Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
R:dr 3,000,000: — att obligationerna äro försedda med 20 stycken halfårs-räntekuponer samt en så kallad talon, i utbyte hvaremot efter tio års förlopp nya kuponer utlemnas; att alla obligationerna äro daterade den 30 Mars 1861, från och med hvilken dag räntan beräknas; att till liqviderande af ränta och lånets amortering blifvit anvisad en årlig summa af 5 * procent utaf lånets hela belopp, eller 165,000 R:dr R:mt om året, hvilken annuitet kommer att utgå från slutet af Mars månad 1861 till och med slutet af September månad 1899, då lånet bör vara till fullo betaldt; att annuiteten skall under livart och ett år ingå till en för detta lån bildad och särskildt bokförd ränte- och amorterings-fond, hvilkens tillgångar uteslutande skola användas till obligationernas förräntning och inlösande; att lånets amortering, som skall vidtaga ett år efter den 30 Mars 1861, bör ske genom uppköp och annullering af för samma lån utfärdade obligationer, såvida deras allmänt gångbara pris understiger det i dem förskrifna kapitalbelopp, hvilka uppköp, under sådan förutsättning, böra årligen verkställas till det i bilagd plan utsatta belopp; att vid hvarje års slut
Riksgälds-kontoret skall uppgifva antalet samt numrorna och beloppet af de inköpta eller infriade obligationer, som under samma år blifvit annullerade; att, om efter tio års förlopp obligationernas allmänt gångbara pris uppgår till eller öfverstiger det i dem förskrifna kapital och tillfälle sig icke erbjuder att under pari inköpa de obligationer, med hvilka lånet bör enligt planen årligen amorteras, skall utlottning af obligationer å ett motsvarande belopp inför Fullmägtige verkställas sista helgfria dagen i September månad hvarje år; att sålunda utlottade obligationer till betalning förfalla 6 månader derefter; samt att Riksgälds-kontoret efter den 30 Mars 1871 eger lätt till inlösen uppsäga större eller mindre del af då utelöpande obligationer, dervid genom utlottning bestämmes, hvilka obligationer af de särskilda serierna sex månader derefter komma att inlösas.
Enligt hvad Revisorerne inhemtat, hade hela beloppet af ifrågavarande lån, efter stadgade afdrag, blifvit från och med den 1
Maj till och med den 17 September 1861 till fullo inbetaldt med tillhopa 2,730,000 R:dr, förutom de från obligationernas ufgifningsdag upplupna räntor, tillhopa 30,650 R:dr.
Efter att sålunda hafva redogjort ej mindre för det hufvudsakligaste af hvad som under oftaberörda lånefrågas behandling hos Fullmägtige förekommit, än ock för den slutliga utgång, frågan efter denna behandling erhållit, hade Revisorerne sökt utreda om och i hvad mån det lyckats Fullmägtige att fullgöra de Stals-Ulskollels Utlåtande IS:o 22. 35 genom Riksgälds-kontorets reglemente i förevarande hänseende Fullmägtige meddelade föreskrifter.
Lika med Fullmägtige, funno Revisorerne det vara ovedersägligt, att Rikets Ständer, vid beslutandet af den nu ifrågavarande inhemska upplåningen, såsom ett oeftergifligt och på flera ställen i reglementet upprepadt vilkor, stadgadt, att upplåningen icke finge företagas, derest icke penningar inom riket klefve att tillgå emot ett pris, som icke öfverstege kostnaden för i800 års utländska jernvägslån.
Af detta stadgande ansågo Revisorerne ock tydligen följa, att de bolag, hvilka genom 133 och 134 §§ af Riksgälds-kontorets reglemente blifvit vilkorligen försäkrade om erhållande af låneunderstöd från Riksgälds-kontoret, icke egde eller kunde ega några giltiga anspråk på dessa låneunderstöds utbekommande, derest det icke lyckades Fullmägtige att, genom »införande af ett ändamålsenligt ordnadt och fortsatt inrikes statslänesystemn, anskaffa de erforderliga penningarne till ett pris, som icke öfversteg kostnaden för 1860 års utländska lån.
Det syntes derföre Revisorerne, som skulle Fullmägtige lagt alltför mycken vigt derpå, att nämnda bolag icke skulle gå miste om de af Rikets Ständer dem vilkorligen tillförsäkrade låneunderstöd.
Efter Revisorernes förmenande, hade Rikets Ständer, derest anläggningen af ofvanberörda jernband- ansetts vara af den vigt, att desamma under alla förhållanden borde med lån af Staten understödjas, säkerligen beredt utväg att anvisa medel, utan att sätta frågan derom i något omedelbart beroende af den inhemska upplåningen.
Nu deremot, då de till ifrågavarande jernvägsanläggningar anvisade låneunderstöd blifvit beviljade endast under uttrycklig förutsättning, att det erforderliga beloppet kunde genom Riksgälds-kontoret, på föreskrifvet sätt, inom landel upplånas, måste deraf, enligt Revisorernes förmenande, obestridligen följa, att hufvudändamålet med upplåningen fortfarande varit, hvad som uti ingressen till 228 § i Riksgälds-kontorets reglemente uttryckligen såsom sådant uppgifves, nemligen att åstadkomma »det uti flere hänseenden fördelaktiga inis flytande på landets ekonomiska och financiela ställning, som införandet af ett »ändamålsenligt ordnadt och fortsatt inrikes statslånesystem synes böra utöfva.»
Men om nu, såsom Revisorerne föreställde sig, detta varit hufvudändamålet, så borde undersökas, huruvida ett sådant mål vunnits eller kunde vinnas på det sätt, hvarpå Fullmägtige i förevarande fråga tillvägagått.
Under öfverläggningarne hos Fullmägtige hade blifvit erinradt, att »methoden för upplåningen »kunde inrättas på två sätt, del ena genom öppnandet af subskription såväl i »Stockholm, som på lämpliga ställen i landsorten; det andra genom lånets »kungörande till konkurrens för hugade hufvud-entreprenörer eller öfvertagare »inom viss tid.»
Det hade vidare blifvit erinradt, att den förra methoden skulle erbjuda jemförelsevis större säkerhet derom att inhemska penningar komme att ingå i lånet samt att, om »hufvudändamålet med den inhemska upplåningen »förblifvit vid det, som utgjorde dess ursprungs-tanke, nemligen bildandet af 36 Stali-Ulskotlcli Ullålande N:o ii. «ett inhemskt fondsystem och en derigenom delvis möjlig konversion af de utländska jernvägslånen till inhemskt lån, så skulle, då någon väsendtlig vigt i •5sådant fall ej hade legat uppå effektueringen af lånet någon tid förr eller »sednare, det utan tvifvel varit häst och med berörda ursprungs-tanke mest »öfverensstämmande att välja subskriptiunsmethollen.»
Då Revisorerne, på skäl, som ofvan finnas antydda, hyste den åsigt, att det ursprungliga hufvudändamålet med Rikets Ständers beslut om den inhemska upplåningen, eller att derigenom bilda ett inrikes statslånesystem, icke i ringaste mån undergått någon förändring genom de uti 133 och 134 §§ af Riksgälds-kontorets reglemente meddelade föreskrifter om de för vissa jernvägsanläggningar beviljade låneunderstöd, enär dessa låneunderstöd endast i det fall skulle få utgå, att penningar genom införandet af ett sådant lånesystem kunde pä föreskrifna vilkor upplånas, vore också Revisorerne af den åsigt, att det så kallade subskriptionssystemet, i fråga om förevarande upplåning bort begagnas.
Det läge nemligen i sakens natur att, om ett inrikes statslånesystem skulle kunna icke blott ändamålsenligt ordnas, utan ock fortsättas, så borde obligationerna vinna den största möjliga spridning samt följaktligen till sin valör vara afpassade efter tillgångarne hos den allmänhet, af hvilken man påräknade erhålla penningarne.
Rikets Ständer hade ock, såsom det syntes just för detta ändamål, inedgifvit, att obligationerna finge lyda å ett så lågt belopp sorn 100 R:dr R:mt, Det kunde icke nekas att, då utsläppandet af obligationer pä så liten valör vore förenadt med icke ringa besvär, öfvertagarne af ett statslån helst önskade att, så vidt ske kunde, föryttra obligationer å större valörer, obekymrade i öfrigt om köparne vore flere eller färre.
Ett helt annat förfaringssätt borde deremot begagnas om man i vårt land ville införa ett inrikes statslånesystem.
På sätt härofvan blifvit anfördt, hade Fullmägtige sjelfve erinrat hurusom, vid de af Riksgälds-kontoret hittills inom riket företagna upplåningar, den så kallade subskriptionsmethoden vanligen begagnats.
Att i förevarande fall bibehålla denna method skulle, enligt Revisorernes förmenande, hafva medfört, bland annat, den fördel, att Fullmägtige säkerligen kunnat sätta obligationernas försäljningspris något högre, än det, som för lånet i sin helhet kunde erhållas, då detsamma skulle på vinst och förlust öfvertagas af hufvudentreprenörer, hvilka vid prisets bestämmande icke blott måste söka fria sig från förlust, utan ock borde beräkna att pä affären skörda någon vinst.
Dess utom hade Fullmägtige, derest subskriptionsmethoden blifvit vald, haft den fördelen, att, i fall lånet toge favör och omständigheterna sådant mcdgåfve, uppsätta obligationernas försäljningspris och såmedelst under fortgången af låne operationen möjligen vinna ersättning för den förlust, som genom ett lägre pris i början kunde uppkomma.
Fullmägtige hade ock haft desto större anledning hoppas, att på sådant sätt kunna handla såväl i Riksgälds-kontorets, sorn i all - SlaU-Ulskollcts Utlåtande A":o ti 37 mänhetens intresse, då Rikets Ständer medgifvit, att lånetiden finge utsträckas från 1861 års början till 1863 års slut, hvarigenom dylika obligationer, om priset lämpats efter åtgång och efterfrågan, kunnat oafbrutet under hela denna tiderymd hållas den större allmänheten tillhanda, samt denna allmänhet derigenom småningom vänja sig vid dylika papper.
Revisorerne, som fästade uppmärksamheten derpå, att låne-öfvertagarne, hvilka förbehållit sig få bestämma obligationernas valör, föredragit de större valörerna, så att af hela lånesumman |:delar, eller 2,000,000
R:dr, utgått i obligationer å 2,000 R:dr hvardera och 800,000 R:dr af 400 R:drs valör, men endast 200,000 R:dr i obligationer å 100 R:dr, trodde sig deraf kunna sluta, att förevarande lån af dem varit afsedt att placeras förnämligast i större summor och hos egentliga kapitalister; och Revisorerne ansågo sig, på alla dessa nu anförda skäl, icke sakna anledning till den åsigt, att det med ifrågavarande lån af Rikets Ständer afsedda hufvudändamål, eller införandet af ett väl ordnadt inrikes sia Isian e sy slem, i följd af don vid lånets upptagande följda method förfelats.
Men, äfven om man antoge, att det af Fullmägtige i förevarande fall iakttagna förfaringssättet att utbjuda lånet till konkurrens åt hugade hufvudentreprenörer varit rigtigt och ändamålsenligt för befordrande af det med Rikets Ständers föreskrifter afsedda mål, så återstode att undersöka huruvida icke den af Fullmägtige fastställda kapitalrabatt och medgifna provision varit större, än som öfverensstämde med Rikets
Ständers beslut derom att priset icke finge öfverstiga kostnaderna för 1860 års jernvägslån.
Revisorerne, som uti ofvan in tagna framställning om de af Fullmägtige gjorda beräkningar öfver kostnaden för sistnämnda lån upptagit resultatet af dessa beräkningar, hafva i detta hänseende erinrat om följande af Fullmägtige fattade, från hvarandra skiljaktiga beslut.
Uti protokollet för den 4 Mars förekomme nemligen först, att »beträffande de oundvikliga kursförluster, hvilka vore att för Riks »gälds-kontoret emotse vid anskaffningen och tillhandahållandet å utländsk ort af erforderliga medel i Thaler Preuss.
Kurant för de »hvarje halfår förfallande amorteringsliq vid erna, så ansågos dylika, af »tillfälliga förhållanden hufvudsakligen beroende kursförluster icke böra »upptagas i den på bestämdt angifna faktorer grundade beräkning, »om hvars uppgörande då vore fråga.» Sedan Fullmägtige derefter, vid sammanträde den 15 i samma månad, godkändt den på grund häraf uppgjorda beräkningen och, i öfverensstämmelse dermed, antagit, att de i densamma uppgifna lånekostnader uppgingo till 6| procent, till hvilket procentbelopp kapitalrabatten för ifrågavarande lån af Fullmägtige blifvit bestämd, så hade Fullmägtige, vid sina sammanträden den 2lista och 25:te i samma månad, i strid mot den förut godkända beräkningen, förklarat att den tillökning i kostnaderna för 1860 års jernvägslån, som komme att för - 38 Stats-Ulsknttcts Utlåtande N:o 22. anledas genom anskaffningen af den för detta låns och derför upplöpande räntors liqviderande erforderliga främmande myntsort, jemväl borde tagas i betraktande vid beräknandet af det belopp, oftanämnde lån ansåges verkligen hafva kostat, och hade
Fullmägtige i följd häraf förhöjt den beräknade kostnaden för samma lån med ytterligare en procent eller till sju och en tredjedels procent.
En sådan osäkerhet vid beräkningarnes uppställande syntes Revisor erne i hög grad anmärkningsvärd.
Detta oaktadt och ehuru Revisorerne förklarade sig icke varit i tillfälle att med tillförlitlig noggrannhet granska berörda af Fullmägtige godkända beräkningar, funno de sig dock böra antaga, att desamma kunde anses så tillförlitliga, som omständigheterna medgåfve.
Men om det nu förhölle sig så, som dessa beräkningar utvisade, eller att kostnaden för 1860 års jernvägslån uppginge till det af Fullmägtige antagna belopp, eller 7 j procent af lånesumman, så syntes det gifvet att Fullmägtige icke bort, vid afslutandet af det inhemska lånet, härutöfver medgifva något ytterligare afdrag, vare sig under namn af rabatt eller provision.
, enär hvarje sådant afdrag ovilkorligen komme att öka det inhemska lånets kostnad utöfver hvad Fullmägtige sjelfva antagit utgöra kostnaden för 1860 års utländska lån.
De skäl Fullmägtige anfört för sitt beslut att, sedan kapitalrabatten blifvit bestämd, derutöfver bevilja långifvarne en provision och sålunda öka kostnaden utöfver det belopp, hvartill Fullmägtige sjelfva beräknat kostnaden för 1860 års jernvägslån, vore ingalunda tillfyllestgörande.
Ty, äfven om de nya obligationerna skulle hafva genom Riksgälds-kontorets omedelbara försorg föryttrats eller utom hufvudstaden tillhandahållits hugade långifvare, så hade kostnaden derför icke bort få föranleda dertill att lånet blefve dyrare, än 1860 års lån; och hvad beträffade förhoppningen att tillgång till provisionens utbetalande skulle kunna beredas genom den kapitalvinst, sorn för Riksgälds-kontoret kunde uppkomma genom obligationernas inköp under pari, så syntes ett sådant inköp rätteligen kunna betraktas såsom en särskild affär, hvilken med sjelfva upplåningsoperationen icke hade något att skaffa.
Ehuru Revisorerne, efter genomläsning af de rörande förevarande ärende hos Fullmägtige förda vidlyftiga protokoller, icke hade förbisett de svårigheter, hvilka, med ofvanberörda, Fullmägtige lemnade vigtiga uppdrag varit förenade, ansågo likväl Revisorerne sig böra till Rikets Ständers egen pröfning öfverlemna, huruvida nu ifrågavarande upplåning blifvit utförd på ett sätt, som öfverensstämde med de af Rikets Ständer derom meddelade föreskrifter.
Uti sitt vid den tryckta revisions-berättelsen fogade utlåtande i förevarande ämne, hafva Fullmägtige, till bemötande af Revisorernes framställningar, förnämligast hänvisat till de af Rikets Ständer vid sistförflutna riksdag uttalade åsigter rörande angelägenheten och möjligheten af att med erforderliga statsbidrag understödja de 3:ne uti 133 och 134 §§ af Riksgälds-kontorets reglemente omför mälda jernvägs-anläggningar, nemligen från Borås till vestra stambanan, från sjön södra Dellen till Hybosjön invid Ljusne-eif samt förbi Hedens forsar i Luleå eif.
Sålunda hafva Stats-Ulskotlels Ullålande JV.-o 22 3n Fullmägtige, bland annat, anfört, att då de personer, sorn redan ingått eller ämnade ingå i bolagen för dessa jernvägs-anläggningars utförande, måste anses; berättigade att, emot fullgörande af dermed förenade åligganden, komma i åtnjutande af dem tillförsäkrade statsbidrag, såvida härtill anvisade medel kunde inom landet på föreskrifna vilkor upplånas, måste Riksgälds-kontoret vara skyldigt att, under detta: förbehåll, åtminstone försöka anskaffa de sålunda anslagna medlen.
Till stöd för sin, mot Revisorernes stridande, åsigt angående det liufvudändamål, som vid upplåningen måste afses, hafva Fullmägtige vidare åberopat innehållet af Rikets Ständers underdåniga skrifvelse af den 2G Oktober 18G0 (11:0 188), i hvad denna skrifvelse innefattade skälen för beviljande af låne-understöd för ofvannämnda jernvägs-anläggningar.
Vidare hafva Fullmägtige yttrat den öfvertygelsen att, ifall de hade förfarit på det sätt Revisorerne förordat, och sålunda inskränkt sig till att söka erhålla lånet genom den så kallade subskriptions-methoden, hade det erforderliga och af Rikets Ständer för oftanämnda tre jernvägs-anläggningar anvisade lånebelopp ännu, vid den tid utlåtandet afgafs, icke kunnat erhållas emot sådana betalningsvilkor, som
Riksgälds-kontoret egde att för detta lån erbjuda.
I anseende till den osäkerhet och tidsutdrägt, som ett dylikt förfaringssätt skulle föranledt, hade den sannolika följden deraf blifvit, att de stora arbetsföretag, hvilkas allmänna vigt och angelägenhet Rikets Ständer genom dertill beviljade understöd erkänt, icke under tiden intill nu pågående riksdag kunnat börjas, och att Rikets nu församlade Ständer, vid sådant förhållande, måst antingen afvakta resultatet af en för deras sammanträdande icke afslutad upplåning, eller, oberoende deraf, anvisa andra medel för samma företags utförande.
Den erfarenhet, Fullmägtige haft om fonderade och ouppsägbara obligationers mindre begärlighet och afsättlighet inom landet, gaf jemväl ökade anledningar att vid det nya inhemska lånets upptagande företrädesvis göra sig förvissade om detsammas erhållande på ett sätt, hvarigenom upplåningens resultat blefve oberoende af den minskning i penninge-tillgångarne samt af de öfriga förhållanden, som en kommande tid kunde medföra.
Beträffande beräkningen af hvad 1860 års jernvägslån kostat, hafva Fullmägtige vidare omförmält de flera svårigheter, som vid dessa beräkningars uppgörande förefunnos, samt den osäkerhet om rätta tolkningeu af de meddelade föreskrifterna, som föranleddes af skiljaktigheten i de af Rikets Ständer vid olika tillfällen begagnade uttrycken för angifvande af de lånekostnader, som vid det inhemska lånets upptagande icke finge öfverskridas; och hafva Fullmägtige sökt närmare utreda skälen för de af Fullmägtige följda beräkningsgrunder.
I afseende å frågan huruvida 1860 års jernvägslån varit mindre dyrt, än det inhemska statslån, som år 1861 upptogs, hafva Fullmägtige erinrat att, vid jemförelse emellan dessa båda lån, ej borde förbises den väsendtliga skilnad, som förefunnes med hänsigt till återbetalnings-skyldigheten för desamma.
Enligt lånekontraktet skulle nemligen hvar och en för 1860 års lån utgifven obligation, efter förutgången 40 Slals-Uhkollett Utlåtande N:o 22 utlottning, med sitt fulla kapitalbelopp infrias.
Inlösningen af de till 1861 års lån hörande obligationer finge deremot ske meddelst uppköp af obligationer till dessas gångbara pris, och under de tio första åren behöfde låntagaren icke infria några andra obligationer, än dem, som kunde inköpas till pris under pari.
Enär Riksgälds-kontoret redan verkställt inköp af dylika obligationer å tillhopa 300,000 R:dr, för hvilka Kontoret endast betalt 92 | procent eller tillsammans 277,500 R:dr, behöfde för de årliga amorteringarues fullgörande inga ytterligare obligations-uppköp under en längre tid ega ruin, än vid de tillfällen då inköpet med afseende å priset funnes vara för Riksgälds-kontoret synnerligen fördelaktigt.
Och hafva Fullmägtige slutligen erinrat att genom nu omförmälda, redan verkställda, ansenliga inköp af dessa obligationer, hvilket inköp icke skäligen kunde betraktas såsom en för lånetransaktionen främmande eller »särskild affär», hade redan en icke obetydlig minskning af de beräknade och med utgifterna för 1860 års jernvägslån jemförda kostnaderna för ifrågavarande lån åstadkommits.
Vid bedömandet af de uti revisious-berättelsen sålunda framställda förhållanden samt hvad Fullmägtige till förklarande af sina åtgärder anfört, har det visserligen icke undgått Stats-Utskottets uppmärksamhet, hurusom 228 § af Riksgäldskontorets reglemente innehåller: att Rikets Ständer, i betraktande af det uti flera hänseenden fördelaktiga inflytande på landets ekonomiska och finaneiela ställning, sorn införandet af ett ändamålsenligt ordnadt och fortsatt inrikes statslånesystein syntes böra utöfva, och då derigenom ej allenast erforderlig tillgång skulle kunna beredas för att småningom förvandla den för Statens jernvägsbyggnader tillkomna utländska statsskuld till inhemsk, utan äfven medel kunde anskaffas för utförande af sådana större och mera omfattande produktiva arbetsföretag, för hvilkas tillvägabringande öfverskotten å Statsverkets årliga inkomster icke äro tillräckliga, beslutat att, till medels erhållande för nu uppgifna ändamål, genom införande och fram-’ gent fortfarande tillämpning af ett inhemskt statslånesy stern, upplåning inom riket borde ega rum.
Af denna ordalydelse torde dock svårligen kunna dragas den slutföljd, att införandet af ett inhemskt fondsystem vore den nu ifrågavarande upplåningens hufvudändamål.
En för Statens räkning företagen upplåning kan nemligen icke tänkas vara företagen endast i ändamål att upplåna penningar, d. v. s. för att skuldsätta Staten, eller att införa ett inrikes statslånesystem.
Skuldsättningen måste således hafva något annat ändamål.
Den åberopade paragrafens innehåll visar ock, att tvänne särskilda syftemål med förevarande upplåning varit afsedda, nemligen det ena att bereda tillgång att småningom förvandla den utländska statsskulden till inhemsk, det andra att anskaffa medel för utförande af större produktiva arbetsföretag.
För vinnande Stats-Utskottets Utlåtande iV:o 22.
;i vinnande af dessa mål hade Rikets Ständer beslutat att inom landet skuldsätta Staten oell såmedelst grundlägga ett »inhemskt stats lånesy stein».
Ett oeftergifligt vilkor, hvarunder denna skuldsättning skidle få ega rum, var dock, att penningarne borde inom riket blifva att tillgå mot ett pris, som icke öfverstege kostnaden för det under år 1860 utrikes upptagna lån.
Detta vilkor innefattade likväl icke något hinder för Fullmägtige att för sjefva upplåningen begagna den method, som, enligt deras åsigt, vore mest lämplig för upplåningens framgång.
Kunde penningar inom landet erhållas till ett sådant pris, så stod det Fullmägtige öppet att begagna hvilken lånemethod, sorn dem bäst syntes; och på alla dessa skäl anser sig Utskottet icke kunna lägga Fullmägtige till last, att den så kallade »subskriptions-methoden» under förhanden varande förhållanden ej blifvit vid denna upplåning begagnad.
Beträffande derefter den af Revisorerne anmärkta omständigheten, att Fullmägtige vid sammanträdet den 4 Mars beslöto, att de kursförluster, som voro att förutse i följd af de hvarje halfår förefallande amorterings-liqviderna, icke borde i beräkningarne öfver kostnaderna för 1860 års lån upptagas, men att, sedan lånekostnaderna, enligt den på grund häraf uppgjorda beräkningen, hvilken af Fullmägtige den 15 i samma månad godkändes, blifvit upptagne till 6J procent, Fullmägtige vid sina sammanträden den 21 och 25 i samma månad, i strid mot den förut godkända beräkningen, förklarade, att den tillökning i kostnaden, som föranleddes genom anskaffningen af den för ofvanberörda liqvider erforderliga främmande myntsort, jemväl borde tagas i betraktande, och hvarigenom beräkningen af kostnaden för 1860 års lån förhöjdes med ytterligare en procent eller till 7^ procent, så, och ehuru Utskottet visserligen anser berörda omständigheter utmärka, att Fullmägtige varit tveksamme huru beräkningarne rätteligen borde uppställas, finner likväl
Utskottet detta förhållande icke böra föranleda till någon anmärkning.
Deremot har Utskottet icke kunnat undgå att finna anmärkningsvärdt att, sedan kostnaden för 1860 års jernvägslån af Fullmägtige sjelfve antagits uppgå till 7£ procent af lånesumman, i följd hvaraf det belopp som, efter afdrag af den beräknade rabatten och öfriga kostnader, utaf samma lånesumma antagits hafva Riksgäldskontoret tillgodokommit, skulle utgjort 92f procent, Fullmägtige genom beviljande åt låneöfvertagarne af en provision af 2 procent nedsatt den effektiva inbetalningen, som af låneöfvertagarne> borde fullgöras, till 91 procent.
Då denna provision utgjort en kostnad, hvilken ovilkorligen fördyrat lånet med lf procent utöfver det belopp, hvartill kostnaden för 1860 års lån, enligt Fullmägtiges egen beräkning uppgått, vill det synas som Fullmägtige vid kontraktets afslutande icke noggrannt iakttagit Rikets Ständers uttryckliga föreskrift derom, att kostnaderna för det inhemska lånet icke finge blifva större, än för 1860 års jernvägslån.