Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Med fäsladt afseende å dessa betänkligheter och erkännande vigten af dem har, för att undanrödja betänkligheterna, men i öfrigt göra min ofvan antydda åsigt gällande, jag inom Utskottet yrkat att, i stället för 57 § i Utskottets förslag, §:n skulle erhålla denna lydelse: ‘Sätter sig fånge eller häktad person tili motvärn emot fångvaktare eller annan, som honom från rymningen hindra vill, eller emot föreståndare eller uppsyningsman vid straffinrältning eller häkte, då denne honom till ordning inom inrättningen eller häktet hålla skall, eller sätter sig någon, som häktas skall till motvärn emot den, som eger häktningen verkställa eller dervid biträder; då må ock det våld brukas, som till rymningens förekommande, ordningens bibehållande eller häktningens verkställande nödigt är.
Lag samme vare, der annan, än fånge, häktad person eller den, som häktas skall, sätter sig med våld eller hot emot den, som rymningen hindra, ordningen bibehålla eller häktningen verkställa vill.”
Hvarefter i en nästpåföljande § skulle stadgas: ”Rymmer fånge, då han utom fängelset till arbete hålles; vare ock lag, som i 57 § sägs, ändå att han sig till motvärn ej sätter.
Rymmer eljest fånge eller häktad person; då må ock det våld brukas, som till rymningens hindrande nödigt är, der ej svårare skada än i 14 § sägs genom våldet uppkommer.* § 73.
1 denna § omförmäles i hvilka läll åtal för brott enligt ifrågakomne författning ej må af allmän åklagare lå ega rum.
— Härvid har jag ansett, i likhet med hvad Lag-beredningen föreslagit och Högsta
Domstolen hemställt, någon inskränkning böra göras i allmän åklagares rätt att åtala förgripelser af barn emot föräldrar eller andre skyldemän i rätt uppstigande led; och ehuru för bibehållande af vördnadsbandet emellan barn och föräldrar samt med afseende å det förargelseväckande och för samhälls ordningen vådliga exemplet deraf alt en fader kunde komma att bära ett lyte, tilldelad t honom af en derför ej straffad son, betänkligheter hos mig uppstått alt låta åtalet af ett sådant brott bero af en öfverseende, måhända ytterligare misshandling fruktande Lag-Utskottets Betänkande N:o 20. 61 och frid och försoning åter blifvit rådande inom familjen, vore den felaktiges ryckande derutur och bortsläpande i fängelse icke annat än en ytterligare kränkning af familjens helgd och straffet drabbade ofta lika tungt föräldrarna som barnet.
I enlighet med dessa åsigter har jag derföre inom Utskottet föreslagit ett tillägg till l-.sta mom. i denna § så lydande: ”Lag samma vare om sådan förbrytelse som i 14 och 39 §§ sägs, del den skett emot skyldeman i rätt uppstigande led.”
Dervid har jag icke förbisett den inkonseqvens, som skulle uppstå i lagstiftningen, derest allmän åklagare fortfarande blefve berättigad att åtala smädeord af barn emot föräldrar —• ett ämne, som icke utgör föremål för detta betänkande; men jag anser mig i anledning deraf böra erinra att i händelse milt i nu förevarande hänseende framställda förslag blifver Rikets Ständers beslut, en likartad inskränkning i rättigheten att väcka åtal för smädeord jemväl vid detta riksmöte kan af Rikets Ständer beslutas.” Af Riksdags-fullmägtigen Olof Persson från Gefleborgs län : ”Om jag än hade betänklighet vid att gilla flere delar af ifrågavarande förslag till förordning angående mord, dråp och annan misshandel, så är det dock endast i ett enda afseende jag ansett mig icke kunna underlåta att gifva mina enskilda tankar tillkänna.
Det ar nemligen i fråga om stadgandet i 73 §:n angående hvilka brott, som icke få af allmänna åklagare åtalas.
Enligt så väl Lag-kommiltéens som Lag-beredningens, af Högsta Domstolen, vid granskningen af förevarande förslag, biträdda åsigt, borde våld och ringare misshandel, som omförmälas i 13 och 14 §§, äfven om det skett emot skyldeman i rätt uppstigande led, undantagas från offentligt åtal, derest de ej af målsegande dertill angifvas.
I denna fråga hafva meningarna inom Utskottet varit delade; och vid frågans första behandling beslöt Utskottet, med 8 röster emot 6, den modifikation, att endast de uti 14 § förekommande mindre förbrytelser borde ifrån offentligt åtal undantagas.
Då Utskottets första beslut endast var provisoriskt, så blef, vid betänkandets justering, samma beslut upphäfdt genom votering och den förseglade sedelns öppnande.
Då jag anser, att föräldrar och förfäder, hvilka blifvit i en så ringa grad förfördelade, som 14 § innehåller, böra hafva rättighet att bestämma, huruvida barnen för sitt beteende skola ställas till ansvar inför domstol, samt att allmän åklagare ej borde få intränga i familjen och anställa en för densamma alltid vanhedrande rättegång; så har jag i öfverensstämmelse med hvad ofvannämnda auktoriteter tillstyrkt, och på sätt Utskottet först beslutade, yrkat ett så lydande tillägg till Usta morn. af 73 §: ”Lag samme vare om sådan förbrytelse, som i 14 § sägs, der den skett emot skyldemän i rätt uppstigande led.” Härjemte har Olof Persson tillkännagifvit sig i fråga om 57 § vara af enahanda mening som Herr Kistner.
Af Herr Staaff: ”Jag reserverar mig mot Utskottets förslag i hvad beträffar 57 och 73 §§; åberopande i dessa delar innehållet af Herr Kistners och Riksdags-fullmägtigen Olof Perssons reservationer.’’ Af Riksdags-fullmägtige Mats Pehrsson från Stockholms län och Johannes Nilsson från Göteborgs och Bohus län, hvilka instämt med Olof Persson, äfvensom, beträffande 57 §, med Herr Kistner.
Af Riksdags-fullmägtigen Johan Lekberg från Nerike, hvilken instämt med Herr Olivecrona i fråga om förändringen af 37 § samt med Olof Persson beträffande 73 § af förslaget.
Prot. 1850 & 1860. 7 Sami. i Afd. 8 Haft, 9 STOCKHOLM, tryckt hos Isaac Marcus, 1860.
» Lag-Utskottets Betänkande N:o 21. 1 N:o 21.
Ank. till Exp.-Utsk. den 12 April 1860, kl. 2 e. m.
Betänkande, i anledning af ej mindre Kongl. Maj.is nådiga Proposition med förslag till förordningar, angående dels ändring i gällande bestämmelser om ansvar för den, som träder till eller utsprider villfarande lära, dels och främmande trosbekännare och deras religionsöfning, än äfven enskilda motioner i samma ämnen.
Omförmälde nådiga Proposition, hvilken blifvit af samtliga Riks-Stånden till LagUtskottets behandling öfverlemnad, är af följande lydelse: »Svenska folket har i kyrkliga frågor länge varit skonadt från inre söndringar af större betydenhet.
I följd häraf hafva de ansvarsbestämmelser för affall från den evangeliska läran, hvilka i lagarne influtit, under tider, då samvetsfriheten ännu ej var till fullo erkänd, sällan kommit i fråga att tillämpas och utan särdeles olägenhet kunnat oförändrade qvarstå, äfven efter det en större fördragsamhet i tros-saker vunnit in steg i allmänna tänkesättet såväl inom som utom riket.
De rörelser inom Svenska kyrkan, som i sednare tider gifvit sig tillkänna, hafva, så vidt de visat en mot kyrkans lära och ordning stridande riktning, visserligen icke heller varit af synnerligen vidsträckt omfattning; men antalet af dem, som anslutit sig till tros-samfund, hvilkas lärosatser mer eller mindre afvika från statskyrkans, har likväl blifvit större, än att den i lag för sådan öfvergång stadgade påföljd af landsförvisning och förlust af all arfsrätt här i riket rimligen skulle kunna å dem alla tillämpas, äfven om svårighet för straffets verkställande ej mötte.
Meningarne torde också nu mera vara ense derom, att hvarken denna påföljd för affall frän kyrkan längre bör bibehållas eller något Bih. till R.
St. fröt. 1859 1860. 7 Sami. 1 Åfd. 9 Käft. 1 2 Lag-Utskottets Betänkande N:o 2i. annat verldsligt straff sättas i stället.
— Kongl. Maj:t har derför ansett sig böra för Rikets Ständer föreslå upphäfvandet af omförmälde lagbud medelst en Förordning, hvarigenom tillika straffet af landsflykt för utspridande af villfarande lära utbytes mot ansvarsbestämmelser, som närmare öfverensstämma med grunderna för brottmåls-lagens omarbetning i öfriga delar.
Men ehuru upphäfvandet af lagens straffbestämmelser mot affall, till följd af dessa bestämmelsers otillämplighet, i och för sig är af vigt, får det likväl icke förbises att på samma gång, som det tillätes dem, hvilka från Svenska kyrkan öfvergå till annat tros-samfund, att fortfarande i riket vistas, inträder ett oafvisligt behof att genom lag bestämma deras ställning i Staten och ordna deras förhållanden till kyrkan.
Bland de skäl, som föranledde Rikets Ständer att ej antaga Kongl. Maj:ts vid sistlidne riksdag framställda Proposition, angående en utvidgad religions-frihet, anfördes ock, att det nådiga förslaget ej syntes innefatta tillfyllestgörande stadganden för ordnandet af dissenters förhållanden och rättigheter.
Majit, som funnit föreskrifter i detta ämne icke böra sammanföras med ofvannänmde ändringar i allmänna brottmålslagen, har derför låtit i ett särskildt lagförslag angående främmande trosbekännare och deras religionsöfning intaga sådana stadganden, som af närvarande förhållanden påkallas och Kongl. Maj:t icke, på grund af 89 § Regerings-Formen, anser sig böra omedelbart sjelf meddela.
Under förutsättning att sistberörde förslag icke antages till lag utan att jemväl det förstnämnda förslaget godkännes, vill Kongl.
Majit alltså, med öfverlemnande af de i Högsta Domstolen och Stats-Rådet angående dessa frågor hållna Protokoll, härmed, enligt 87 § Regerings-Formen, föreslå Rikets Ständer antagandet af följande författningar, nemligen: 1:0.
Förordning, angående ändring i gällande bestämmelser om ansvar för den, som träder till eller utsprider villfarande lära.
Till kraft och verkan upphäfves deis 1 Kapitlet 3 och 4 §§ Missgerniugs-Balken, 7 Kapitlet 4 § Ärfda Balken och 1 Kapitlet 2 § Kyrkolagen, sistnämnde lagrum, så vidt det afser annan än prest eller innefattar annan straffbestämmelse än den om embetets förlust, dels ock hvad om ansvar för villfarande lärosatsers utspridande eljest finnes stadgadt; och förordnas, som föijer: * § 1.
Den, som offentligen förkunnar eller till annans förledande annorledes utsprider lärosatser, som mot den rena evangeliska läran stridande äro, straffes med böter från och med femtio till och med trehundra Riksdaler, eller fängelse från och med två månader till och med ett år; dock sker ej härigenom någon inskränkning i den frihet i Lag-Utskottets Betänkande N:o 2i. 3 religions-öfning oell undervisning, som bekännare af annan lära, än den rena evangeliska, medgifven är.
Lag samma vare om någon, hvilken af föräldrar eller målsman fått sig anförtrodt att uppfostra eller undervisa barn, sorn tillhör Svenska kyrkan, söker under utöfningen al sådant uppdrag bibringa barnet annan tro, än den, som med den rena evangeliska läran öfverensstämmer. § 3.
Har den, som ej är Svensk medborgare, blifvit för brott, som i 1 eller 2 § sägs, till ansvar fälld; vare honom ej tillåtet att, efter undergånget straff, i riket vistas. § 4.
Hvar som till deltagande i främmande trosbekännares andaktsöfning nödgar eller lockar den, som minderårig är, eller under hans lydnad står, och (ill Svenska kyrkan hörer, bote från och med tjugufem till och med tvåhundra Riksdaler. § 5.
Böterna beräknas i Riksmynt och fördelas till hälften emellan åklagaren och de fattige.
Saknar den bötfällde tillgång till böterna, skola de förvandlas till fängelse efter de grunder, som för förvandling af böter enligt Utsöknings-Balken stadgade äro. § 6.
Mål angående öfverträdelse af denna Förordning skola upptagas och afdömas af allmän Under-Rätt, hvars Utslag, der den för brott mot 1 eller 2 § tilltalade varder åt saken fälld, underställes Hof-Rätts pröfning. 4 Lag-Utskottets Betänkande N:o 2i. § 7.
För villfarande lärosatsers utspridande, efter ty i 1 § sägs, må ej åtal ega rum med mindre Dom-kapitlet, efter erhållen underrättelse om saken och dess sammanhang, förklarat skäl till åtalets anställande vara för handen. 2:o.
Med upphäfvande af Kongl. Kungörelsen den 24 Januari 1781 och med ändring af hvad för öfrigt i strid mot nedan nämnde bestämmelser finnes stadgadt, varder förornadt som följer: § 1.
Vilja Christna trosbekännare af annan lära, än den rena evangeliska, förena sig i församling; gore derom hos Konungen ansökning och uppgifve dervid sin trosbekännelse och församlings ordning.
Finner Konungen, efter vederbörandes hörande, skäl att ansökningen bifalla, ege sålunda tillätet främmande tros-samfund rätt till fri religionsöfning inom de af lag och sedlighet bestämda gränser; dock må offentliga kyrkobruk och andakis-öfningar endast inom dylik församlings kyrka, bönehus eller kyrkogård förrättas.
Hvarje församling anställe såsom föreståndare en välfrejdad person, hvars vård hennes angelägenheter anförtros kunna, och gore derom anmälan, i Slockholm hos ÖfverStåthållare-embetet, och annorstädes i riket hos Konungens Befallningshafvande. § 3.
Varder rättigheten till fri religions-öfning missbrukad, eller underlåter församlingen att iakttaga hvad i afseende å föreståndaren är i 2 § stadgadt; då må, efter Konungens förordnande, församlingen upplösas.
Lag-Utskottets Betänkande N:o 21. 5 § 4.
Föreståndaren åligge att noggrant föra de anteckningar, som af Konungen föreskrifvas; att desamma inför Domstol, Konungens Befallningshafvande eller Öfver-Slåthållare-embelet vid anfordran förete; att inom en månad efter hvarje års slut till Konungens Befallningshafvande eller Öfver-Stålhållare-embetet aflemna förteckning å församlingens medlemmar samt under årets lopp ingångna äktenskap eller inträffade födelser eller dödsfall i församlingen; att på sätt, som för Svenska kyrkans presterskap är stadgadt, utfärda betyg och till offentliga myndigheter lemna upplysningar om församlingens medlemmar; samt att för öfrigt ställa sig till efterrättelse lag och de särskilda föreskrifter, som af vederbörande honom meddelas.
Underlåter föreståndaren att iakttaga hvad honom enligt denna författning åligger: straffes med böter frän och med tjugo till och med trehundra Riksdaler eller fängelse från och med två månader till och med ett år. § 5.
Innan något hus eller rum af församlingen begagnas till Gudstjenst eller andaktsöfning skall föreståndaren derom göra anmälan, å landet hos Kronofogden i orten, och i staden hos Poliskammaren, der sådan finnes, men i annat fäll hos Magistraten.
Gudstjenst elier andakts öfning må ej den offentliga myndigheten i orten tillträde förvägras. § 6.
Förvärfvande af fast egendom i riket vare främmande trosbekännares församlingar, inrättningar eller stiftelser förbjudet: dock må tillåtet främmande religions-samfund, hvarom i 1 § sagdt är, med Konungens tillstånd förvärfva eganderätt till den jord, som för utrymme till kyrka eller kyrkogård erfordras.
1 allmänna begrafningsplatser må främmande trosbekännare hädanefter, likasom hittills, erhålla lägerstad för sine döde. § 8.
Skolor och andra undervisnings-anstalter må ej af främmande trosbekännare inrättas eiler upplåtas för andra, än bekännare af deras egen troslära eller deras barn.
6 Lag- Utskottets Betänkande N:o 2i.
Sker annorledes; varde skolan eller undervisnings anstalten stängd och föreståndaren för densamma dömd till böter från och med femtio till och med trehundra Riksdaler.
Vid enahanda bot vare ock främmande trosbekännare förbjudet att vid sammankomst till andakts-öfuing af Svenska kyrkans medlemmar hålla föredrag. 5 9.
Lysning till äktenskap skall, ändå att såväl mannen som qvinnan äro af främmande trosbekännelse, afkunnas i den till Svenska kyrkan hörande församling, inom hvars område bruden är boende; dock att lysningen, der begge äro medlemmar af tillåtet främmande religions samfund, af dess föreståndare utfärdas.
Vigseln må i det lall. att både mannen och qvinnan tillhöra främmande religionssamfund, som tillåtet är, förrättas efter dess bruk.
Är blott endera medlem af sådant samfund, skall vigsel ske af Svenska kyrkans presterskap. 5 10.
Barn af äkta makar, som begge tillhöra främmande men tillåtet religions-samfund, må af föräldrarne uppfostras i den lära de bekänna.
Är blott endera makan medlem af sådant samfund; då skall barnet, om fadren tillhör Svenska kyrkan, uppfostras i den rena evangeliska läran:
Är modren af denna lära, och har skriftligt aftal om barnens uppfostran blifvit emellan makarne träffadt före äktenskapet och inför Konungens Befallningshafvande eller Öfver-Ståthåliare-embetet uppvisadt; lände då det till efterrättelse: har ej sådant aftal skett; vare fadren efterlåtet att uppfostra barnet i den troslära han bekänner.
Oäkta barn, som njuter underhåll af allmänna medel, skall, änskönt föräldrarne äro medlemmar af tillåtet främmande religions-samfund, uppfostras i den rena evangeliska läran. § 11.
Främmande trosbekännare skall ej anses oberättigad att embets-åtgärd af Svenska kyrkans presterskap påkalla; dock att vid sådan förrättning kyrkans handbok brukas.
Med lärotvist, som kan samvetet bekymra, må prest i ty fall ej besvära: ej heller skall han sin embetsåtgärd någon medlem af tillåtet främmande religionssamfund påtvinga Lag-Utskottets Betänkande N:o 2f. 7 § 12.
De för särskilda kyrkliga förrättningar stadgade afgifter till
Svenska kyrkan eller hennes presterskap eller betjening vare ej medlem af tillåtet främmande religionssamfund pligtig att gälda i annat fall, än att slik förrättning blifvit på hans egen begäran verkställd. § 13
Med de inskränkningar och undantag, sorn af Grundlag och denna Förordning bestämmas elier betingas, skall ej från skiljaktighet i Christen trosbekännelse härledas någon skilnad i Svenska medborgares rättigheter eller skyldigheter.
Faller någon af från den rena evangeliska läran och låter ej af sine själasörjares undervisning och förmaning sig rätta, varde han af
Framhärdar han ändå i sin villfarelse och önskar att från Svenska kyrkan öfvergå till främmande religions samfund, gore han personligen hos Kyrkoherden i den församling, hvartill han hörer, anmälan derom tili anteckning i kyrkoboken; dock skall han ej anses från kyrkan skiljd förr, än han, efter uppnådd ålder af aderton år, blifvit i annat i riket tillåtet religions-samfund upptagen.
Varder affälling från Svenska kyrkan upptagen i främmande religions-samfund förr, än han uppnått aderton års ålder och, efter undergången varning af Domkapitlet eller dess ombud, personligen anmält hos Kyrkoherden i deli församling, hvartill han hörer, sin önskan att ur Svenska kyrkan utträda; vare den honom upptagit förfallen till böter från och med femtio till och med trehundra Riksdaler.
Om affällings upptagande i främmande religions-samfund skall föreståndaren för detsamma inom två månader derefter underrätta Kyrkoherden i den församling, hvartill den affällige hört. § 15.
Främmande trosbekännare, eller den, sorn till utträde ur Svenska kyrkan sig anmält, må ej i annat fall, än Grundlagens stadgande om utöfning af Riksdagsmannarätt föranleder, deltaga i behandling eller afgörande af frågor, som kyrkan eller den offentliga undervisningen röra. 8 Lag-Utskoltels Betänkande N:o 21.
Innehar den, sorn till utträde ur Svenska kyrkan sig anmält, offentlig tjenst; varde han derifrån skild, der ej tjensten är af beskaffenhet, att han utan afseende ä sin trosbekännelse kunnat till densamma nämnas samt Konungen eller den myndighet, som eger att tjensten tillsätta, finner skäligt att honom dervid bibehålla. § 16.
Genom denna författning sker ej någon ändring af hvad i afseende å Mosaiska trosbekännare stadgadt är. § 17. Böter, som i denna Förordning äro stadgade, beräknas i Riksmynt och fördelas (ill hälften emellan åklagaren och de fattige.
Derjemte har Utskottet erhållit del af Högsta Domstolens och Stats-Rådets i ämnet hällne protokoll, äfvensom af de inom Riks-Stånden i anledning af den nådiga Propositionen afgifna yttranden.
I sammanhang härmed har Utskottet til! behandling förehaft särskilda till Utskottet remitterade förslag i detta ämne, väckte inom Höglofl.
Ridderskapet och Adeln af Herr Ribbing, A-, inom Högv.
Preste Ståndet af Herr Kontrakls-prosten Rundgren samt inom Väilofl. Borgare-Ståndet af Herr F. Rosenqvist.
Af dessa motionärer har Herr Ribbing föreslagit, att till det sista af ofvanintagna författningsförslag måtte göras ett tillägg af denna lydelse: »Ingen inom riket, ung eller gammal, i eller utom skola, må vägras fritt begagnande af Guds heliga ord i Bibeln eller Gamla och Nya. Testamentet.» Herr Kontrakts-prosten Rundgren åter har, med förmälan att han för sin del icke vågade tillstyrka antagande af någondera af de utaf Kongl. Maj:t föreslagna Förordningar, i stället hemställt: »l:o att Lag-Utskottet måtte anmodas utarbeta och till Rikets Ständers pröfning vid innevarande riksdag framlägga ett förslag till förordning angående ändring i gällande bestämmelser om ansvar för den, som träder till eller utsprider villfarande lära, grundadt på samma förutsättningar i fråga om upphäfvande af hittills gällande ansvarsbestämmelser - Lag-Utskottets Betänkande N:o 21. 9 bestämmelser om affall och 1 öfrigt af samma Innehåll som det af Kongl. Maj:ts vid innevarande riksdag framställda förslags förra del, men med följande tillägg: a) förbindelse för lärare, sora uppträder med andliga föredrag, att hos Pastorsembetet inom församlingen anmäla tiden när och stället hvarest han ämnar med dylikt föredrag uppträda; b) rättighet för Kyrko-rådet inom församlingen att förbjuda sådan lärare 1 berörde egenskap vidare uppträda inom församlingen, så framt hans föredrag är antingen af den art, som i Kongl Maj ts nådiga Förordning af den 26 Oktober 1858 omförmäles eller mot den rena evangeliska läran stridande; c) stegrad ansvarsskyldighet för person, som fortfarande utsprider eller förkunnar villfarande lära, sedan han blifvit för dylik förbrytelse till ansvar fälld; d) förlust af röst och talan i kyrkans och skolans angelägenheter, af de borgerliga rättigheter, som äro beroende af medborgerligt förtroende samt af offentlig tjenst för villfarande, som, efter att hafva undergått föreskrifna varningar, förklarar sig vilja såsom affälling anses; och e) att sådan affälling fortfarande skall stå under kyrkans omvårdnad.
2:o att Riksens Ständer, jemte omförmälande af de betänkligheter, som möta antagandet af Kongl. Maj;ts nådiga Proposition angående främmande trosbekännare och deras religionsutöfning, för sin del besluta utfärdandet af en Förordning af det hufvudsakliga innehåll att a) Dom-kapitlen i riket, sedan vederbörande Pastor och Konfrakts-prost derom afgifvit utlåtanden, skola hos Kongl. Maj:t anmäla, om på någon ort affall från den rena evangeliska läran inträffat till den vidsträckta omfattning, att, oaktadt träget arbete till de villfarandes återförande, en längre lids erfarenhet gifvit vid handen, det dels utsigt till de affallnes återgång till kyrkan icke längre förefinnes, dels ett ordnande af de sålunda affallnes kyrkliga förhållanden är af behofvet påkallad; b) Kongl. Maj:t, med anledning af sådan anmälan, eger att, sedan de affallnes trosbekännelse blifvit infordrad och Dom-kapitlets i fpsala yttrande deröfver inhemtadt, medgifva sådana kristna trosbekännare af annan lära än den rena evangeliska läran rättighet att på en gifven ort under egna lärare sammankomma till andaktsöfning och förvalta sakramenien i öfverensstämmelse med afgifven tros bekännelse, utan att genom dylikt medgifvande någon annan förändring sker i sådan trosbekännares förhållande till Staten eller kyrkan, än den i momentet d. af här ofvan framställda förslag är stadgad; c) Sådan samfundsmedlem eller dess lärare straffes med böter, om han i samfundet upptager medlem af Svenska kyrkan, förr än han, efter fyllda 21 år, undergått de genom
Lag och Författningar föreskrifne varningsgrader; 3;o att Riksens Ständer mätte i underdånig skrifvelse anhålla att Kongl. Majit i nåder täcktes:
1859 $ 1860. 7 Sami. 1 Åfd. 9 Haft. 2 10 Lag-Utskottets Betänkande N:o 21. a) genom vederbörande embetsmyndigheter låta anställa sä fullständiga undersökningar, som möjligt, angående såväl utsträckningen af de sekteriska och separatiska rörelserna som den trosbekännelse dess anhängare antagit, den församlingsordning, de inom sig upprättat, och det uppförande, de i sedligt och borgerligt hänseende i allmänhet visat sig iakttaga, och b) med ledning såväl häraf som af den erfarenhet, hvilken i fråga om behofvet af utrymme för främmande trosförvandters religionsutöfning under tiden kunnat vinnas, för Rikets näst sammanträdande