Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Visserligen var också hon fjorton år, då hon med honom in- gick i äkta ståndet, men hon var den gången allaredan änka, i det hon vid tretton års ålder mist sin förste man, kurfursten August af Sachsen.
Tretton år gamla trolofvades: Karina Krausse med Fredrik Friis, Anna Brahe med Sten Malteson, Elsa Ramel med Christian Barnekow.
Hak TJlfstand lät » ärligen bedja om den tolfåriga Pernille Goye att hafva till hustru med stort afseende på hennes höfviskhet, takt och goda låter ».
Pernille Oxe var endast elfva år, när hon äktade riddaren Otto Rud.
Tio år gammal blef, enligt en likpredikan af år 1624, hög- adliga jungfrun Kristine Munk trolofvad med Erik Rosenkrandz, herre till stora gods.
Till och med hos det på den tiden lägsta ståndet, bönderna, följdes samma sed.
Sålunda berättar biskopen Hans Michelsen i sin dagbok, att han under en visitation kom att förbjuda ett flickebarn på åtta år att, såsom hon begärde, trolofva sig med en ung bonde.
Visserligen utkommo gång efter annan kung- liga förordningar, som sökte hindra dessa ti- diga förbindelser.
Men seden var för gammal för att kunna utrotas medels dylika s. k. recesser.
I en och annan trakt af Sverige har den till och med bibehållit sig intill vårt århun- drade.
I en beskrifning öfver Jämnshögs socken i Blekinge år 1800 läses: » de för- mögne böndernas döttrar gifvas understundom bort vid en ålder af åtta eller tio år ».
En stor del af dessa barn, som alltså gåfvo sitt samtycke till något, hvarom de icke hade det ringaste begrepp, måste ofta tvingas eller lockas härtill.
Det berättas följande t. ex. om Birgitta Geye, som i sitt elfte år blef trolofvad med adelsmannen Jesper Daa: » Blott medels makt och list vardt hon drifven till detta steg.
Hennes fader och stjufmoder svarade på hennes bön att varda fri: vi vilja icke vara ärelösa för din skull, ty vi hafva redan bortlofvat dig.
Sedan fick en klosterjungfru henne om hand och skötte henne med slag så, att hon till sist under- skref det bref, som henne förelades och som innehöll hennes samtycke. » Dessa tidiga trolofningar företedde för nu- tidens ögon rätt underliga ting.
Det berättas om Birgitta Seeblad, som i sitt elfte år blef trolofvad med borgmästaren Thomas Riisberg, att hon- » låg i sängen hos modern och åt på något, och då man sporde hvad det var hon åt, svarades, att det var socker, som Thomas Riisberg, friaren, gifvit henne. » 1895 Fastän för längesedan trolofvad, fortfor dock den danska furstinnan Eleonora Kristina att uppfostras med riset.
V i d ett tillfälle lät t. o. m. hennes hofmästarinna iordningställa två ris och bearbetade henne därmed så efter- tryckligt, dels på vanligt sätt och dels med den tjocka ändan af risen, att hon under fyra veckors tid knappt förmådde gå, och hade hon ärr och men däraf hela sitt lif.
Först efter upprepade klagomål, ställda till hennes fästman, lyckades det hennes kungliga höghet att blifva fri fiån sin plågoande.
T. o. m. när det var tal om förhållandet mellan de trolofvade inbördes, kunde man på den tiden stundom af ren glömska lämna kvinnan helt och hållet obeaktad.
Det heter i en likpredikan öfver Fru Karina Krausse, som blef vid Ib " års ålder trolofvad med Fre- drik Friis, hvilken åter dog före det utsatta bröllopet: » V å r Herre kallade denne ädling bort, hvilket var för hennes föräldrar, syskon och goda vänner en icke ringa sorg. » Hon själf är alldeles förbigången.
Detta är ett sant talande uttryck för, huru föga kvinnan själf i dessa svunna tider hade att bestämma öfver sitt eget lifs öde.
Ater i hemmet.
Kronprinsessan anländer åter till hufvudstaden i morgon lördag med snäll- tåget kl. 11,45 f. m.
Kronprinsen reser sin gemål till mötes och skall under sitt uppehåll i Köpen- hamn aflägga ett besök hos danska drottningen å Bernstorff.
Den Itända författarinnan Selma La- gerlöf lämnar med detta läsår sin plats vid Landskrona elementarläroverk för flickor för att helt ägna sig åt sin skriftställarverksamhet.
Hon har varit anställd som lärarinna i Landskrona se- dan höstterminen 1885.
» Fröken Lagerlöfs begäfning och framstående egenskaper som lärarinna äro för väl kända för att vi här skulle behöfva vitsorda dem, » heter del i skolans årsberättelse.
» Och som hennes egenskaper i öfrigt alltid ha tillvunnit henne de varmaste sympatier inom kamratringen, är det ej underligt, om vi med innerlig saknad vid minnet af de flydda åren och med djupt vemod vid tan- ken på den stundande skilsmessan tacka henne för allt hvad hon gifvit oss af sin rika person- lighet och sitt varma hjärta.
Må tid och afstånd sent eller aldrig upplösa de band, som nu förena Landskrona läroverk för flickor, dess lärjungar och lärarinnor med fröken Selma Lagerlöf! » * Utmärkelse åt svensk tonsättarinna.
Wal borg Aulin har af den jury, som tillsatts för att bedöma de till den i samband med den danska kvinnoutställningen anordnade tonsättartäflingen insända kompositionerna, fått sig tilldeladt ett pris af 200 kr.
för sina » Kvinnokörer med piano- ackompagnement ».
Sonja Kovalevsky inför England.
1 da- garne har i London gjorts den öfverraskande upp- täckten, att icke mindre än fyra personer verk- ställt en öfversättning till engelskan af Ann-Char- lotte Lefflers lefnadsteckning af Sonja Kovalevsky.
Öfversättning till engelskan af något svenskt ar- bete är ganska ovanligt, och alla dessa personer ha arbetat i okunnighet pm hvarandra och känna en djup missräkning.
Åtminstone en öfversätt- ning kommer att tryckas, nämligen en af miss Bayley, som arbetat på uppdrag af den bekante förläggaren T. Fisher Unvin.
Lefnadsteckningen kommer att af denne förläggare utgifvas i en vo- lym tillsammans med fru Kovalevskys biografiska roman » Systrarna Rayovsky ».
En ny, tidsenlig, prafctisk pension för unga flickor öppnas denna höst å Axel Lin- dahls naturskönt belägna villa vid Södertelje, nå- gra minuters väg från Stockholm.
Undervisning kommer där att meddelas uti lefvande språk, konsl- väfnad, handarbete och slöjd, samt uti allt hvad till ett väl ordnadt hushålls skötsel och förskö- ning hörer.
Föreståndarinnorna, som själfva be- sökt flere af utlandets bättre pensioner och stu- derat undervisningen såväl i Englands som Ame- rikas berömda » colleges », hafva för afsikt att ord- na pensionslifvet till ett verkligt familjelif, där de unga flickorna, såsom döttrar i huset, få deltaga uti alla hushållsgöromål och så småningom blifva i tillfälle att på egen hand sköta såväl matlag- ning som andra till ett hushåll börande göromål.
Äfven språkundervisningen bedrifves enligt en ny, praktisk metod, och särskild vikt lägges vid språ- kets talande.
Fördenskull anordnas hvarje af- termiddag s. k. talecirklar, då franska, engelska och tyska omväxlande talas.
Elevernas hälsotillstånd öfvervakas af en skick- lig utexaminerad gymnast och massage samt gym- nastik lämnas i mån af behof.
Endast ett be- gränsadt antal elever antages, och vi hänvisa för ytterligare upplysningar till den i dagens n:r in- förda annonsen.
linningarna inte skulle stärkas?
Här står jag nu färdig att kväfvas och blir inte färdig heller.
Knäpp! » » Så!
Nu är det gjordt, Bara en är lugn så. » » Tag hit hvita halsduken och fracken!
Hvar tusan ä ' ordensbandena? » » Där de ska vara, » svarade Sofie näb- bigt, i det hon räckte honom fracken.
I spegeln mötte han hennes beundrande blickar och smålog belåtet.
» Jaså, du tycker jag är bra så här? » Hon rodnade ofrivilligt.
» Du är inte heller illa, » sade hän, i det han tog henne under hakan, kastade en för- siktig blick mot dörren och kysste henne.
» Herrn då! » ropade hon af värj ande och rusade på dörren.
Hon ser ut, som om hon hade eld i kläderna, » sade vaktmästaren, som mötte med en dyrbar blomsteruppsats.
» Han var rasande.
Jag visste förut att det var något med skjortan eller halsdu- ken; men nu få vi skynda oss, » svarade hon och sprang förbi honom in i jungfru- kammaren.
I köksspiseln fräste, puttrade och ångade det i otaliga pannor och kastruller.
Det led på tiden, och när det ej ville brinna riktigt, kastade kökfrun då och då en klick smör i de girigt uppflammande lågorna.
Rundt om på bord och bänkar stodo fär- diga eller halffärdiga anrättningar och i ser- veringsrummet voro buteljerna ordnade i dubbla led — utom champagnen, som låg på is.
I sängkammaren gjorde husfrun toalett.
Hon var ifrig, händerna skälfde och det tunga svartbruna håret lät ej tämja sig, ehuru hon kammade om det för tredje gån- gen.
Hon ville så gärna se bra ut och visste, att mannen rent af fordrade det — • helst denna dag.
Tårarna ville fram, men tvingades ener- giskt tillbaka.
Ögonlocken voro i alla fall rödkantade, det såg hon vid en hastig blick i spegeln och skyndade att bädda dem i tvättfatet.
Mannen hade bedt, eller befallt henne — för henne hade hans bön hitintills varit en befallning — att taga den nya djupröda sidenklädningen, men den stack henne i ögonen, där den låg utbredd på sängen, såsom allt för grann.
» Har du inte tänkt på någon blomster- uppsats? » frågade han förebrående.
» Jag trodde min kamelia skulle duga.
Den har flere blommor, som du ser. » » Det tar sig ingenting ut.
Telefonera genast efter en jardiniére, en korg eller hvad du vill, bara det blir vackert — och kom ihåg — intet knussel. » » Hör hit vaktmästare! » ropade han ögon- blicket därefter, medan han räknade glasen framför ett af kuverten.
» Här felas ett glas.
Sju sorters vin — det sade jag ifrån redan i morse. » » Det finns inga fler, men vi ha lånat.
De borde vara här nu, » svarade vaktmästaren ödmjukt.
Ute i sorveringsrummet tog han skadan igen.
» Skall man slå på stort, » förklarade han för den näpna husjungfrun, som höll med om allt för att behaga honom, » så är det inte värdt komma med slankiga ser- vetter, omaka glas och nysilfver.
Jag har varit på hundratals ställen, ser lilla fröken Sofie — det ena förmer än det andra — och vet hur det skall vara. » » Det syns nog, » svarade Sofie beundran- de; » men hennes nåd begriper inte mycket, Teater och musik.
ska jag säga, och inte har hon stort att röra sig med heller, det kan hvem som helst » Jorden rundt på 80 dagar », det bekanta Jules Verneska äfventyrslustspelet, har upptagits af di- förstå. » rektör Ranft på Djurgårdsteatern och synes med » Fick han inte pengar med henne? » sina brokiga och omväxlande tablåer samt sitt » Jo, det förstås, annars hade han väl lättsmälta dramatiska innehåll ännu utgöra en lockande scenisk sommarrätt.
Uppsättningen är inte tagit henne, men det har gått för län- ge sedan. » också riktigt präktig, och Grabows nya dekoratio ner till en del af de 15 tablåerna — särskildt må » Jo, j o, som här lefves! » nämnas » pagoden i Bundelkund » och » Ormgrot- » Det vet jag visst, » svarade Sofie med tan » med sina hemskt illusoriska innevånare — af briljant effekt.
Kvinnlig ungdom och fägring föras en knyck på nacken.
» Det är godt en får dessutom i rikt mått fram i pjäsen, bidragande äta sig mätt i hvardagslag, och ändå går till ögonfägnaden.
Så strålar fröken Gottschalk det för mycket pengar åt.
Stackars hennes som Aonda, den från bålets flammor räddade prinsessan, fru Eliason som hennes fostersyster nåd, den visan får hon höra alla dagar. » Neméa, fröken Olga Andersson som ormdrottnin- » Men hvad gör han af sin stora lön då? » gen Nahakira, och » Södrans » populära älfva, frö- Sofie skrattade småslugt, medan hon ken Lindsén, trår en » grande valse brillante », som torkade de lånade glasen.
» Lefver upp den kommer alla manliga hjärtan att klappa med i trefjärdedelstakten.
Den okuflige Philéas själf — och mer till, tänker jag. » företrädes med värdighet af hr G. Ranft och » Och nu har han middag för reviso- som polisagenten Fix utvecklar hr Hagman rerna?
» mycken rörlighet och inlägger god karaktäristik i » Det har han hvart år — men du min de många växlande förklädnaderna.
En något mera humoristisk Passepartout än hr Petterson skapare vid sådant lynne som han är, innan kunde visserligen ha varit önskvärd — hvarför den går af stapeln — så var det ifjol också. » ville inte hr Eliason försöka sig?
— men äfven » Jaså?
» mumlade vaktmästaren, han gör aktningsvärda bemödanden och förstör i det han för andra gången afprofvade port- åtminstone icke rollen.
vinet från 1855.
1 måndags kväll deltog själfve konungen med » Det är väl inte att undra pä, » inföll prinsar och uppvaktning i den excentriske klubb- hjältens reseäfventyr, hvilka helt visst en god tid Sofie och räckte fram ett glas för att få framåt böra kunna hålla sig i kurs på vår enda sin del af välfägnaden, » först allt bråket i sommarteater.
banken och såna tina herrar, som det skall krusas och fjäskas för. » » Hvad tror fröken Sofie en sådan här middag går till? » » En hel liten förmögenhet; men de mesta pengarna ger han ut utomhus, ocb jag tän- ker ibland, att om hennes nåd visste hvad Ett räknetal.
jag vet, så — men hon är kär och vill inte se.
Skiss för Idun Af V i l m a L i n d h é.
F J X Ll € J L D « IIII X L L X H / Tr&gt; fk 1 IflfcLrSri \ i \ M M &amp; * ~k &lt; A &gt; L Rasande stilig är han också. » » Kanske att Sofie.
» » Usch!
Jag bryr mig inte om honom ett dyft, men en kan väl inte göra sig blind heller, och frun ser då rakt ingenting ut. » » Det ska Sofie inte säga.
Sådana ögon och en sådan figur kan nog förvrida hufvu- det på en karl. » » Smaken är så olika, » svarade Sofie för- närmad.
» Så nu ringer han igen, » tillade hon och skyndade ut.
» Då är det något i olag! » Inne i sitt rum, framför spegeln, stod direktören med blodet åt hufvudet, hetsig och förargad.
» Bad jag inte Sofie säga till, att hals- h ä n g köksdörren, så att matoset inte kommer in, » dundrade direktör Stråle, där han stod röd och varm med hatten och ytterrocken på, inspekterande middagsbordet, som höll på att dukas.
» Jag borde kommit hem förr, » återtog han vänd till hustrun, hvilken nervös och ängs- lig betraktade hans mulna ansikte.
» Du lär dig aldrig att arrangera, och du vet, att jag just i dag är särskildt angelägen, att vårt hem skall göra intryck af soliditet, elegans och hemtrefnad.
Du förstår j u? » » Ja. » T^Xr^VJC " » En suck smög öfver hennes kippar, så djup att hon spratt till, som hade den kom- mit från någon annan.
När hennes blickar föllo på klockan, blef hon förskräckt — om en kvart skulle gästerna vara där.
Hennes händer darrade ännu häftigare, hakarna i klädningskjortelen fastnade i håret, och till sin förtviflan måste hon taga ner det ännu en gång.
» Tänk, om jag inte blir färdig?
Hvad skall han säga? » frågade hon sig.
Håret blef bättre än förut, det såg hon med glädje och grep ånyo efter klädningen.
» Hvad är det nu igen? » klagade hon och lade den hastigt ifrån sig.
Från rummet bredvid hördes högljudda snyftningar och en sträng förmanande röst.
» Bengt får inte gå in.
Mamma har inte tid, det har jag redan sagt. » » Men hon är ju inte borta i dag. » » Här är främmande, och det är så myc- ket värre.
Bengt får komma in vid des- serten, liksom Ester. » C L (Qualité Inghilterra) härstädes lagrad sedan 1891.
handelskemist befunnen enl. analys s t hos F U L L G O D P R I S K R 1: 2 5 P R B U T E I J F I N N E G E N D A K.
Å. Nydahl &amp; C:o Stockholm, 2 Stnreplain 2 KikB- o c h A l l m.
IDUN 192 » Det vill jag inte.
Jag vill tala vid hen- ne sa T U &amp; B * ^ E H l ^ O: s * g Q • 3 - r &lt;3 ED BS C D &lt; Hl ED 0 MM. » » Har jag inte bedt att få vara i fred, » sade fru Stråle häftigt, i det hon ryckte upp dörren, utanför hvilken hennes förstfödde kämpade en förtviflans kamp med barnjung- frun, som ville föra honom med sig.
» Kan då Charlotte aldrig lära sig att hålla barnen i styr? » » Bengt är så stygg, så jag har inga hän- der med honom, » svarade Charlotte, medan ett elakt, hårdt uttryck spelade i de hvassa ögonen.
» D e t, ä r ett tal jag inte kan räkna, » snyf- tade gossen, medan stora tårar föllo utför de bleka kinderna.
» Och det kommer du med nu?
Hjälp mig, Charlotte, jag borde varit färdig för länge sedan. » Klädningen togs på och Bengt stod bred- vid, för ögonblicket glömmande sin sorg.
» Det är division, » snyftade han strax därpå, » och jag förstår inte. » Han räckte fram räkneboken, men modern såg ej den späda lilla handen, de bedjande ögonen eller den något lutande gestalten, ty hon hörde en dörr öppnas och förstod, att det var mannen, som kom för att se, hur hon tog sig ut.
» Jag hinner inte!
Gå din väg! » » Vill mamma inte se på det — bara ett ögonblick — det är sidan 40, talet 115, » upprepade han brådskande.
Klockan slog fyra.
Middagen skulle ser- veras på slaget, ty hedersgästerna måste afresa med aftontåget.
» Gå!
Tag honom med dig, Char- Redigeras af Sophie Linge.
_______1895 lotte, och gif honom litet nämnarn att trösta sig med. » Gossen gick utan ringaste försök att spjärna emot.
» Charlotte behöfver inte hålla så hårdt i min hand, jag kommer ändå, » sade han trotsigt, medan en sista snyftning pressade sig fram ur hans strupe.
Direktören k o m i detsamma genom dör- ren midt emot.
» Jag hoppades finna dig ute i salongen. » Hon kände hvarje skiftning i hans stäm- ma och förstod genast den indirekta före- bråelsen.
» Jag är färdig nu, » svarade hon, fubblan- de med den pärlbesatta guldbroschen.
» Jag behöfver väl inte fråga, om du sett efter, att ekläreringen är som sig b ö r?
» Hon vände sig emot honom med tydlig förskräckelse.
(Forts.) framgång, måste det talas och skrifvas därom, och att det troligtvis är liknöjdhet och fruktan för att framträda, som afhålla många kvinnor ifrån att yttra sig.
Att det skall vara mera upp- rörande för hennes känsla att tänka sig en älskad afdöds kropp förtäras af lågorna än af maskarna, kan jag icke förstå.
Jag har själf en sorgligt rik erfarenhet af hvad det vill säga att vid en älskads graf icke kunna frigöra sig från tanken på, huru kvarlefvorna af det, som varit så kärt, nu se ut.
Ännu efter 30 års förlopp förfölja dessa tankar mig.
Det skulle för mig varit en stor lättnad att veta hans kropp förtärd af lågorna, endast efter- lämnande aska, som för ingen har något mot- bjudande.
Hvad det angår, att de efterlefvande skulle vara skyldiga uppfylla en afdöds önskan, att hans lik måtte blifva brändt, tycker jag att ännu kostna- derna vid likbränning äro för stora, för att man skall våga ålägga dem sådana.
Känna mina kära efterlefvande min önskan, vilja de nog uppfylla den, om det är rimligt, men det bör icke vara nå- got tvång, och jag tror det vore klokast, om en döende sä litet som möjligt bestämmer för de ef- terlefvande.
Måtte frågan, Ilse Franke framställt och som framkallat mitt tack, gitva anledning till flere uttalanden i en sak, som säkerligen är af stor vikt.
M o r m o r.
Under juni — augusti hållas Iduns expe- dition och.
byrå öppna endast kl. 10 — 3.
Det vänliga » Tack mormor » i Idun n.T 21 har gifvit mig mod yttra mig i en fråga, som visser- ligen icke på annat sätt angår barnuppfostran, än att hvad som afhandJas mellan de äldre möjligt- vis kan lägga ett frö i barnets själ, som kan spira och bära frukt.
Jag har erfarit, att elt barn be- varat ord i sitt minne till mannaåren, som man icke trott att det gifvit akt på.
Liksom » mamma och moster » känt sig mana- de uttala ett » tack mormor », så har jag känt mig hågad att tacka Ilse Franke för hvad hon i Idun n:r 19 skrifvit om » Kvinnan och likbrännin- gen », emedan jag hyser alldeles samma åsikter som hon och tror, att om man önskar en sak huru i vester åskmolnen hopa sig.
I går kom Bergströms, Holm är här och vi vänta Berglund; hans slup » Salamandern » fick olika pris.
Alla Holmströms tadlade denna sak.
Alma ropa in de små, landsvägen få de ej vara på.
Målar du i olja?
Maj kal- las ju blomstermånaden.
Stockholm, N:r 2 (212) Fredagen den 8 januari 1892.
Byrå: Klara v. Kyrkogata 7, 2 tr, Prenumerationspris pr är: Idun m e d Modetidning och kolorerade planscher kr.
• U. Idun ensam » 4 (Aftonbladets 50 nya hus.)
Amalia J I är folkströmmen på söndagsmidda- gen väller upp för I trapporna i Natio- nalmuseum och in i laf- velgalleriet, så är det de stora, monumentala du- karne i kupolsalen, som tillvinna sig den första uppmärksamheten.
Men sedan man sett på » Karl den tolftes likfärd » och » En hjältes död », går strömmen in i den sven- ska salen, skänker » Nor- densköld » och » Erik den fjortonde » några minuters uppmärksamhet och tar sedan en öfverhlick öfver de mindre anspråksfulla, men mera intima taflorna.
Bland dessa finns knap- past en enda, som sam- lar så många åskådare framför sig, som Amalia Lindegrens » Söndagsaf- ton i en dalstuga ».
Iduns läsarinnor ha sä- kert motivet i godt min- ne.
Det är på en sön- dagseftermiddag på som- maren.
Solen skiner in i stugan, som är fejad och pyntad.
Arbetet hvi- lar, far har tagit af sig pälsen och fått fram fio- len, och nu ljuder en käck och munter polska och harnen dansa — hu- sets barn i sin brokiga helgdagsstass och en fat- tig barfotaflicka i sin ur- vuxna yllekliidning.
Gläd- fredag.
(vid Boklr.-Aktieb.
TJtgifningstid: hvarje helgfri Gmumdls kompletteringar).
F ö r » Platssökande » o. » L e d i g a platser » 25 öre för h v a r j e p å b ö r j a d t tiotal stafv.
Lindegren.
jen står högt i tak, och familjens allra yngsta tel- ning, som sitter på sin moders knä vid spiseln, sträcker ut sina små ar- mar och vill vara med i ringen.
När folkströmmen sking- rar sig i smårummen, kan man vara viss om, att de, som skockat sig omkring nyssnämnda tafla, ej gå förbi » Flicka med apelsm », utan att stanna och småle åt den trefli- ga ungens genomförtjusta blick och de knubbiga händernas fasta tag om- kring apelsinen.
Och så småler man i förbigående åt » Frukosten », den pig- ga, mörklockiga tösen, som sitter på golfvet och äter välling i sällskap med sin docka, och som är lika glad, fast hon har hvarken strumpor eller skor att sätta på sig.
Det är i första rum- met de ämnen, Amalia Lindegren valt att fram- ställa, som skänkt hennes taflor denna popularitet.
Det fordras ingen konst- närlig uppfostran för att glädjas åt ett skälmskt barnansikte på en tafla, mea for att måla det så sprittande liffullt, fordras det ej blott den tekniska förmågan, utan ock det kärleksfulla hjärtelaget.
Det var detta, Amalia
Ett bo är godt, Fast det är litet; Hvar man är herre hemma; Fast tvänne getter endast Och halmtäckt sal man äger, Det bättre är än tigga.
J TAVÄMAL, Lindegren ägde den förstående kärleken till det hon målade, förmågan att gifva en osökt och omedelbar framställning af naiva männi- skors känslor.
Hon blef hemlifvets målarinna.
Barnslig glädje och barnsligt behag, ung, förhoppnings- full kärlek, leende föräldralycka, undergifven sorg, som blickar upp mot höjden, sådant må- lade hon — alltid med känsla och omsorg och med enkla medel, utan att söka tekniska svå- righeter att öfvervinna, utan att sträfva till högre flykt, än dit vingarne kunde bära.
Hennes konst var ej för finsmakare och ännu mindre för de blaserade.
Den var för de sunda hvardagsmänniskorna.
Den skil- drade situationer, som ej behöfde förklaras för att bli förstådda: barnens muntra dans i stu- gan, flickan som leder sin stapplande mormor på väg till kyrkan, barnet som är » mormors öga » och träder på nålen åt den gamla, som trots glasögonen ej kan se som förr, den fem- äriga stora syster, som är » mormors hjälpreda » med att hålla lille bror i styr, » Ullans sista bädd » och familjen däromkring.
Och att Amalia Lindegren blef förstådd, det visar trängseln hvarje söndag framför hen- nes taflor på museet.
* * * Hon var ej blott den mest populära bland svenska målarinnor, hon var också, visserligen ej en af de första kvinnor, som vågade på fullt allvar gifva sig in på konstnärsbanan, men åtminstone en af de första, som fiDgo un- dervisning på konstakademien, och den första, som fick resestipendium därifrån.
Det var professor Qvarnströms — den fram- stående skulptören — förtjänst, att hon med ett par andra » mamseller » som sällskap fick deltaga i lektionerna vid akademien några må- nader år 1849. klågon afdelning för kvinnor fanns ej på den tiden vid akademien — de unga damer, som målade, hade fått inhämta sin konst på privat väg.
Hon var dä redan 35 år — född i Stock- holm 1814 — och hade gjort sig känd som en pålitlig porträttör.
Hon hade börjat med att teckna porträtt i blyerts eller svartkrita till 1 rdr för hvarje.
Hon hade utställt ett par af dem i akademien och ansågs som en gryende talang bland de många fruntimren, som — för att nyttja ett uttryck af Scholan- der — börjat » blåstrumpisera » i målning.
År 1850 fick hon stipendium och reste, stu- derade mestadels i Paris — sammanlagdt fem år — men äfven kortare tider i Milnchen, Diisseldorf och Bom.