar hafva tillkommit
Rådet, var visserligen ganska stor; men att icke destomindre den burskapsegande delen af stadens innevånare aktivt egde med Magistraten (eller Borgmästare och Råd, såsom den rätteligen kallades) deltaga i rådslagen om kommunens ekonomi- och politiärenden kan, med stöd af hvad Stadslagen (Rådst.B. SJ kap.) yttrar, så mycket mindre betviflas, som dessutom just den angående städernas administration den 26 December 1619 författade stadga, hvilken uti stadskommunernas författning införde de
Äldstes
Råd, uppgifver såsom skäl dertill ”de olägenheter, som derigenom uppstå att, såsom förut var brukligt, menige man fordras tillsamman och svares således på stadens vårdande utan något betänkande och mest af dem, som minst förstå och minst hafva i saken att säga”.
Hvad som i detta afseende utgjorde den hufvudsakligaste olägenheten var likväl i sjelfva verket bristande, stadgad form för öfverläggningarnes ledning och beslutens bestämmande.
Emellertid är det från nu nämnda tid, som de Äldstes
Råd i städerna tillkom och tillsattes det, enligt 1619 års Stadga, sålunda, att i de större städerna 96, och i de mindre 48 män, till hälften handels-, till andra hälften handtverksman, af borgerskapet till val föreslogos Magistraten, som bland dem till Äldste utsåg hälften af hvardera klassen, och skulle dessa Äldste, då Rådet, på ”stadens vägnar hade med menigheten att handla”, kallas till Rådstugan att der förnimma hvad sorn af nöden var, samt derefter samlas på ”gillestugan” att der emellan sig öfverväga hvad i samma ärende ”stod till alt göra”, — och hvad de Äldste ”sluta med Rådet, det skall stånda och af hela borgerskapet fullbordas utan gensago”.
Ville åter menigheten å sin sida ”föreslå något ärende
Rådet till betänkande”, skulle det likaledes ske genom de Äldste.
Att likväl minnet af de fordna allmänna rådstugorna inom stadskommunerna icke utslocknat, visa Kongl. Brefven den 29 Juli 1752 och den 5 Februari 1758, i hvilka Landshöfdingar och Magistrater förbjudas att i ”oträngda mål” sammankalla borgerskapet till s. k. ”allmänna råidstufvor” eller öfverläggningar, undantagande då Kongl.
Förordningar det uttryckligen påbjuda.
Äldste skulle deremot ”draga försorg om sina öfriga medbröders angelägenheter”, och å deras vägnar bevista öfverläggningarna med Magistraten.
Sådan är till sitt ursprung och sin betydelse denna institution, som inom stadskommunerna sedan dess Oafbrutet egt bestånd, och hafva dessa Äldste ansetts utgöra de kommunens fullmägtige, med hvilka Magistraten i stadens kommunala angelägenheter egde samråda och gemensamt besluta.
En och annan sedermera för några städer tillkommen speciel föreskrift i afseende å antal och valmethod förändrar ej de Äldstes principiela ställning, och att denna i det liela är ganska sväf - XXXIX vande, kan ej undgå den uppmärksamma granskaren.
Till oell med den ganska väsendlliga frågan, huru förhållas skulle, der Magistraten och de Äldste stannade vid motsatta eller olika meningar om ”hvad som stod till att göra”, är lemnad obestämd.
Exempel skola väl finnas uppå, att i en eller annan stad frågan i sådana fall blifvit hänskjuten lill Kon:s Befallningsludes, ja till Kongl.
Majlis lösning; men att en sådan utväg i hvarje afseende strider mot den sjelfbestämningsrätt, kommunen inom lagens gränsor bör ega, likasom mot grunderna för den ställning, Magistraten i och till kommunen, såsom förvaltare af dennas angelägenheter, men icke såsom dess herre, principonligt intager, torde medgifvas ligga i öppen dag, och behofvet af en ombildning af hela den nuvarande kommunalrepresentationen i städerna på grunder, sorn öfverensstämma med stadskommunernas begrepp och den kommunalfrihet, hvilken såsom en följd deraf, oförkränkt Statens öfverhöghet, dem med rätta bör tillkomma, torde alltså icke kunna förnekas.
Den större kommunalsjelfverksamhet, som i nyare tider genom införande af soknestämmor äfven för borgerliga ärenden i städerna, der de tillförene, enligt hvad förut iir anmärkt, icke i allmänhet förekommo, kan numera väl icke anses motsvara tidsenliga önskningar i detta afseende; och Committerade hafva fördenskull sökt att lösa denna vigtiga fråga sålunda, som förslaget under ofvananförda rubriker och här följande redogörelse utvisa..
Utgående från den såväl begrcppsenligt som historiskt obestridliga grundsals, att kommunerna böra ega rätt att sjelfve få öfverlägga om och besluta i sina gemensamma angelägenheter, mötes man först af frågan om formen för utöfningen af denna rättighet.
Committerade hafva härvid ansett sig böra föreslå tvenne: den allmänna rådstugan för städer med en folkmängd, som icke öfverskrider 2000, och en representation genom stads fullmägtige för städer nied större folkmängd.
Jemnförd med kommunerna på landsbygden i allmänhet innehåller en betydlig del af landets städer en folkmängd, större än att dess röstberättigade medlemmar, allra mi rist ofta, lämpligen skulle kunna sammankallas tili rådplägning i stadens ärenden.
En representation blir der en nödvändighet, och alltså äfven utsättandet af den gränspunkt, sorn bestämmer, när representationsformen ovilkorligen bör införas.
Men för den händelse, att städer, hvilkas folkmängdsnummer står nedanom denna punkt, äfven skulle finna det fördelaktigare för .sig, att låta sin kommun genom fullmägtige representeras, har giltigt skäl ej ansetts vara för handen att förneka dem detta.
Bestämmelserna härom förekomma i 7 §; men du fullmägtige, der de blifvit införda, måste utses genom val, blifva ock i dessa stä - XL der allmänna rådstugor oundvikliga de år, sådana Val böra ske (§ 9).
Olägenheterna af stora folksammankomster hafva Gommitterade likväl sökt aflägsna genom förslaget (§ 26) om städernas indelning i valkretsar.
I anseende dertill, att förfaringssättet vid den Allmänna Rådstugan, uppträdande i primär gestalt, måste blifva olika med det, som komme att gälla för stadsfullmägtige, har det blifvit föreslaget, att allmänna Rådstugan skall hållas under Magistratens ledning, och att alla i densamma förekommande ärenden böra vara beredda af Magistraten, hvilken i fråga om vigtigare angelägenheter äfven på förhand borde inhemta stadsnämndens betänkande.
Någon annan eller högre bestämningsrätt i afseende å beslutet skulle dock ej tillkomma Magistraten, än den, som dess medlemmar efter röstlängden egde utöfva, och för beslutens bindande kraft för öfrigt gälla hvad under rubriken: underställning och besvär är föreslaget.
Äfven i städer, som bibehållit den allmänna Rådstugan, skulle en Stadsnämnd utses; men för denna institution i allmänhet skola grunderna längre fram uppgifvas.
Stadsfullmägtige skulle i de städer, der de antingen ovilkorligen borde ut ses, eller finge efter stadens godtfinnande införas, ega att utöfva sin kommuns beslutande myndighet utan inskränkning till andra ärenden, än sådana, som genom lag, privilegier eller särskilda förordningar, äro stadens borgerskap eller vissa klasser särskildt förbehållna.
Sokenstämmor för borgeliga ärenden skulle i följd häraf förfalla och de nu dithörande frågor enligt regeln öfvergå till Fullmägtiges handläggning.
Concentrering och enhet i beslut vore häraf att förvänta såsom en följd.
Antalet af stadsfullmägtige hafva Commilterade ansett böra rättas efter folknummern, och i sådant afseende uppgjort en tariff, som likväl inom vissa gränser lemnar åt hvarje kommun sjelf att bestämma den definitiva siffran (§ 25).
I fråga om valbarheten, som i allmänhet förutsätter rösträttighet inom kommunen, hafva, utom de disqualificatiouer, som äro af personlig natur (§ 28), åtskilliga tjensteförhållanden ansetts böra upphäfva valbarheten, och torde dessa i § 29 uppgifna förhållanden befinnas sjelfva förklara anledningen dertill.
Hvad motionsrätten angår, föreslås en sådan att tillkomma, utom hvarje öfver kommunen stående högre myndighet, så väl Magistraten och stadsnämnden, som hvarje stadsfullmägtig (§§ 36, 37):
Magistraten såsom vårdare och förvaltare af kommunens rätt och bästa och verkställare af dess beslut; stadsnämnden, hvilken, enligt hvad längre fram skall visas, skulle blifva ett stående fullmägtigs-utskott, verksamt i samråd med Magistraten; och hvarje stadsfullmägtig till följd af sin ställning 9åsom sådan.
En hvar af dessa har sig särskildt uppdraget, att egna sin XLI omsorg oell uppmärksamhet åt kommunens angelägenheter, och initiativet till frågor och förslag derom bör ock derföre tillkomma dem alla.
Om någon annan medlem af kommunen önskade att i sådant afseende göra framställningar, står honom någon af dessa vägar dertill öppen.
De stadsfullmägtiges sammanträden, som i förslaget kallas ordinarie och tre gånger om året skulle inträffa, (§ 33 jfrd med § 16), ega sammanhang med kommunens drätselförvaltning samt dithörande revision och måste fördenskull vara periodiska; men då, utom Ordföranden, äfven Magistraten och Stadsnämnden bemyndigas att deremellan, så ofta omständigheterna det fordra, äska stadsfullmägtiges sammankallande (§ 34), så är detta en följd af det initiativ, dem är tillagdt, och om nödvändigheten af hvars begagnande ingen bättre än de måste anses kunna döma.
Uti 36 § löreslås, alt ett af en sladsfullmägtig vid något sammanträde väckt förslag bör först till utredning eller yttrande åt Stadsnämnden öfverlemnas, och att äfven Magistratens betänkande deröfver bör inhemtas, derest minst en sjettedel af de vid sammanträdet närvarande fullmägtige det äska.
Det sednare momentet har sin grund deruti, att, ehuru det må vara i alla afseenden nyttigt att hvarje hos fullmägtige väckt förslag af någon vigt äfven underställes
Magistratens utlåtande innan det företages till afgörande, vore det likväl att för mycket taga Magistratens äfven för andra göromål behöfliga tid i anspråk, om hvarje hos fullmägtige framstäldt förslag, äfven af oväsendtligt innehåll, skulle till dess utlåtande hänskjutas.
Det skulle således komma an uppå, att försöka närmare bestämma hvad som borde anses vara så vigtigt, att en remiss borde ske; men då detta försök alltid måste blifva otillfredsställande, hafva Committerade ansett ändamålsenligast vara, att låta fullmägtige sjelfva döma derom, och endast tillagt, att remiss ej må vägras, der en så stor del som en sjettedel af de närvarande finnér den nödig.
Förslaget i 38 § att Borgmästaren eller någon annan dertill utsedd ledamot af Magistraten må ega att i fullmägtiges öfverläggningar taga del, för att kunna meddela nödiga upplysningar, utgår äfven från det samband, som emellan Magistraten och fullmägtige, hvardera lifvade af nit för kommunens bästa, bör ega rum, så vidt de scdnares rätt att besluta derigenom oj förbises.
De öfriga stadgandena under rubriken:
Stadsfullmägtige, afse ordningen för ärendenas behandling.
Stadsnämnden.
Den institution, som i förslaget blifvit sålunda benämnd, skulle i sin mån motsvara den, som nu kallas stadens eller borgerskapets Äldste.
Huruledes dessa Äldste i stndskommunernas författning tillkommit och hvilken de 6 - XLII ras bestämmelse var, är här ofvan i korthet utredt.
Den omständigheten, att de skulle utses från det egentliga »äringsidkande borgerskapets klasser, utmärker, att redan då vården om kommunens angelägenheter ansågs uteslutande tillhöra borgerskapets en åsigt, sorn likväl numera icke vore förenlig med grunderna för detta förslag.
Emellertid torde först de skäl böra anföras, på kvilka Committerade ansett denna institution, ehuru med förändrad ställning, böra i bredd med stadsfullmägtige bibehållas.
Det ville synas, som skulle den blifva öfverflödig, då beslutanderätten komme att öfvergå till stadsfullmägtige eller till allmän rådstuga, hvilkas sammankallande på gifua anledningar när som helst kunde ega rum.
Men emellan den verksamhet, som pröfvar, och den, som samlar och väcker ärenden och frågor till pröfning och afgörande, är redan skilnaden icke obetydlig.
Väl skulle denna sednare verksamhet äfven tillhöra Magistraten; men kommunen kan ej annat än vinna uppå, att samma verksamhet äfven får af andra dess ombud utöfvas.
Hvad sorn på deri ena sidan kunde förbises kan på den andra ihågkommas och leda till goda beslut.
Och vidare, likasom hittills, mäste det ock hädanefter anses vara nyttigt, att i fråga om de förvaltnings- och verkställighetsåtgärder, som Magistraten åligga, bereda den tillfälle att få samråda med en delegation af den beslutande myndigheten inom kommunen, helst sådant vid dessa åtgärders utförande mäste medföra större säkerhet och fasthet.
Åtskilliga ärenden kunna ock vara af beskaffenhet, att de åt Stadsnämnden till handläggning väl må kunna anförtros, utan att den större representation, som består af stadsfullmägtige, derför skäligen behöfde sammankallas; och då det ligger i naturen af den förvaltning, som i stadskommunerna förekommer, att ett särskildt anslag för oförutsedda behof måste vara att tillgå, öfverensstämmer det ock med kommunalförfattningens anda, alt anordningarne derpå pröfvas af representationens ombud; gällande dessa omständigheter i ännu större mån om städer, der stadsfullmägtige icke blifvit införda.
I betraktande af allt detta hafva Committerade ansett ifrågavarande institution böra med några förändringar bibehållas, bestående dessa förändringar, utom den nya benämningen, deruti: att uti städer, der stadsfullmägtige finnas, Nämnden skulle utgöra en del af dessa samt af och blund dem utses; att uti städer, der stadsfullmägtige icke finnes, Nämnden skall väljas af och bland de röstberättigade i allmän Rådstuga, och att, då i följd af nu i allmänhet föreslagna förändrade grunder för kommunalförlättning i städerna, antalet af Nämndens ledamöter icke behöfde vara så stort som hittills de Äldstes, detta antal blifvit sålunda nedsatt, att det äej skulle få öfverstiga elfva eller gå under fem, och uti städer med stadsfull - xlih mägtige aldrig utgöra mer än en fjerdedel al stadsfullmägtiges antal.
Stadsnamndens liufvudsakliga åligganden upptagas under g 48; och då Stads nämndens och Magistratens förhållande till hvarandra är coordineradt, böra ock hvardera, på enderas begäran, gifva hvarandra möte.
Detta är uttryckt i 49 och 65 Magistraten.
Vm öfvervägande deraf, att den andel i tillsättandet af Borgmästare, Råd och Sekreterare för en stad, som nu genom presentationsrätten är det rätta borgerskapet derstädes förbehållen, stödjes på lagar, som hafva kraften af ståndsprivilegier, och dessutom äfven är i grundlag (Reg.Form. § 51) bekräftad, hafva Commilterade icke ansett sig befogade, att i sitt förslag beröra detta förhållande, utan endast uti en under § 59 intagen allmän sats anmärkt, att med Magistratens tillsättande förhålles efter hvad derom antingen i allmänt, eller särskildt för vissa städer är stadgadt.
Förändringar häruti anse Committerade böra beredas på annan väg.
Hvad åter angår Magistratens myndighet inom kommunen uti dennas kommunala angelägenheter, kan den, till följd af kommunens rätt till sjelfbestämning, så vidt den allmänna lagstiftningen ej trädes för nära, icke vara eller blifva annan än verkställande och förvaltande i förening med initiativ hos den beslutande myndigheten i alla dithörande ärenden; och sådan är äfven den ställning, detta förslag åt Magistraten i kommunen anvisar.
Deraf följer likväl icke, att allt slags omedelbar verkställighet eller förvaltning bör åligga Magistraten; men öfverinseendet öfver all sådan, äfven då den af andra särskilda styrelser eller personer ombesörjes, måste dock ligga i Magistratens band.
En så beskaffad centralisation kan ej annat, än antagas vara för kommunen nyttig.
Mångfalden af förvaltningsärenden al olika slag har nästan öfverallt i städerna, åtminstone i dem af någon betydenhet, gjort särskilda styrelser för olika ändamål nödiga, olika i olika städer.
Dessa inrättningar hafva ej kunnat i detta förslag göras till föremål för några andra bestämningar, än att