Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Jag har litet svårt att komma fram med det.
Men fram ska det.
Du ska tala vid änkan.
Du är splitter galen.
Du ska tala vid änkan, säger jag.
Säg henne, att jag är en karl, som kan köra ett par oxar.
Ja, det kan jag väl alltid säga.
Hugga timmer kan jag och gå i jorden.
Och vara ett kvinnfolk till lags, det kan jag nog också.
(Karl Johan ser på honom.)
Ja, titta du, så mycket du orkar.
Men så mycket du vet det – det ska fan gå här och vara dräng längre.
(I detsamma höres Lenas röst utanför, som sjunger):
»Mina getter gå i skogen
gnaga barken af trän.
Kommer ulfven öfver bergen,
så slår jag’en ihjäl.»
Skynda dig nu, Jonas.
Är det hon, som kommer?
Det angår dig inte.
(Lena kommer från vänster.
Hon bär en mjölkspann.)
Ja så, är det på det viset.
– Ja, adjö med dig då, Karl Johan.
– Men det säger jag dig, att får du den gubben till svärfar – Nej, se god kväll Lena!
(Ut till vänster nära fonden.)
KARL JOHAN.
LENA.
Det var då ett spektakel också, att han skulle få se mig.
Vet han mer, än att du går och mjölkar i skogen?
Nu ljuger du, Kalle.
Sa’ du honom inte nå’nting?
Inte ett enda ord.
Han sa’ själf ...
Och du neka inte?
Herre jössus!
Och jag, som sprang ifrån far och mor för att få träffa dig bara en litan momang.
Och nu möter han dom.
Jag blir rent olycklig för far.
Han slår ihjäl mig.
Du ska tala vid gubben, Lena, så ta’r han nog reson.
Så han står där och morrar!
Tror han, att jag har kommit för att gräla?
(går fram och tar henne om lifvet).
Skynda dig då, innan gubben kommer!
Skynda mig!
Stå inte där och sjåpa dig längre.
(Kysser henne.)
Är du säker på, att det var det, jag mente?
(Kysser henne en gång till.)
(sliter sig lös).
Stopp nu!
Annars får de se oss.
Hvad det ändå är tyst och bra här i skogen.
(Sätter sig på marken.)
(sätter sig bredvid henne).
När inte gamla gubbar är ute och går, ja.
Men kan du säga mig, hvarför din far och min far ska vara ovänner?
Det är inte godt att räkna ut’et.
Men ovänner har de nu varit, så länge jag kan minnas.
Det ginge ändå an, om de bara trätte, när de kommer ihop.
Men de slåss också – och det så hårtapparna ryker om’et.
Annars vore det då riktigt bra, om vi kunde komma ihop.
(lugnt).
Ja, nog vore det det.
Ja, för här går råmärket mellan din fars och mins.
Torpena är nog, så att hvar för sig kan dra’ sig fram.
Min far har då lagt undan båd’ ett och annat, det vet jag.
Det har min med, om jag ska tala om’et.
Och tänk, hvad det skulle bli bra, om vi finge slå ihop torpena.
Om vi talte väl vid brukspatron, så ginge han nog in på det.
Då skulle det allt vara jag, som talte väl vid honom då.
Ja, för så fort han kommer hem till vårt, så ta’r han mig om lifvet och kniper mig i kinderna, och så säger han –
Hvad säger han?
»Förbannad sötunge!» säger han.
Nej, hör du, Lena.
Hvad i allan da’r skulle det göra?
Om vi kan få torpet för så litet.
Men jag tycker inte om’et ändå.
Hör nu, Karl Johan, gör mig inte galen!
Vill du, att jag ska börja på och tala om Anna?
Du tror då också på allt, hvad folk pratar.
Du vill inte kännas ve’t nu, förstås.
Men jag vet allt, hvad jag vet.
Och jag vet fler.
Fler?
Vill du, att jag ska räkna upp alla dina fästemör?
– Jag tror ibland, att jag är tokig, som bryr mig om dig.
Ja, man är tokig i ungdomen, heter det.
När far och mor ändå aldrig går in på’t.
Det står i bibeln att man skall lyda sina föräldrar.
När de inte är allt för tokiga, ja.
– Men hvad träter gubbarna om?
Ja, det är ju om den här gärd’sgård’n, som ingen vill bygga, men bägge vill ha bygd.
Äh, det räcker inte.
Ja, och så är det din far, som säger, att min mor tjufmjölkar era kor.
Har du sett det, du?
Nej, sett’et har jag inte.
Men jag tror’t.
Det är vackert, att tro utan att se.
Men jag vet, att min far är arg på din far, därför att era röda kor får svarta kalfvar.
Det kan inte min far rå för.
Om du bara kunde få far din att skaffa sig en egen tjur ...
Om du kunde vänja mor din af med att tjufmjölka andras kor ...
Ja, om du kunde lära gamla hundar att sitta ...
(lyssnar).
Hör du Lena du, det låter, som om nå’n kom bort ifrån erat.
(upp).
Ett sån’t elände!
Tänk om de fick se mig.
(pekar på kolarkojan).
Gå in där, så ser dig ingen.
Dit in – jo, det vore snyggt.
Jag ska nog prata med gamlingarna, så vi blir sams.
Ja, när sten flyter, och paddor klifver i tra’n.
(Man hör Lars Anders’ röst:
Lena!)
Stanna hos mig då!
Nå’ngång ska de alltid få se oss.
Du är tokig, Karl Johan.
(In i kojan.)
Tredje scenen.
LARS ANDERS. BRITA STINA komma i lifligt samtal.
Låtsa ej se KARL JOHAN.
God kväll vackert.
Lars Anders
(bistert).
God kväll.
(Brita Stina svarar inte.)
Det var farligt, hvad
I har hastverk.
Brita Stina.
Ja, en får allt ligga i, om en ska hinna göra något innan kvällen.
Har I sett far min?
Jag har inte titta’t efter honom.
Lars Anders.
Kom nu, Brita Stina.
Nej, men jag tål inte, att den där pojken står och säger mig elakheter.
För han fråga efter gubben, bara för att reta mig, det vet jag.
Jag frågte inte er.
Jag frågte Lars Anders.
Tål du, att han står och säger mig den ena otidigheten efter den andra.
Vi vet allt, hvad vi vet för resten.
Nu ska
I vara beskedliga och inte börja med det gamla igen.
Vi behöfver inte börja med något gammalt.
För vi har allt nog utaf det, som är nytt.
Och du behöfver inte skälla mig för gammal.
Hör nu, mor!
Det har jag ju aldrig sagt –
Nej, det sa’ han inte.
Sa’ han inte?
Jag måtte väl själf höra, hvad han sa’.
(Till Karl Johan.)
För räxten så behöfver jag inte vara mor för dig.
Karolina har kallat sig för madam i alla tider, och jag måtte väl kunna vara likaså god som hon.
Kom ihåg, att jag sa’ det.
Det är I också.
Har jag sagt annat?
Hör du, så han står och gör sig till.
Men när jag tänker på, hvad jag har sett i dag, så är det så, jag inte kan hålla mig längre.
(Knyter näfven åt höger)
Det är ett fint folk de där Jan Anders.
Gud straffe mig, borde de inte stämmas för tinget.
Nej, hör I, skäll I på mig, men låt far min vara i fred.
Tror du inte, jag har sett den nye svarte kalfven I har fått.
(hugger in).
Vi mötte’n i skogen.
Nej, men hör I, ska vi nu börja på med det igen?
Han gick med den röda kon, och han var svart, hör du, svart som min egenhändiga tjur.
Han må vara så svart som faen, det rör mig inte.
Brita Stina
(vill svara).
Tyst du, Brita Stina!
Ja så, det rör inte dig!
Ja, men mig rör det.
Kan du säga mig, hur det kommer till, att era röda kor alltid får svarta kalfvar.
Jo, det kommer an på, att det inte finns någon gärdsgård.
Och nu har
I och far min hållit på i tio års tid och trätt om, hvem som skulle bygga den gärd’sgård’n.
Och det har ni trätt om i alla dessa tio år, utan att det har bli’t något af, precis som två hundar, som skäller från hvar sin hundkoja.
Tål du det, Lars Anders?
Och därför får kreaturen ränna om hvarandra, så att en får sätta märken på dem för att kunna skilja dem åt.
Min far rår inte för, att hans kor får kalfvar efter eran tjur.
Men I rår för, att I mjölkar korna, hvar
I träffar dem, och hvilka I träffar!
I vet det.
Säger du, att jag mjölkar far dins kor?
Ja, det säger jag.
Och det står jag vid.
Men jag säger, att det är en evig osanning.
Förr vill jag dö på fläcken och måtte det vara mitt sista ord, om jag nå’nsin har tagit så mycket som ett kvarter mjölk utaf erat.
Du har alltid varit oppkäftig, pojke.
Men akta du dig, så inte jag ta’r och knäpper högfärden ur dig en vacker dag.
Skrattar du?
(trär händerna i byxfickorna).
Men vänta I, till dess att far min ta’r undantag.
Då kanske
I får mig att nappas med.
Och det blir värre!
(Går och sysslar med milan, försvinner långsamt i kulissen.)
Fjärde scenen.
LARS ANDERS. BRITA STINA.
En så’n satans pojke.
Hvad skulle du bråka me’n för?
Var det jag?
Kan du säga, att det var jag?
Det var ju du, som ville flyga på’n.
Ja, men det var du, som börja.
Jag tål inte te bli arg nu längre.
Jag får ondt af’et.
När jag tänker på den där kalfven – som egentligen är vår –
Tjufmjölka, sa’ han!
Hör du, Lars Anders!
Hur många kalfvar är det då egentligen, som de har fått efter våran tjur under de här årena?
Låt mig se – det är väl minst tio stycken.
Tio?
Säg tjugu.
Femton teminstingen.
Och så bråkar han, för att jag mjölkar en ko allt emellan.
Jag undrar just, hur många kannor mjölk det går åt för att betala en kalf.
Det är väl minst hundra kannor.
Då har vi mycket ogjordt Lars Anders.
Nu går vi.
Och hittar jag några af Jan Anders’ kor i kväll, så är det jag, som mjölkar dem.
Rätt ska vara rätt, hur de vänder’t.
Ta’ mig fan, är det inte sant.
(Ut till höger.)
Femte scenen.
(kommer ut ur kolkojan).
Tänk, att mor min tjufmjölkar!
Och hon som har svurit så heligt – (Ropar.)
Karl Johan!
(utanför).
Kom hit, vet jag, så jag får tala med dig.
Jag var tvungen att se om milan ett tag.
Jo, nu redde du dig bra.
Jag försökte ju tala reson vid dem.
Reson?
Skällde gjorde du.
Och det som en bandhund ändå.
Tror du inte, jag hörde hvart enda ord där inne?
Nej, det skulle ha varit jag, som hade träffat dina föräldrar.
Då skulle du ha fått se.
Hur skulle du ha gjort då?
Jag skulle ha lagt hufvud på sned och sett så blid ut.
Och så skulle jag ha sagt!
God afton mor Karolina.
Det är ett för vackert väder, I är ute och går i i dag, skulle jag ha sagt.
Och hvad tror du hon skulle svarat då?
Ja, det är då riktigt sant, lilla Lena, skulle hon ha sagt.
Och så skulle jag ha tagit Jan Anders i hand och sett på honom se så här – och så skulle jag ha sagt, att jag hade hört, att han fått in skörden före alla andra.
Ja, men om han då hade blängt på dig och bedt dig dra’ åt helsinge, hvad skulle du då ha svarat?
Då skulle jag ha låtsat, som om jag ingenting hört.
Och så skulle jag ha gjort mig så söt och rar i mun och frågat efter hur Karolinas katt mår.
För det är det raraste, hon vet på hela jorden.
Men inte skulle jag ha varit så dum som du och frågat efter far min för att reta honom.
Nå, hvad skulle du ha gjort mer då?
Jo, se’n skulle jag ha sagt som så, att min far och min mor har alltid varit bra otäcka, emot er, skulle jag ha sagt.
Men det är nu så gammalt, skulle jag ha sagt, så det bryr jag mig inte om längre.
Men jag har alltid stått på eran sida.
För det vet jag då, att Jan Anders det är en rejel karl, så han kan aldrig vara så svår, som far min säger, och mor Karolina, hon är då en så finurlig gumma, så det kan aldrig vara rätt, hvad mor min brukar skylla henne för.
Och hvad tror du, gubben då skulle ha sagt?
Jo, han skulle ha slagit mig i hand och sagt:
Du är en hederlig flicka, Lena!
Och kunde Karl Johan få en så’n jänta te gifta sig med, då vore han väl försörjd.
Och mor min då?
Hon skulle gråta så vackert, så hon finge ta’ till kjolfliken för att torka sig i ögona, och så skulle hon säga:
Gud signe dig, barn, hvad du talar grant.
Ja, det är, som jag alltid har sagt:
Det är synd, att du inte har bli’t opplärd till präst.
För tala, det kan du.
Ja, men det kan inte du.
Och därför lät du far och mor gå ifrån dig mycket argare än de var förut.
(Lyssnar.)
Tyst, det kommer nå’n.
(tittar utåt).
Det är far min, som klifver förut, och mor min springer efter.
Det var farligt, hvad de har brådtom.
De kommer hit.
Nu kan du få tala vid dem, om du vill, får vi se, hvad konster du kan.
Jössus, nej, Karl Johan, inte i dag.
Prata, det kan du.
Men plocka potatis, se’n det är mörkt, det kan du inte.
Gå du!
Jag ska nog visa dig, hvad jag kan.
Skynda dig bara.
(in i kojan).
Då blir det allt sju torsdagar i en vecka.
Sjette scenen.
JAN ANDERS.
KAROLINA.
(tar mjölkbunken, går framåt, som om hon af en händelse mötte de andra).
Nej, se god afton.
Det var rart möte.
Jan Anders.
Jo, det var rart.
Det måtte väl vara rart att möta så godt folk.
Karolina.
Nej, nu går skammen på torra landet.
Vet du, hvad mor din höll på med, nyss när jag kom och gick genom skogen?
Hon är en tjufkona.
Och far din en rackargubbe.
Vet ni då ingen lefvande skam?
(Karl Johan tittar fram ur kolarkojan och skrattar.)
Skam?
Hon talar om skam?
Ja, där godt folk är, kommer godt folk efter, plägar de säga.
Och äpplet faller inte långt ifrån trädet.
Här kommer jag och ska gå fram genom min egenhändiga skog, och Karolina ska gå och mjölka –
Och jag hade mjölkämbaret på armen, och gubben och jag bar sån på en stång.
Och då får jag höra en så’n underlig låt, precis som ett stönande.
Och när jag tittar bort åt busken –
(bryter af). – så får vi se Bläsan, som nyss har kalfvat.
Far din höll’na i horna och mor din mjölka’na så mjölken stod som ett stridregn midt i stäfvan.
Och då tog jag till och skrika så mycket jag orka:
Kosyta, Kosyta, Kosyta.
Jan Anders
(likaså).
Och kon tog ett flöj, så att horna höll på att ränna ut ögona på gubbstuten far din, och mor din, den leda käringen, dratt baklänges, så att mjölken skvalade öfver ansiktet på’na.
Ja, så arg jag var, kunde jag inte annat än skratta.
Och de rände genom skogen som tjufvar, när länsman är efter dem.
Och hade jag haft en bössa med salt, så hade jag skjutit efter dem.
Jäkeln andrumma mig, hade jag inte det.
(som hela tiden stått och kippat efter andan, för att hon inte kunde få ett ord med).
Du, din sjåe, skulle ha skjutit på far min!
Ja, på mor din med, om jag bara hade haft dubbelbössa.
I tror inte, att jag vet, hvarför
I är så arga på far min?
Jo ni, jag vet det.
Och jag kan tala om’et också om jag vill.
Hvad säger hon?
Vet du af, att du talar till gammalt folk?
(sätter stäfvan ifrån sig).
Minns ni, när ni var statare på herrgå’n och bodde i samma stuga som vi?
Jag var inte större då än som så.
Men jag minns’et ändå, som det var i går.
För vi hade hvar sin drickestunna som vi skulle samsas om, och de stod i källarsvalen.
Och för hvar eviga dag kom mor min och sa’:
Jag kan inte begripa, sa’ hon, att vån dricka tar slut så fort, och deras räcker mycket längre.
Minns I det?
Vi åt ändå i samma kök.
Och en dag hade mor min varit först ute efter dricka, och då passa hon på och fäste en knappnål under svickan till drickestunna.
Och så gick I, Karolina, ut och kom tillbakers med halfstopet fullt åf dricka.
Och Jan Anders skulle ta’t till munnen.
Men som han drack, så blef han så ful i syna som en kalkon.
För han hade satt knappnålen i halsen.
Och se’n dess har
I varit som vargar efter oss.
I har knuffat mig, när jag var liten, och skurit åf seldonen på hästen.
I har sparkat våran katt och plockat bränsle i vår skog.
I har gjort allt ondt, som finns på jorden för att äta ut oss och skämma oss inför andra människor.
Och nu kommer
I och ljuger ihop det här sista också.
Jag vet nog, hvem som är tjufkona, och hvem som skulle ha länsman på sig, och hvem som skulle skjutas med salt.
Men jag säger’t inte.
För det är jag för god till.
Men så mycket kan jag säga, att inte är de långt borta.
(Ut till vänster.)
Sjunde scenen.
Utom LENA.
Det var dalern till käft, som det sitter på den tösen.
Hon är mor sin opp i dagen.
Å ja, fadern kan också, när han sätter till.
Inte minns hon den där historien med drickestunna.
Det är en evig osanning.
Det har moran satt i henne.
Ja, eller faren.
Hör du, hon kalla mig för sjåe.
Ja, och mig för tjufkona.
Mun gick på’na, så en fick inte fram ett ord.
Men hade jag’na här nu, så vet jag nog, hvad jag skulle säga’na.
Det där om tjufmjölkningen fick ho i alla fal i sig.
Men hvar i alla’n da’r är Karl Johan?
Ja, hvar är Karl Johan?
(ropar).
(kommer ut).
Gu’ kväll!
Hvad i hela världen?
Är du där?
Jag har hört alltihop.
I behöfver inte tala om nå’nting.
Det är te ta’ emot för gammalt folk.
I var två mot en.
Men jag tyckte, ho redde sig bra ändå.
Henne ta’r en inte, där en släpper’na, inte.
Var det rätt, att hon bruka så’na ord om mor din?
Och om mig se’n?
Rätt eller inte, men bra var det.
Bra eller inte.
Men se, nu ska du hjälpa mig, pojke.
För Lars Anders ska den här vägen fram.
Jag tänker vänta här, till han kommer.
Och när han kommer, ska jag ge honom.
Brita Stina ska jag åta’ mig ensam.
(tittar rätt fram, spottar).
Nej, se det gör jag då rakt inte.
Gör du inte, hvad jag säger?
Inte den här gången.
Ska du inte hedra fader och moder?
Jag har gått och läst, så det behöfver jag inte.
Ja, vill du inte hjälpa mig, så ska jag reda mig själf.
(ut till vänster, nära fonden).
Ja, det får I göra, som I vill och tycker.
Kom du, mor!
(De gömma sig till vänster bakom några enbuskar.)
De kan inte dröja länge.
Du ska bara inte slå honom, så han ta’r skada af’et.
Jag ska slå honom, så han minns’et och känner’et.
Åttonde scenen.
LARS ANDERS. BRITA STINA
(från höger).
(beväpnad med en gärdsgårdsstör).
Det var dumt, säger jag, att han skulle få si’t.
Då har han alltid det te prata om.
Han må prata, tills tänderna ramlar ur mun på’n.
Och käringen med.
Det skadar ingen.
Akta dig, Jan Anders.
Han har en påk.
Har I fått tvättat af er tjufmjölken än?
Jaså, I sitter där och lurar bak busken som Adam i paradiset.
Ja, vi är ute på jakt efter tjufvar.
Ja, si när en är en latrygg, så får en skaffa sig födan, så godt en kan.
Det smakte allt mums, du, den tiden när du hölls och häfde i dig ur min drickestunna.
Minns du, när din räliga unge sprang och skrämde hönsena till skogen för mig, så att räfven tog dem?
Den räfven var nog ingen annan än du, med ditt falska räfvatryne.
Allt det Gud ger, är godt, utom en elak käring, plär de säga.
Och du, Lars Anders, du har allt fått veta, att du lefver.
Fan visste inte, hvad helvete var, förrän han var gift, du.
Det tror jag passar på Jan Anders.
När David blef gammal, sjöng han psalmer, säger de också.
Men nog minns jag, hvad du sjöng för visor förr i världen.
Det var en bra påk, du har tagit med dig, Lars Anders.
Den onde kan inte gömma klorna.
Och jag såg nog, hvad du gick och tänkte på.
Men jag träffar dig nog utan påk, hvad det lider.
Och då kanske jag har hunnit skaffa mig en.
(kommer tillbaka, stannar och skrattar tyst).
Jag vill inte ge dig nu, efter jag ser, att du har tagit pojken till hjälp.
Men vi träffas.
Kom, Brita Stina.
(Falsk sortie.)
Kom öfver till vårt en gång, så ska du få se, om vi inte kan sätta lus i skinnpälsen på dig.
(tillbaka).
Tag pojken med dig, så ska vi se, om det inte kan bli ett par till öfvers åt honom också.
(Båda ut.)
(gapskrattar).
(förnöjd).
Nu var de allt något till rasande.
Ja, men stryk fick de inte ändå.
Nej, inte den här gången –
Men när han ingen påk har, ja.
Kom, Jan Anders.
Pojken håller ju med dom där utbölingarna.
Ungdomen är på det viset, nu för tiden.
(Båda ut till höger.)
Nionde scenen.
(ropar efter dem).
Den onde brasar aldrig så hett om morgon, så att det inte hinner svalna innan kvällen.
Nu har de haft sig ett nappatag igen.
Ja, det är säkert, att om inte gubben och gumman hade Lars Anderses att träta med, skulle de dö utaf ledsnad inom året.
Nej, nu får man hålla sig vaken och titta till milan.
Jag tror, det har redan börjat att mörka.
Jonas ska väl vara här snart.
(Lägger sig ned, sjunger.)
Mel.:
Det satt en fågel på en kvist,
han sjöng om paradiset.
Han sjöng om kärleks argan list
och ängelen med riset.
Han sjöng om Adam och hans fru,
han sjunger än, han sjunger nu:
Ack, om jag hade det som Adam.
(kommer från vänster).
(störtar häftigt fram).
Nej, se Lena!
Hvad i allan da’r!
Kommer du till mig så här på kvällskvisten?
Jag glömde mjölkspannen.
Jag trodde, du kom för att hålla mig sällskap.
Nej, det gjorde jag då rakt inte.
Hör du Lena, du?
Det gick inte, som du tänkte, när du träffade far min och mor min?
(tar spannen).
Nej, det gjorde inte det.
(vill ta ifrån henne spannen).
Stanna nu här hos mig, bara en liten stund.
(lidelsefullt).
Här är det ingen, som ser oss.
Det blir månsken i kväll.
Och då är det så rart här ute i skogen.
Ja, om du så väntade, tills det blef månsken i skallen på dig, så kommer jag ändå inte.
Hvad sa’ du, Lena?
Tror du, jag bryr mig om en karl, som låter mig stå här och bli nedskälld, som om jag vore den värsta tattaretös.
Du sa’ ju, att jag bara skulle låta dig hållas.
(sätter ifrån sig spannen igen).
Ja, men jag sa’ inte, att du skulle låta dom hållas.
De kom ju öfver mig både med likt och olikt.
Men jag gaf dem ändå, så de minns det.
Och mer ska de få, när jag träffar dem härnäst.
Nog har jag hört, att kvinnor har långt hår, men bara litet förstånd.
Men aldrig hade jag ändå trott, att du skulle skylla mig för hvad far min gör dig.
Jag vill inte ha en svärfar, som kommer och kallar mig vid öknamn, det ska jag säga dig.
Och alltihop, som har varit, kommer ifrån den där otäcka käringen, mor din, och hennes usla drickestunna.
Och jag vill aldrig skala potatis i lag med henne.
Det kan du sätta dig på.
Nu ska du inte surra för det där, Lena!
Ska vi nu skiljas som ovänner för föräldrarnas skull?
Jaså, du menar, att jag inte ska surra?
Jo du, myggan är ett litet djur.
Men hon för ändå väsen, när hon kommer i örat.
Och jag ska allt surra ur mig, hvad jag har att säga.
För nu är jag inte god längre.
(byter om ton).
Ja, då ångrar jag, att jag inte hjälpte min far te’ klå din.
Hvad sa’ du?
Han kom här och skulle lägga sig i försåt och ville, jag skulle hjälpa honom.
Men jag sa’, att det ville inte jag vara med om.
Sa’ du?
Ja, det gjorde jag, Lena.
Och det var för din skull.
Far min hade allt varit karl att reda sig både för dig och far din.
Försök, nästa gång ni träffas, får vi se, om du sätter näsan i vädret efter den kalabaliken.
(Tar spannen och vill gå.)
Ska det vara slut nu oss emellan?
Ja, jag tänker det.
För när den ena inte vill, så lär det inte bli något af med brölloppet.
Och du, som tog mig så ärligt i hand på det, att vi skulle hålla ihop in i bleka döden.
Ja, en har händerna te ta’ i hand med – och fötterna te springa ifrån hvarandra.
Och nu tänker jag begagna fötterna.
Var du glad, att jag inte ta’r till näfven den här gången.
För då skulle det smälla.
(Ut.
Månen har gått upp.)
Tionde scenen.
KARL JOHAN (kastar sig framstupa med ett utbrott af vild smärta.)
JONAS.
(möter Lena).
Nej, se god kväll, Lena.
(för sig).
Kvinnor och läder ska en inte köpa vid ljus.
God kväll, Karl Johan.
Det var farligt, hvad Lena hade brådt!
Ja, hon hade visst det.
Har hon varit här hela tiden?
Nej – hon har gått till och ifrån.
I det här granna månskenet.
Håll truten på dig.
Är det något galet?
Nej vars – det är bara slut.
Nu talar jag inte för dig hos änkan.
För henne behöfver jag själf.
Ja, men då är det ju rakt ute med mig.
Det må vara ute, med hvem det vill.
Ta’ fram pluntan.
För i dag kan jag ta’ mig dalern förtjäna en sup.
Det inre af Lars Anders stuga.
Ett stort kök med ett från åskådaren något snedt perspektiv.
Det är inredt i vanlig uplands- eller skärgårdsstil med liggsoffa, fällbord, trästolar, huggkubbe, brödspett i taket och så vidare.
Dessutom en väggfast, gammaldags säng med förhängen.
Till höger ingångsdörren, till vänster en mindre dörr, ledande till kammaren.
I fonden i vänstra hörnet en stor spisel, där eld är uppgjord.
I fonden fönster, hvarigenom man i aktens början ser snöyran utanför, hvilket också bör synas, så ofta någon går i den yttre dörren.
(När ridån går upp, ligger LARS ANDERS i sängen, gardinerna äro fördragna.
JONAS ligger på den bäddade liggsoffan.
Båda sofva.
LENA sysslar framme vid spiseln.
BRITA STINA kommer från höger.
Hon är klädd i utekläder med schal om hufvudet och vattenok på axlarna, som hon inkommen aftager, medan hon stampar snön af fötterna.)
Gud hjälpe mig, ligger inte bägge karslokarna och dra’r sig på blanka da’n.
Det snöar därute, så en kan knappt ta’ sig fram.
På vägen till lad’gård’n är det så tjockt med snö, så en näppe orkar klifva där, och brunnen är öfversnöad, så en kan inte se, hvad han är gjord af.
Hvad är det åt pojken?
Svarar han inte?
Han sofver, vet jag.
Far, han har sofvit allt se’n midda’n, det vet
I allt, och I hade knappt satt näsan utom dörr’n, förrän Jonas började snarka, som om han låge i drängkammarn.
Ja, då ska vi se, om han inte ska vakna.
– Jonas.
Jo pytt! sa’
Pelle till kungen.
Vill du vakna, din döfnicke! (Ruskar honom.)
Jonas!
(sömndrucken).
Jo, det är om det, att du inte ska ligga och sofva på blanka da’n, så att jag inte kan få opp så mycket som en skopa vatten en gång.
Rätta dig efter det, du.
(sätter sig upp).
Kan I inte ta’ vatten ur sjön då?
För det är så halt på backen dit ner, så en får hasa sig utför, när en ska ner, och krypa på knäna och skjuta vattebyttera framför sig, när en ska uppför.
Ja, då kan
I ta snö i bytta och tina opp’et vid spiseln.
(Lägger sig, vänder sig åt väggen och sofver igen.)
Hvad var det, jag sa’ nittinie om vår’n?
Så där har han legat nu alltse’n midda’n.
(vänder sig mot sängen).
Lata herrar har tröga drängar, säger de.
Men vi ska väl se, om vi inte kan få latmasken ur kroppen på’n i alla fall.
(Ropar.)
Lars Anders!
Då får I allt ropa två gånger.
(tar en vedklabb, som hon kastar i sängbrädet).
Vänta mig!