Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Jag anser följaktligen 2, 3 och 4 §§ böra ändras till innehållet, och, hvad antalet beträffar, sammandragas till 2:ne af följande ordalydelse: §. 2. »Vid handel, som i förestående § omförmäles, må, hvad såldt blifvit, icke afhemtas i mindre belopp, än det minsta, som i hvartdera fallet säljas får.» §.3.
»Den som erhållit rättighet att idka minuthandel med bränvin, eller utskänkning deraf, må sälja huru litet belopp som helst.» »Endast å utskänknings-ställe, der varm mat alltid skall vara att tillgå, må något af det sålda bränvinet, pä försäljnings-stäilet förtäras.»
Om Bil.
N:o 3 till Särsk.
Vtsk. Bet., N:o 13.
9 Öm denna rättelse vidtages, bör de följande §§:s numerering rättas derefter.
Emedlertid anföras de i min reservation, under den numerering, som de i betänkandet innehafva.
Hvad 7, 10, 13 och 16 §§ beträffar, instämmer jag med Friherre Raab. §. 22.
Det är för mycket alt Slägga en närings-idkare betala afgift för minst 1 månad, när hans förtjenst blott varat 14 dagar.
Det kan hända att hvarken möten, eller andra folksamlingar räckt längre, samt att förtjensten icke ens uppgått till minimum.
Så harT i Kammar-rätten, t. ex, förekommit klagan deröfver, att en närings-idkare, som försålde rusdrycker vid en kälkbana, blifvit för hårdt beskattad, emedan utskänkningen, i anseende till inträffadt töväder, alltför hastigt upphörde.
Jag föreslår fördenskull, att i slutet af §:s 2:a mom, efter orden: »ej för kortare tid,» tillägges, »än 14 dagar.» §. 23.
Afgiften ^ af bränvinsförsäljnings-skatten, hvilken här blifvit Kronan, i ett för allt, tillerkänd, tyckes vara nog ringa.
Hittills har Kronan, af den minsta krog, baft i minulerings-afgift 20 och i bevillning 10, eller tillsammans 30 R:dr.
Hädanefter skulle bon, af den ringaste minuthandel på landet, eller den, som försäljer 600 kannor, blott få 10 R:dr, d, ä. TV af de 100 R:dr, hvilka, för denna försäljning, borde i det bela erläggas.
Då menigheterna, i alla fall, skulle få största delen af bränvinsförsäljningsskatten, hvilken, för landsförsamlingar, blefve en alldeles ny tillgång, borde Kronans inkomster af denna rörelse åtminstone icke förringas.
Jag tillstyrker alltså, att Kronan måtte erhålla och, sedan den till länets gemensamma kassa föreslagna afgått, de återstående T<^ tillfalla vederbörande stad, eller socknar på landet.
Om denna åsigt gillas, böra siffrorna, i denna §, rättas i öfverensstämmelse härmed.
Jag anser oriktigt, att den till länets gemensamma behof anslagna andelen ställes under förvaltning af Länets Husbållnings-Sällskap, emedan detta icke är någon lagstadgad myndighet, och fördenskull kan, såsom tillförene, i somliga län, saknas.
Jag föreslår alltså, att i §:s 2:a mom. orden: »under Hushållnings-Sällskaps förvaltning, eller, der i Länet sådant ej finnes,» utgå. 24 och 26 §§.
Jag instämmer i det slut, hvartill Friherre Raab, rörande dessa §§, kommit.
Af Professoren Carlson: »Det system, Utskottet antagit för åläggande af bränvins-försäljnings-afgiften, är en blandning af Norska lagstiftningen och af Auktions-systemet.
Mig synes den förra, utan tillsats af det sednare, vara bättre.
Reräkningen af det kannetal bränvin, som man anser under året komma alt försäljas, åsyftar att, sedan afgiften för hvarje kanna blifvit en gång för alla bestämd, fastställa en total-summa af skatt för bränvins-försäljningen i hvarje kommun, hvilken skatt derefter i lika delar fördelas på alla befintliga försäljnings-ställen.
Följden blir naturligtvis den, att de svagaste ibland dessa uppgifva sin rörelse; då de falla undan, och samma total-summa, som först, fördelas pä färre Bil.
Vtsk. år 1833.
N:o 13. % 10 Bil.
A;:o 2 till Särsk, lltsk.
N:n i händer, blifver hvars och ens andel ännh större, hvarigenom åter några bortfalla, och sä vidare, till dess rörelsen är samlad på några få punkter.
Verkan häraf är visserligen i någon mån likartad med den af en auktion, men förfaringssättet är vida enklare och innefattar för öfrigt en säkerhet för den, som vill fortsätta sin försäljning, att icke nästa år uteslutas af en annan, som bjuder öfver honom.
Han är dervid tryggad, så länge han erlägger den på honom belöpande andel af skatten.
Enligt Utskottets förslag skola Magistraten och Stadens Äldste beräkna, huru stort kannetal bränvin under det följande året skall komma att föryttras genom utminutering, och huru stort qvantum, som skall utskänkas, samt derefter auktioner anställas.
Svårigheterna dervid synas vara flera.
Att förslagsvis bestämma det qvantum bränvin, som, på det hela taget, i en stad åtgår för året, kan låta sig någorlunda göra; men att på förhand beräkna, huru stor andel af detta qvantum, som kommer att föryttras på minuteringsställen, och huru många kannor som åtgå genom utskänkning, är en uppgift, hvars lösning kunde komma alt sätta älven den bäst underrättade Magistrat i förlägenhet.
Dernäst förekommer, att, då antalet försäljningsställen är faststäldt, och å andra sidan det totala kannetalet äfven bestämdt, torde det icke alltid kunna antagas, att vid de blifvande auktionerna summan af anbuden siår in med total-summan af kannetalet.
Man kan då föreställa sig, att kannetalet blir genom stora anbud förr slut än antalet försäljnings-ställen, och då måste, i synnerhet om vissa trakter af staden blifvit för dessa bestämda, en omreglering af dem försiggå.
Eller ock uppgår icke det budna kannetalet på det bestämda antalet ställen lill det beräknade, och då måste antingen försäljningsställenas antal ökas, hvilket strider emot ändamålet, eller ock kommer en del af den beräknade skatten att icke gå ut.
Vidare, då redan befintliga rättigheter måst undantagas från auktionerna, uppkommer ett för dem alldeles eget beskattningssätt, nemligen af Taxerings-kommiltéen, som skall bestämma kannetalet för hvarje ställe särskildt.
Detta har stora vanskligheter, och de besvär, som det är medgifvet att hos Pröfnings-kommiltéen anföra öfver Taxerings-kommittéens beräkning af bränvins-försäljningen på ett eller flera af utskänknings- eller minuterings-ställena i en stad, kunna föranleda till besynnerliga tvister.
Dessutom uppkommer af möjligheten att hvart kommande år öfverbjudas och sålunda gå rättigheten förlustig på det försäljnings-slälle, der ett visst kapital redan är nedlagdt, en osäkerhet, som kanhända icke alltid medverkar till att framkalla hos idkare af denna visserligen icke önskliga, men ännu tills vidare oumbärliga rörelse, den redbarhet, som städse ansetts vara ett godt.
Slutligen synes det på landet, hvarest sannolikt i mången kommun icke kommer att finnas mera än ett enda försäljningsställe för socknen, vara mindre lämpligt att genom auktion framkalla ett anbud på försäljningen af det högsta möjliga kannetal för socknen.
De resultater, man vill vinna, synas på ett vida enklare och säkrare sätt uppkomma, om man, utan inblandning af auktion, antager den lagstiftning, som efter nio års erfarenhet i brödrariket befunnits god och hvars grunder derföre blifvit orubbade vid hvarje förändring i denna försäljnings-lag, som i öfrigt tid efter annan skett.
Utskottet har en gång i nära öfverensstämmelse dermed fattat ett beslut, hvilket synes mig heldre böra antagas än det nu föreslagna.
Det lydde hufvudsakligen sålunda:
I stad skola Magistraten och Stadens Äldste (Magistraten, efter Stadens Äldstes hörande) hvarje år, efter beräkning till huru stort kannetal bränvin under det nästföljande året sannolikt kommer att derstädes genom minuthandel eller utskänkning förytlras, bestämma totalsumman af de afgifter, som under samma år böra för sådan handel utgå.
Denna afgiltsssumma skall af Magistraten lika fördelas å alla dem, som under året äro till minuthandel eller utskänkning berättigade.
— Samma grunder voro äfven tillämpade på bränvins-försäljningen å landet.
Bil. N:o 2 till Särsk.
Vtsk. Bet., N:o 43. 11 När man ålägger beskattning på grund af beräkning, huru stort qvantum bränvin som för året säljes, utgår man från det antagandet, att utminutering och utskänkning af bränvin egentligen är en och samma rörelse.
Detta antagande synes också bekräftas af den näston oöfvervinneliga svårigheten att kontrollera huruvida minuteraren säljer i minsta möjliga qvantitet eller utskänker.
Utskottet har emedlertid uppdragit en skarp gränslinea emellan dessa tvänne slag af försäljning och åsatt det bränvin, sorn utskänkes, en 100 procent högre skatt, än det som utminuteras.
Afsigten dermed har varit att förekomma det skadliga vistandet på krogarne.
Ovisst är huruvida denna afsigt vinnes.
Oafgjord! torde äfven vara, huruvida bränvins-supandet såsom hemvana är någonting mera önskligt än bränvins-förtäring på krogen.
För att upprätthålla den gjorda gränsbestämningen, har Utskottet beslutit sig till en så sträng åtgärd, som att, vid iteration, stadga ett urbota straff af till och med ett års straffarbete för den bränvins-minuterare, som skulle beträdas med att försälja i stad så liten qvantitet som ett qvarter, på landet som sju qvarter bränvin.
Den som förjttrar en vara, till hvars försäljande han i stadgad ordning förvärfvat rättighet, och för hvars hela försålda qvantitet han betalar skatt, skulle sålunda vara förfallen till samma straff, som lönnkrögaren, hvilken både drifver en förbjuden, på ortens sedlighet menligt inverkande, rörelse och undansnillar staten en betydlig inkomst.
Polismjndigheterne äro genom detta stadgande tvingade till bemödandet alt öfver qvantiteten af det för hvarje tillfälle utminuterade bränvin utöfva en kontroll, som gränsar till det omöjliga.
Genom denna skarpa gränslinea har slutligen äfven den möjlighet försvunnit, som eljest kunnat, nu eller framdeles, gifvas, att afskaffa utskänknings-slällen på landel.
Efter min tanke skulle borttagandet af minimum för utminuteringen och stadgandet af samma afgift för utminutering och utskänkning vara vida enklare och mera ändamålsenligt.
Derigenom hade äfven de många föreskrifter för verkställigheten kunnat undvikas, hvilka, sådana de nu förefinnas, både för bristande enkelhet och i anseende till de betydliga svårigheter, hvilka de sannolikt vid utförandet blifva underkastade, synas mindre egnade att tillvinna sig bifall.
Prosten Lagergren har i första delen af denna reservation instämt.
Af Lektorn Sondén:
Då Utskottet fattade sitt beslut angående bejäkattnings-systemet, hade jag ej den förmånen att i dess förhandlingar deltaga.
I detta hänseende är min mening hufvudsakligen öfverensstämmande med den af Professor Carlson yttrade.
Bristerna i de liilhörande §§. 7, 10 och 13 äro af Herr Baron Raab tydligen påpekade, och i händelse beskattningssättet skulle, i väsendtlig öfverensstämmelse med Utskottets förslag, af Rikets Ständer antagas, skulle jag förena mig med hvad bemälde reservant om dessa §§. yttrat.
Dä mot 24 §. blifvit anmärkt, att vid ting, hvilka på somliga orter vara halfva året, försäljning svårligen kan eller bör undvikas, sä vill jag tillstyrka, att detta ord må uteslutas och slutorden i denna §. blifva: — skallgång eller annan förrättning, som föranleder tillfällig folksamling för en eller annan dag.
26 medgifves undantagsvis att utskänkning af bränvin i stad må ske klockan 1—3 e. m. — Jag erkänner villigt, att en lag, som icke har något stöd i sed, blir vanmäktig.
Men jag kan icke föreställa mig, att aplitsupen ännu har ett så afgjordt stöd uti allmän sed, att den icke en enda dag i veckan skulle kunna umbäras, och man icke heller skulle kunna af den, som menar sig deraf ega behof, fordra att han sjelf dagen förut borde vara omtänkt att få detta behof tillfrédsstäldt.
Då jag 12 Bil.
N:o 43. anser det vara af synnerlig vigt till nykterhetens befrämjande,' alt försäljniogs-ställena blifva stängda den dag, då, till följe af den ledighet, som eger rum från vanliga arbeten och sysselsättningar, det mesta ofog med öfverflödig förtäring af starka drycker bedrifves, och det måste vara vida lättare att upptäcka öfverträdelse, om intet undantagsstadgande medgifves, så yrkar jag och föreslår att sista momentet i denna § må erhålla följande lydelse:
Utskänkning vare dä Jörbjuden.
I afseende på §. 31 instämmer jag i Herr Grefve Mörners reservation.
Af Herr Henschen: »Jag reserverar mig i afseende å §• 6, emedan den icke innefattar föreskrift, hvarigenom de i 2:dra morn. 1 §. af förslaget »till förordning angående vilkoren för bränvins-tillverkning», åsyftade embels- och tjenstemän förbjudits idka parti- eller grosshandel med bränvin.
Jag anser att sådant förbud bordt föreslås, enär ifrågavarande näringsfång: l:o) i allmänhet lätt kan menligt inverka på sådana embetsman» sjelfständighet och tjenstenit; 2:o) säkerligen skall åstadkomma, för deras pligters noggranna och stränga uppfyllande, skadliga hinder, derigenom att t. ex. embetsmännen lätt blottställas för angifvelser att de förbrutit sig mot ifrågavarande författning m. m.; 3:o) föranleder förbindelser mellan de bränvins-handlande embetsmännen samt deras kunder, bränvinsbrännare och krögare; och 4:o) är för embetsmännen opassande och skadligt, helst deras hela arbetsförmåga, för hvilken de emottaga lön, bör användas till det allmännas bästa samt embetsmännens förkofran i kännedom af det, som tjensten tillhörer; hvarföre ock åtskilliga föreskrifter i dylikt syfte meddelats i Kyrkolagens 19 kap:s 22 och 25 §§. rörande prester, samt i Fabriksoch Handtverks-ordningen den 22 December 1846, §. 1 mom. 2, hvari från rättigheten att hålla handtverks-verkstad undantagas de, som i statens tjenst med lön äro anställda.
En sådan verkstad kunde dock för tjenstemannen vara mindre farlig samt mindre tidsoch tankeödande än börsspelet med slutsedlar om bränvins-Ieveranser, eller partihandel drifven såsom yrke.
Jag vill icke söka utveckla allt det ansfötliga deri, att sådant näringsfång skulle få uppenbarligen idkas af högre embetsmän, ja äfven af dem, hvilka, i följd af deras embeten eller upphöjdare samhällsställning, blifva i tillfälle att hastigare än andra få en vink om tilltänkta eller under utarbetning varande bränvinsbrännings-förbud.
Jag torde ej heller behöfva ådagalägga den af lagstiftare och jurister antagna skilnaden mellan handel, drifven såsom yrke (Esta och 5:te art.
Handelsordningen) och ett tillfälligtvis verkstäldt uppköp af en vara, den man ernar åter afyttra.
Att det sednare skulle vara förbudet, har jag aldrig påstått. §§. 7, 10 och 13, augående hvilka jag instämmer i Friherre Raabs reservation. §. 16.
För mig hafva sakkunnige personer uppgifvit, alt krögare i allmänhet sälja vida mer än tre kannor om dagen.
Och alldenstund på utskänkning af blott 1000 kannor årligen icke gerna kan vinnas så mycket, som åtgår till l:o) dryga utskylder till Kro - i Bil.
13 nan och kommunen, 2:o) hyra för ruin och ofta derjemte för kroghållnings-rättighet, d:o) föda och kläder lill tvä personer, 4:o) ränta å det i rörelsen nedlagda kapital, samt 5:o) billig ersättning för tids försummelse, omtanka och besvär med ett så odiöst yrke; fördenskull måste jag antaga att berörde uppgift är grundad på verkliga förhållandet i den ort, der uppgiften meddelades, samt att alltså det af Utskottet i denna §. bestämda minsta kannetal för utskänkningsställen är, åtminstone för vissa orter, allt för lågt. §• 31, rörande hvilken jag instämmer i Grefve Mörners reservation. §• 44.
Det häri bestämda straff, böter af 5 till 20 R:dr och varans konfiskation, är för lindrigt lör den, som mot 33 §. till förtäring utskänker »bränvin, som är försedt med något för helsan skadligt ämne.» Af Herr Hasselrot, Carl: »Emot Utskottets beslut i följande hänseenden får jag mig reservera. §. 1.
Den af Utskottet i denna §. utstakade gräns emellan parti- och minuthandel med bränvin anser jag vara allt för högt satt, och den förmånsrätt, Utskottet i delta hänseende tillerkänt bränvins-tillverkare, torde icke kunna försvaras.
I min tanke bör det sta en hvar fritt alt, här såsom i Norrige, skattefritt försälja ett hel-ankare eller 15 kannor bränvin, och alt, först när ett mindre kannetal försäljes, sådant bör till minuthandel räknas och med afgift beläggas.
Alt i detta afseende gynna bränvins-lillverkare på de handlandes bekostnad, finner jag både oklokt och obilligt: oklokt, emedan tillverkarne härigenom förvandlas till minulörer och lönnkrögare, samt obilligt, enär härigenom en klass af medborgare gynnas på andras bekostnad.
Författningen kan äfven härigenom eluderas, då ingen kan kontrollera huruvida icke en tillverkare säljer vida iner än han tillverkat, hvarigenom äfven minulhandlanden, som för sin rörelse erlägger en dryg skatt, i hög grad förnärmas.
Jag vågar alltså föreslå att 1 §. må erhålla följande lydelse: »Bränvin må ej till mindre belopp un 45 kannor sliljas af annan lin den, som enlig't 12 eller 4 §. dertill berättigad är.» §• 5.
Beträffande denna §. instämmer jag i Friherre Baabs reservation. §. 7.
Utskottets förslag i 2 morn., att Magistraten, »i samråd med Stadens Äldste», skall meddela utlåtande angående antalet af försäljnings-ställen, anser jag både otydligt och olämpligt.
Otydligt, enär ej finnes bestämdt, hvilken af dessa myndigheter skall vara den rådande, om de ej kunna samrådas, och olämpligt, om meningen skall vara 14 Bil.
N:o 2 till särsk- Vlsk.
Bel. iV:o 13. att de ega lika röst vid frågans afgörande, enär utgången väl då skulle bero på lottkastning.
Gemensamt, såsom en enda myndighet, kunna de ej heller besluta, då någon röstberäkning dem emellan ej finnes bestämd.
Endera myndigheten bör alltså, i min tanke, hafva afgörande rätt, och torde denna utan tvifvel böra tillerkännas Magistraten, som dock bör infordra de Äldstes yttrande i ämnet.
Utskottet har vidare i detta morn. föreslagit, att Magistrateii skall beräkna det kannetal bränvin, som genom minuthandel och det som genom utskänkning må anses komma att under försäljnings-året i staden föryttras.
Detta stadgande är hemtadt ur Norska försäljnings-lagen, som innehåller, att en sådan beräkning årligen bör ega rum och att den på grund häraf för hela staden bestämda skatten skall jemnt fördelas på alla dem, som i bränvinshandeln deltaga.
Med en sådan tillämpning är stadgandet riktigt, och jag har äfven inom Utskottet sökt få detsamma i sin helhet här antaget, men förgäfves.
Utskottet har i sin ifver, att från försäljnings-rätten utestänga alla handlande, i stället sammanfört två särskilda methoder och väl föreskrifvit, alten årlig beräkning skall ske, men, utan allt sammanhang härmed, i 10 §. stadgat, att försäljnings-rättighelerna skola på auktion till den högstbjudande försäljas.
Föreskriften om beräkningen står således alldeles naken, utan allt inflytande på skattens bestämmande, och är således utan allt annat ändamål än att årligen praktiskt visa att en till det rätta sig närmande beräkning icke är verkställbar.
1 min tanke hade man, då det Norska förslaget ej blef i sin helhet antaget, handlat mest enkelt och praktiskt, om man åtnöjt sig med att bestämma en minimi-afgift och sedan utbjudit rättigheterna på auktion till de högstbjudande, såsom redan nu inom städerne tillgår med krogrätligheterna.
Då emedlertid så icke skett och den föreskrifna beräkningen, enligt Utskottets förslag, är ändamålslös, får jag föreslå, att föreskriftén derom försvinner, och hemställer jag alltså vördsamt, att 7 §. 2 mom. må förändras till denna lydelse: »7 sammanhang dermed skall Magistralen, sedan Stadens Äldste deröfver hörde blifvit, till Konungens Befallningshafvande afgifva utlåtande, huruvida der/em te rättighet till minuthandel med, eller utskänkning af, bränvin må andra personer tilldelas etc.» < l §. 10. Sedan Utskottet i 7 §. 2 mom. stadgat, att vederbörande myndigheter skola bestämma antalet af de personer, som ega rätt alt i stad utminutera och utskänka bränvin, föreslår Utskottet här i 10 §., att utropen af rättigheterna skola kunna ske samfäldt, eller, med andra ord, att alla rättigheterna skola kunna åt en person upplåtas.
Detta är en uppenbar motsägelse, och föreskriften härom bör således utgå; deremot i denna §. bör inrymmas ett stadgande derom, att hela lörsäljnings-rätten må kunna upplåtas åt ett sådant bolag, som för befrämjande af allmänt väl vill densamma öfvertaga, såsom redan i flera städer skett; och vågar jag således föreslå att 10 §. må lyda sålunda: »De i mom. 2 af 7 §. omförmäldaförsäljnings-rättigheter varde derefter, jemte dem, som Magistraten, efter Stadens Äldstes hörande, funer skäligt, låta i uppsagda eller förverkade rättigheters ställe under det nästföljande försälj nings-året utöfvas, innan Juli månads utgång af Magistraten utbudna på offentlig auktion åt den eller dem, som åtaga sig afgift för högsta kannetal.
Äuktions-anbuden pröfvas af Magistraten, som ege dem, med vederbörligt afseende å de bjudandes behörighet och tjenlighet, antaga eller förkasta.
Bil. N:o 2 lill Särsk.
H:o 13. 15 Bildar sig i stad bolag för öfvertagande af alla de rättigheter till minuthandel med, eller utskänkning af, bränvin, hvilka enligt nästföregående moment eljest skulle derstädes pä auktion utbjudas, eller till både minuthandeln och utskänkningen, ege Magistraten, sedan Stadens Äldste hörde blifvit, att, ulan föregången auktion, härom med bolaget sluta aftal för högst 3 år i sender, dervid afgiflen icke får bestämmas lägre, än sammanlagda beloppet af de af gifter, som för försä/jnings-rältigheterna, enligt 16 §., minst utgå bordt, i fall de varit ål \särskilda personer upplåtne. §• 13. 1 afseende på denna §. instämmer jag i Herr Friherre Raabs reservation. §. 16.
Det i denna §. bestämda minsta kannelal, derför skatt bör erläggas, anser jag för högt beräknadt.
Det är uppenbart att, i anseende lill varans dyrhet, mindre bränvin , framdeles än hittills kommer att försäljas, och att dessutom mången kommer att, för att erhålla bättre pris, köpa varan i första hand af tillverkaren.
Sättes således skatten allt för högt, drager sig den ärlige handlanden tillbaka, och lönkrögaren fyller behofvet.
Då jag derjemte är öfvertygad derom, att minuthandlare ej kommer alt sälja mer än krögaren, får jag föreslå att 16 §. må erhålla följande lydelse: »yid beräkning, som är i 8 §. för stad föreskrifven, må kannetal icke sättas under 1,200 kannor, och vid beräkning, som är i 12 §. för gästgifveri å landel foreskrifven, icke under 600.
Ej eller etc. §. 17.
På skäl, som vid 16 §. anförda blifvit, får jag hemställa, alt afgiften må nedsättas för utskänkare till 8 sk. och för minuthandlande till 4 sk. banko kannan, och att §. i enlighet härmed rättas.
Minsta afgift blir då, i stad, för utskänkare 200
R:dr och för handlande 100 R:dr banko, samt på landet hälften mindre, hvilket allt är högt nog, då rörelsen är obetydlig.
Anmärkas bör äfven, att denna afgift kommer att hårdt nog träffa den, sorn i en mindre stad håller spisning för ett färre antal gäster, om dessa icke vilja afsäga sig bruket af bränvin vid måltiderna. §. 23.
Jag har deltagit i beslutet derom, att -fa af försäljnings-skatten afsättes i en för länet gemensam kassa, under den förutsättning, alt de sålunda samlade medlen skulle användas till länets gemensamma behof, såsom till arbetsinrättningar och till uppfostringsanstalter för vanvårdade barn och dylikt; men, vid derefter skedd omröstning om sättet för dessa medels användande, segrade, med ringa pluralitet, den meningen, att medlen skulle ställas till Hushållnings-sällskapens disposition.
Ingen kan högre än jag uppskatta dessas, för jordbruket välgörande, verksamhet; men jag tror icke alt de böra uppehållas på städernas bekostnad.
Ifrågavarande afgifter utgå nemligen hufvudsakligast från städerna, och det blir således dessa, som få tillsläppa bidraget.
Jag föreslår således lortfarande att ifrågavarande medel ställas under Pröfnings-kommitléernas förvaltning intill dess Läns-nämnder hinna uppstå, då de böra till dem öfverlemnas.» 16 Bil.
N:o i 3.
I denna reservation hafva Herr Österberg helt och hållet, Herr Indebetou hufvudsakligen och A.
Medin från Kronobergs län i afseende på nedsättning i försäljnings-afgiften, instämt.
Lurs Larsson från Elfsborgs län har mot förfallnings-förslaget sig reserverat.
Af Georg Nyqvist frän Wermlands län: »Mot Särskilda Utskottets för bränvins-frågans behandling betänkande N:o 13 får jag i följande delar mig reservera, nemligen: §. 2 medger att i stad får säljas j:dels och på landet 1 kanna bränvin i minuthandel.