Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Men den dagen, då hans söner och döttrar åto och drucko vin i deras äldsta broders hus,
Kom ett båd till Job, och sade: Man plöjde med oxarna, och åsninnorna gingo der när i bet; Då föllo de af rika Arabien till, och togo dem, och slogo drängerna med svärdsegg; och jag undslapp allena, att jag skulle säga dig det.
Medan han ännu talade, kom en annar, och sade: Guds eld föll af himmelen, och brände upp fåren och drängerna, och förtärde dem; och jag slapp allena undan, att jag skulle säga dig det.
Medan han ännu talade, kom en och sade: De Chaldeer gjorde tre spetsar, föllo till camelarna, och togo dem, och slogo drängerna med svärdsegg; och jag slapp allena undan, att jag skulle säga dig det.
Medan han ännu talade, kom en och sade: Dine söner och döttrar åto och drucko i deras äldsta broders hus;
Och si, der kom ett stort väder utaf öknene, och stötte på husens fyra hörn, och kastade det på piltarna, att de blefvo döde; och jag slapp allena undan, att jag skulle säga dig det.
Då stod Job upp, och ref sönder sin kläder, och ref sig i hufvudet, och föll ned på jordena, och tillbad;
Och sade: Jag är naken kommen af mine moders lif; naken skall jag åter fara dit; Herren gaf, och Herren tog; välsignadt vare Herrans Namn.
I allt detta syndade Job intet, och gjorde intet dårligit emot Gud.
Det begaf sig på en dag, då Guds barn kommo, och trädde fram för Herran, att Satan ock kom med dem, och trädde fram för Herran.
Då sade Herren till Satan: Hvadan kommer du?
Herren sade till Satan: Hafver du icke gifvit akt på min tjenare Job?
Ty hans like är icke i landena, from och rättfärdig, gudfruktig, och flyr det onda, och står ännu i sine fromhet; och du eggade mig, att jag utan sak hafver förderfvat honom.
Satan svarade Herranom, och sade: Hud för hud, och allt det en man hafver, låter han för sitt lif.
Men räck ut dina hand, och kom vid hans ben och kött; det gäller, han skall välsigna dig i ansigtet.
Herren sade till, Satan: Si, han vare i dine hand; dock skona hans lif.
Då for Satan ut ifrå Herrans ansigte, och slog Job med ond sår, ifrå hans fotablad upp till hans hjessa.
Och han tog ett stycke af en potto, och skrapade af sig dermed, och satt i asko.
Och hans hustru sade till honom: Står du ännu i dine fromhet?
Välsigna Gud, och dö.
Men han sade till henne: Du talar såsom de dåraktiga qvinnor tala.
Hafve vi fått godt af Gudi, skole vi ock icke anamma det onda?
Uti allt detta syndade Job icke med sina läppar.
Då nu tre Jobs vänner hörde all den olycka, som öfver honom kommen var, kommo de hvar af sin stad: Eliphas af Thema, Bildad af Suah, och Zophar af Naema; ty de vordo öfverens, att de skulle komma och ömka sig öfver honom, och trösta honom.
Och då de upphofvo sin ögon långt ifrå, kände de honom intet; och upphofvo sina röst, och greto, och hvardera ref sin kläder sönder, och kastade jord på sin hufvud upp åt himmelen;
Och såto med honom på jordene i sju dagar och sju nätter, och talade intet med honom; ty de sågo, att hans sveda var ganska stor.
Derefter upplät Job sin mun, och förbannade sin dag;
Utbrast, och sade: Den dagen vare förtappad, på hvilkom jag född är; och den natten, då man sade: En man är aflad.
Den samme dagen vare mörk, och Gud fråge intet efter honom ofvanefter; ingen klarhet skine öfver honom.
Mörkret behålle honom, och töcken blifve öfver honom med tjockt moln; och dimba om dagen göre honom gräselig.
Den samma nattena begripe mörker; och glädje sig icke ibland årsens dagar, och komme icke i månadetalet.
Si, vare den natten ensam, och ingen glädje komme deruti.
De der dagen förbanna, de förbanne henne; och de som redo äro till att uppväcka Leviathan.
Hennes stjernor varde mörka; förvänte ljus, och det komme intet; och se intet morgonrodnans ögnabryn;
Att hon icke igenlyckte mins lifs dörr, och icke bortgömde olyckona för min ögon.
Hvi blef jag icke straxt död i moderlifvet?
Hvi vardt jag icke förgjord, då jag utu moderlifvet kommen var?
Hvi hafva de tagit mig upp i skötet?
Hvi hafver jag ditt spenar?
Så låge jag nu, och vore stilla; sofve och hade ro;
Med Konungar och rådherrar på jordene, som bygga det öde är; Eller med Förstar, som guld hafva, och sin hus full med silfver; Eller som den der otida född är fördold, och vore icke till; såsom de unga barn, som aldrig hafva sett ljuset.
Der måste ju de ogudaktige låta af sitt öfvervåld; der hvilas dock de som mycket omak haft hafva.
Der hafva fångar frid med androm, och höra icke trugarens röst.
Der äro både små och store; tjenaren och den som ifrå sin herra fri är.
Hvi är ljus gifvet dem arma, och lif de bedröfvade hjerta;
(De der vänta efter döden, och han kommer icke; och uppgrofvo honom väl utu fördold rum; De der fröjda sig mycket, och äro glade, att de kunna få grafvena;) Och dem månne, hvilkens väg fördold är, och för honom af Gudi skyld varder?
Förty min suckan är min dagliga spis; mine tårar äro min dryck.
Ty det jag fruktade, det är kommet öfver mig; och det jag räddes, hafver råkat på mig.
Var jag icke stilla?
Och sådana oro kommer.
Då svarade Eliphas af Thema, och sade:
Du lider tilläfventyrs icke gerna, om man försöker att tala med dig?
Men ho kan låtat?
Si, du hafver undervisat många, och styrkt trötta händer.
Ditt tal hafver upprest dem, som fallne voro; och bäfvande knä hafver du förstärkt.
Men nu, medan det kommer på dig, varder du förtvinad; och nu, medan det drabbar på dig, förskräckes du.
Ja, der är nu din ([Guds]) fruktan, din tröst, ditt hopp, och din fromhet.
Käre, tänk uppå, hvar är någor oskyldiger förgången?
Eller hvar äro de rättfärdige någon tid utrotade?
Såsom jag väl sett hafver, de som vedermödo plöjde, och olycko sådde, de skåro det ock upp;
Att de äro genom Guds anda förgångne, och af hans vredes anda förgjorde.
Lejonens rytande, och lejinnones röst, och de unga lejons tänder äro sönderbrutna.
Lejonet är förgånget, att det icke mera röfvar; och de unga lejon äro förskingrade.
Och till mig är kommet ett hemligit ord, och mitt öra hafver deraf fått något märkeligit.
Då jag begrundade nattenes syner, då sömnen faller på menniskorna;
Då kom fruktan och bäfvande mig uppå, och all min ben förskräcktes.
Och då anden gick framom mig, reste mig håret på minom kropp.
Då stod en för min ögon, och dess skapnad kände jag intet; han var stilla, och jag hörde ena röst:
Huru kan en menniska vara rättfärdigare än Gud; eller en man vara renare än han, som honom gjort hafver?
Si, ibland sina tjenare finner han icke trohet, och i sinom Änglom finner han dårhet.
Huru mycket mer de som bo i lerhus; och de der grundade äro på jordene, skola förtäras af matk.
Det varar ifrå morgonen intill aftonen, så varda de upphuggne; och förr än de varda det varse, äro de platt borto;
Och deras käraste förgås; och dö ock oförvarandes.
Nämn mig en, hvad gäller, om du någon finner; och se dig om någorstäds efter en helig.
Men en dåra dräper väl vreden, och en ovisan dödar nitet.
Jag såg en dåra väl rotad, och jag bannade straxt hans huse:
Hans barn skola vara fjerran ifrå helsone, och skola varda sönderkrossade i porten, der ingen hjelpare är.
Hans säd skall den hungrige uppäta, och de väpnade skola taga henne; och hans gods skola de törstige utsupa.
Förty vedermödan går icke upp af jordene, och olyckan växer icke upp af åkrenom;
Utan menniskan varder född till olycko, såsom foglarna till att flyga.
Dock vill jag nu tala om Gud, och handla om honom;
Som gör mägtig ting, de der icke ransakas kunna; och under, som icke räknas kunna; Den der regn gifver på jordena, och låter vatten komma på markena; Den der upphöjer de nedriga, och upphjelper de förtryckta.
Han gör deras anslag, som listige äro till intet, att deras hand intet kan uträtta.
Han begriper de visa i deras listighet, och gör de klokas råd till galenskap;
Att de om dagen löpa i mörkrena, och famla om middagen såsom om nattena.
Och han hjelper den fattiga ifrå svärdet, och ifrå deras mun; och utu dens väldigas hand;
Och är dens fattigas tröst, att orättfärdigheten måste hålla sin mun till.
Si, salig är den menniska, den Gud straffar; derföre förkasta icke dens Allsmägtigas tuktan.
Ty han sargar, och läker; han slår, och hans hand helar.
Utaf sex bedröfvelser frälsar han dig, och i den sjunde kommer intet ondt vid dig.
I dyr tid frälsar han dig ifrå döden, och i stridene ifrå svärdsens hand.
Han skall skyla dig för tungones gissel, att du icke skall frukta för förderf, då det kommer.
Uti förderf och hunger skall du le, och icke frukta för vilddjuren i landena;
Utan ditt förbund skall vara med stenom på markene; och vilddjuren i landena skola hålla frid med dig.
Och du skall förnimma, att din hydda hafver frid, och skall försörja dina boning, och icke synda;
Och skall förnimma, att din säd skall varda mycken, och dine efterkommande såsom gräs på jordene; Och skall i ålderdomen komma till grafva, såsom en hvetekärfve införd varder, i rättom tid.
Si, det hafve vi ransakat, och det är så; hör dertill, och rätta dig derefter.
Job svarade, och sade:
När man voge min jämmer, och lade allt mitt lidande på ena våg, Så skulle det vara svårare, än sanden i hafvet; derföre är förgäfves hvad jag säger.
Förty dens Allsmägtigas pilar stå i mig, hvilkens grymhet utsuper allan min anda; och Guds förskräckelse äro ställd uppå mig.
Icke ropar vildåsnen, när han hafver gräs; ej heller oxen, då han hafver foder.
Kan man ock äta det som osaltadt är?
Eller månn någor vilja smaka det hvita om äggeblomman?
Der min själ tillförene vämjade vid, det är nu min mat för värks skull.
att min bön måtte ske, och Gud gåfve mig det jag förhoppas;
Att Gud toge till att sönderslå mig, och låte sina hand sönderkrossa mig; Så hade jag ändå tröst, och ville bedja i minom sjukdom, att han icke skonade mig; jag hafver dock icke nekat dens Heligas tal.
Hvad är min kraft, att jag skulle kunna härda ut?
Och hvad är min ändalykt, att min själ skulle vara tålig?
Min kraft är dock icke af sten, ej är heller mitt kött af koppar.
Hafver jag dock ingenstäds hjelp; och ingen ting vill gå fram med mig.
Den der icke bevisar sinom nästa barmhertighet, han öfvergifver dens Allsmägtigas fruktan.
Mine bröder gå förakteliga framom mig, såsom en bäck; såsom en ström framom flyter.
Dock de som rädas för rimfrostet, öfver dem varder fallandes snö.
Den tid hetten tvingar dem, skola de försmäkta; och när det hett blifver, skola de förgås utaf sitt rum.
Deras väg går afsides bort; de vandra der intet vägadt är, och förgås.
De se uppå Thema vägar; på rika Arabiens stigar akta de.
Men de skola komma på skam, då det är aldrasäkrast; och skola skämma sig, då de deruppå komne äro.
Ty I ären nu komne till mig; och medan I sen jämmer, frukten I eder.
Hafver jag ock sagt: Bärer hit, och skänker mig af edro förmågo?
Och hjelper mig utu fiendans hand?
Och förlosser mig utu tyranners händer?
Lärer mig, jag vill tiga; och det jag icke vet, det underviser mig.
Hvi straffen I rättfärdigt tal?
Hvilken är ibland eder, som det straffa kan?
I sätten samman ord, allenast till att straffa, och gören med ordom ett förtvifladt mod.
I öfverfallen en fattigan faderlösan, och rycken edar nästa upp med rötter.
Dock, medan I hafven begynt, ser uppå mig, om jag varder beslagen med någon lögn för eder.
Svarer hvad som rätt är; min svar skola väl blifva rätt.
Hvad gäller, min tunga hafver icke orätt, och min mun föregifver icke ondt.
Måste icke menniskan alltid vara i strid på jordene; och hennes dagar äro såsom en dagakarls?
Såsom en dräng åstundar skuggan, och en dagakarl, att hans arbete må vara ute;
Så hafver jag väl arbetat hela månaden fåfängt, och bedröfvada nätter äro mig många vordna.
När jag lägger mig, säger jag: När månn jag skola uppstå?
Och sedan räknar jag, när afton skall varda; ty jag var hvarjom manne en styggelse intill mörkret.
Mitt kött är fullt med matk och mull allt omkring; min hud är sammanskrynkt och till intet vorden.
Mine dagar äro snarare bortflogne än en väfspole; och äro förledne utan all förtöfvan.
Tänk uppå, att mitt lif är ett väder, och min ögon komma icke igen till att se det goda;
Och intet lefvandes öga varder mig mera seendes; din ögon se på mig, deröfver förgås jag.
Molnet varder allt, och går bort; så ock den som far neder i helvetet, han kommer icke upp igen;
Och besitter icke sitt hus igen, och hans rum blifver öde.
Derföre vill jag ock icke förmena minom mun; jag vill tala i mins hjertas ångest, och vill utsäga min själs bedröfvelse.
Är jag ett haf, eller en hvalfisk, att du så förvarar mig?
Ty jag tänkte: Min säng skall trösta mig; mitt lägre skall lisa mig.
När jag talar med mig sjelf, så förskräcker du mig med drömmar, och gör mig förfärelse;
Att min själ önskar sig vara hängd, och min ben döden.
Jag begärar intet mer lefva; håll upp af mig; ty mine dagar äro fåfängelige.
Hvad är en menniska, att du aktar henne högt, och bekymrar dig med henne?
Du hemsöker henne dagliga, och försöker henne alltid.
Hvi går du icke ifrå mig, och släpper mig, så länge jag uppsvälger min spott?
Hafver jag syndat, hvad skall jag göra dig, o du menniskors gömmare?
Hvi gjorde du mig, att jag uppå dig stöta skulle, och är mig sjelfvom till tunga?
Och hvi förlåter du mig icke mina missgerning, och tager icke bort mina synd?
Ty nu skall jag lägga mig i mull; och när man om morgonen söker mig, är jag då intet till.
Då svarade Bildad af Suah, och sade:
Huru länge vill du sådana tala, och låta dins muns tal hafva ett sådant högmod?
Menar du, att Gud dömmer orätt; eller den Allsmägtige skall vrida rätten?
Om dine söner hafva syndat för honom, så hafver han förkastat dem för deras missgernings skull.
Men om du i tid gifver dig in till Gud, och beder den Allsmägtiga;
Och om du äst ren och from, så varder han uppvakandes till dig, och varder åter upprättandes boningen för dina rättfärdighets skull; Och der du tillförene hafver haft litet, skall det härefter ganska mycket förökas.
Ty fråga de slägter, som i förtiden varit hafva, och tag dig före att fråga deras fäder;
Ty vi äre såsom i går komne, och vete intet; vårt lif är en skugge på jordene.
De skola lära dig, och säga dig det, och gifva sitt tal före utaf sitt hjerta.
Icke kan säfvet växa, utan det står i vätsko; eller gräs växa utan vatten.
Eljest, medan det än står i blomster, förr än det afhugget varder, förtorkas det, förr än man hö bergar.
Så går allom dem som förgäta Gud, och de skrymtares hopp varder förtappadt;
Ty hans tröst blifver omintet, och hans hopp såsom ett dvergsnät.
Han förlåter sig på sitt hus, och skall dock icke, bestå; han skall hålla sig derintill, och dock icke beständig blifva.
Det grönskas väl förr än solen kommer, och qvistar växa uti dess örtagård;
Dess säd står tjock vid källor, och dess hus på stenar.
Men när han uppsluker honom af sitt rum, ställer han sig emot honom, såsom han kände honom intet.
Si, detta är fröjden i dess väsende; och annor växa upp igen af stoftet.
Derföre, si, att Gud icke förkastar de goda, och icke uppehåller de ondas hand;
Tilldess din mun varder full med löje, och dine läppar fulle med fröjd.
Men de, som dig hata, skola komma på skam, och de ogudaktigas boning skall icke blifva beståndandes.
Job svarade och sade:
Ja, jag vet det fullväl, att så är, att en menniska icke kan bestå rättfärdig för Gud.
Täckes honom träta med honom, så kan han icke svara honom ett emot tusende.
Han är vis och mägtig; hvem hafver det dock gått väl af, som sig hafver satt emot honom?
Han försätter bergen, förr än de det förnimma; hvilka han i sine vrede omkastar.
Han rörer jordena af sitt rum, så att hennes pelare bäfva.
Han talar till solena, så går hon intet upp, och han förseglar stjernorna.
Han allena utsträcker himmelen, och går på hafsens vägar.
Han gör Karlavagnen ([på himmelen]) och Orion; sjustjernorna, och de stjernor söderut.
Han gör mägtig ting, som man icke utransaka kan, och under, deruppå intet tal är.
Si, han går framom mig, förr än jag varder det varse; och han förvandlar sig, förr än jag det märker.
Si, om han går hasteliga bort, ho vill hemta honom igen?
Ho vill säga till honom: Hvad gör du?
Han är Gud, hans vrede kan ingen stilla; under honom måste buga sig de stolta herrar.
Huru skulle jag då svara honom, och finna några ord emot honom?
Om jag än rätt hafver, så kan jag dock likväl intet svara honom; utan måste i rättenom bedjas före.
Och om jag än åkallade honom, och han hörde mig; så tror jag dock icke, att han hörer mina röst.
Ty han far öfver mig med storm, och gör mig såren mång utan sak.
Han låter icke min anda vederqvickas, utan gör mig full med bedröfvelse.
Vill man magt, så är han för mägtig; vill man rätten, ho vill vittna med mig?
Om jag säger att jag är rättfärdig, så fördömer han mig dock; är jag from, så för han mig dock till ondan.
Är jag än from, så tör min själ dock intet hålla sig dervid; jag begärer intet mer lefva.
Det är det som jag sagt hafver; han förgör både den goda, och den ogudaktiga.
När han begynner till att slå, så dräper han straxt, och begabbar de oskyldigas frestelse.
Men landet varder gifvet under dens ogudaktigas hand, att han undertrycker dess domare; är det icke så, huru skulle det annars vara.
Mine dagar hafva varit snarare än en löpare; de hafva flytt, och hafva intet godt sett.
De äro förgångne såsom stark skepp; såsom en örn flyger till maten.
När jag tänker: Jag vill glömma bort min klagan; jag vill förvandla mitt ansigte, och vederqvicka mig;
Så fruktar jag mig för all min sveda, vetandes, att du icke låter mig vara oskyldig.
Är jag nu ogudaktig, hvi hafver jag då sådana onyttiga vedermödo?
Om jag än tvådde mig i snö, och gjorde mina händer rena i källo;
Så doppar du mig dock i träck, och min kläder varda mig illa ståndande.
Ty han är icke min like, dem jag svara kunde, att vi måtte både komma för rätten.
Det är ingen, som oss åtskiljer; som sätter sina hand emellan oss båda.
Han tage sitt ris ifrå mig, och låte sin förskräckelse komma ifrå mig;
Att jag må tala, och icke mer torf frukta för honom; ty jag vet mig oskyldig.
Min själ grufvar sig för mitt lif; min klagan vill jag låta fara fort, och tala i mine själs bedröfvelse;
Och säga till Gud: Fördöm mig icke; låt mig få veta, hvarföre du träter med mig.
Hafver du der lust till, att du brukar öfvervåld; och förkastar mig, hvilken dina händer gjort hafva; och låter de ogudaktigas anslag komma till äro?
Hafver du ock då köttslig ögon?
Eller ser du såsom en menniska ser?
Eller är din tid såsom ens menniskos tid; eller din år såsom ens mans år;
Att du frågar efter mina orättfärdighet, och uppsöker mina synd; Ändå du vetst, att jag icke är ogudaktig; ändå det är ingen, som kan fria ifrå dine hand?
Dina händer hafva fliteliga gjort mig, och allansamman beredt mig; och du nedsänker mig så alldeles.
Tänk dock uppå, att du hafver gjort mig af ler, och skall åter låta mig komma till jord igen.
Hafver du icke molkat mig såsom mjölk, och låtit mig ystas såsom ost?
Du hafver klädt mig uti hud och kött; med ben och senor hafver du sammanfogat mig.
Lif och välgerning hafver du gjort mig, och ditt uppseende bevarar min anda.
Och ändå att du fördöljer sådana i ditt hjerta, så vet jag dock likväl, att du kommer det ihåg.
Om jag syndar, så märker du det straxt, och låter mina missgerning icke vara ostraffad.
Är jag ogudaktig, så är mig ve; är jag rättfärdig, så tör jag likväl icke upplyfta mitt hufvud, som den der full är med föraktelse, och ser mina eländhet;
Och såsom ett upprest lejon jagar du mig, och handlar åter grufveliga med mig.
Du förnyar din vittne emot mig, och gör dina vrede mycken öfver mig; mig plågar det ena öfver det andra.
Hvi hafver du låtit mig komma utaf moderlifvet?
att jag dock hade varit förgjord, att intet öga hade sett mig;
Så vore jag, såsom den der intet hafver varit till, buren ifrå moderlifvet till grafvena.
Vill då icke mitt korta lif hafva en ända?
Vill du icke låta af mig, att jag något litet måtte vederqvickas;
Förr än jag går bort, och kommer intet igen, nämliga i mörkrens och töcknones land?
Det ett land är, hvilkets ljus är tjocka mörkret, och der som ingen skickelighet är; der skenet är såsom en töckna.
Då svarade Zophar af Naema, och sade:
När en hafver länge talat, måste han ock icke höra?
Eller skall en sqvallrare alltid hafva rätt?
Måste man tiga för dig allena, att du försmäder, och ingen skall genhöfta dig?
Du säger: Min lärdom är ren, och klar är jag för din ögon.
att Gud talade med dig, och uppläte sina läppar;
Och tedde dig hvad han ännu hemliga vet; ty han hade ännu väl mer med dig; på det att du måtte veta, att han icke tänker på alla dina synder.
Menar du, att du vetst så mycket som Gud vet; och vill alltså fullkomliga råkat, såsom den Allsmägtige?
Han är högre än himmelen, hvad vill du göra?
djupare än helvetet, huru kan du kännan?
Längre än jorden, och bredare än hafvet.
Om han all ting omvände eller fördolde, eller kastade dem i en hop, ho vill förmena honom det?
Han känner de fåfängeliga män, och ser odygdena, och skulle han icke förståt?
En fåfängelig man högmodas, och en född menniska vill vara såsom en ung vildåsne.
Hade du ställt ditt hjerta ([till Gud]), och uppräckt dina händer till honom;
Hade du långt ifrå dig bortkastat missgerningena, som är i din hand, att ingen orätt hade bott i dine hyddo; Så måtte du upplyft ditt ansigte utan last, och vorde fast ståndandes, och intet fruktandes.
Så vorde du ock förgätandes uselhetena, och såsom det vattnet, som framlupet är, komme du det icke ihåg;
Och din lifstid vorde uppgångandes såsom en middag, och vorde skinandes såsom en morgon.
Och du måtte förtrösta dig, att hopp vore på färde; och vorde med rolighet kommandes i grafvena.
Och du skulle lägga dig, och ingen skulle rädda dig; och månge skulle knekta dig.
Men de ogudaktigas ögon skola försmäkta, och skola icke undkomma kunna; ty deras hopp skall fela deras själ.
Då svarade Job, och sade:
Ja, I ären rätte männerna; med eder blifver visheten död.
Jag hafver så väl ett hjerta som I, och är icke ringare än I; och ho är den som sådana icke vet?
Den som af sin nästa begabbad varder, han må åkalla Gud, han varder honom hörandes: Den rättfärdige och fromme måste varda begabbad;
Och är dem rikom såsom en lampa, föraktad i deras hjerta, dock tillredd, att de skola deruppå stöta fötterna.
Röfvarenas hyddor hafva nog, och de rasa dristeliga emot Gud; ändå att Gud hafver gifvit dem det i deras händer.
Fråga dock djuren, de skola lärat dig, och foglarna under himmelen, de skola sägat dig;
Eller tala med jordene, och hon skall lärat dig, och fiskarna i hafvet skola förkunnat dig.
Ho är den som allt sådant icke vet, att Herrans hand hafver det gjort;
Att i hans hand är alles dess själ, som lefvandes är, och alla menniskors kötts ande?
Profvar icke örat talet, och munnen smakar maten?
Ja, när fäderna är vishet, och förstånd när de gamla.
När honom är vishet och magt, råd och förstånd.
Si, när han bryter neder, så hjelper intet bygga; när han någon innelycker, så kan ingen utsläppa.
Si, när han förhåller vattnet, så torkas allt, och när han släpper det löst, så omstörter det landet.
Han är stark, och går det igenom; hans är den som villo far; så ock den som förförer.
Han förer de kloka såsom ett rof, och gör domarena galna.
Han förlossar utu Konungars tvång, och binder med ett bälte deras länder.
Presterna förer han såsom ett rof, och de fasta låter han fela.
Han bortvänder de sannfärdigas läppar, och de gamlas seder tager han bort.
Han utgjuter föraktelse på Förstarna, och gör de mägtigas förbund löst.
Han öppnar de mörka grund, och förer mörkret ut i ljuset.
Han gör somliga till stort folk, och gör dem åter till intet; han utsprider ett folk, och fördrifver det åter.
Han förvänder hjertat i öfverstarna för folket i landena, och låter dem fara ville i vildmarkene, der ingen väg är;
Att de famla i mörkret utan ljus, och förvillar dem såsom de druckna.
Si, allt detta hafver mitt öga sett, och mitt öra hört, och hafver det förstått.
Det I veten, det vet jag ock, och är intet ringare än I;
Dock vill jag tala om den Allsmägtiga, och hafver vilja till att träta med Gud.
Ty I uttyden det falskeliga, och ären alle onyttige läkare.
att I kunden tiga, så vorden I vise.
Hörer dock mitt straff, och akter på sakena, der jag talar om.
Viljen I försvara Gud med orätt; och för honom bruka svek?
Viljen I anse hans person?
Viljen I gifva eder i försvar för Gud?
Skall det ock blifva eder väl gångandes, då han skall döma eder?
Menen I, att I skolen gäcka honom, såsom man gäckar ena mennisko?
Han varder eder straffandes, om I hemliga ansen personen.
Månn han icke förskräcka eder, när han kommer fram?
Och hans fruktan varder fallandes öfver eder.