Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Sedan jätten var död, gick hunden till sin matmoder, och förde henne i ett litet rum, hvarest en flaska och ett svärd hängde uppå väggen.
»nu beder jag dig om en ting, för all den trogna tjenst jag visat dig.
Du skall taga detta svärd, och afhugga mitt hufvud.
Derefter skall du tvätta såret med vatten ur denna flaska; du får då veta något som du inte vet förut.»
Såsom nu torpare-dottern hade hunden mycket kär, ville hon nödigt efterkomma hans begäran, utan undskyllade sig i det aldra-längsta.
Men Prisse var enträgen, och så kunde hon icke vägra, utan afhögg hans hufvud och tvättade såret med vatten ur flaskan.
Men i samma stund skiftade hunden sin hamn, och der stod inför henne en fager unger prins, långt fagrare än andra konunga-söner.
Och den bålde ungersvennen slöt jungfrun i sin famn, och fäste henne med röda ringar, att hon skulle blifva hans drottning.
När nu den första glädjen var öfver, omtalade konungasonen för hvad sak skull han blifvit förtrollad och fått löpa såsom hund.
Han sade: »min fader var en mäktig konung, som rådde öfver länderna vidt omkring.
En gång ville han bygga ett stort hus, och lät så hemta hörn-stenen ifrån berget, hvarest jätten bodde.
Då blef jätten vred, dräpte min fader, och bytte mig till en hund, att jag icke skulle återfå min rätta skepnad, förrän en skär jungfru utgöt mitt blod.»
Vid detta tal blef torpare-dottern öfvermåttan glad, ty hon hade prinsen kär af hela sitt hjerta.
Det reddes så till bröllopp, och den främmande konungen dansade första dansen med bruden.
När brölloppet hade stått i många dagar, vände konungen hem till sitt land igen.
Men prinsen och hans gemål lefde både länge och väl i det fagra slottet, som stod på guld-stolpar.
En uppteckning ifrån ~Södermanland~ förmäler, att torparen hade trenne barn, två pojkar och en flicka.
När föräldrarne voro döda, hade barnen intet att dela, utom en gryta, en kräkla och en hund.
Bröderna kommo nu i tvist med hvarandra, och slutet blef, att den äldste lopp åt skogen med grytan, och den yngre sprang efter med kräklan.
Men systern tog hunden utan lott och byte, och kom till kungsgården, hvarest hon gaf sig ut att vara en främmande prinsessa.
En dag, när torpare-dottern stod vid slotts-fönstret, fick hon se hvarest hennes bröder kommo löpande förbi, den äldste förut, med grytan, och den yngre efteråt, med kräklan.
Då log flickan högt.
Konunga-sonen frågade hvarföre hon log, och jungfrun svarade: »jag må väl le, när jag tänker derpå, att edert slott står uppå sten-stolpar, men mitt slott står uppå silfver-stolpar.»
Konunga-sonen fick nu en stor lust att se den fagra borgen som stod på silfver-stolpar, och gaf sig på väg med den unga mön och mycket annat följe.
Men hunden sprang förut, och skänkte guld-skäror och andra gåfvor åt männen som de mötte, att dessa skulle säga, det allt landet tillhörde den unga prinsessan, som åkte vid konungens sida.
Sedan jätten var död, bad hunden att hans matmoder skulle afhugga hans fötter, och doppa honom sjelf uti sjön.
Då rann der upp en fager konunga-son, hvilken tog i besittning sitt fäderne-arf, som jätten hade röfvat.
Derefter gifte prinsen sig med torpare-dottern, och de lefde lyckliga i alla dagar.
Småland~ förtäljer, att det var ett bonde-folk, som var så fattigt, att de måste gifva sig ut i verlden och söka lyckan hvar på sitt håll.
När de nu skulle dela sin egendom, fanns intet att skifta, utom en gryta och en gryt-slef, en ko och en katt.
Gubben och gumman kommo så i strid med hvarandra, hvem som skulle ega grytan, och det lyktades inte bättre, än att käringen tog grytan och lopp åt skogen; men gubben fattade slefven och sprang efter.
Ingen af dem kom någonsin hem igen.
Pojken och flickan råkade likaledes i tvist med hvarandra, ty begge ville hafva kon.
Då gick katten fram till den unga tärnan, och sade:
»tag mig! tag mig! jag vill hjelpa dig.»
Flickan lät så nöja sig med katten, och de gingo samman till kungs-gården, hvarest flickan begärde tjenst.
Drottningen sporde hvad slöjd hon kunde.
Tärnan svarade, som katten lärt henne: »jag kan sömma silke.»
Hon sattes nu att sticka ett täcke.
Då sade katten:
»tag ett hår af min svans, och nyttja som nål.»
Flickan gjorde så, och sömmade ett täcke, hvars make ingen har skådat.
En dag fick tärnan se hvarest hennes föräldrar kommo löpande utur skogen, gumman före och gubben efter.
Då log hon.
Konungen sporde hvi hon log så.
Jungfrun svarade, som katten hade lärt henne: »jo, jag tänker derpå, att eder gård står uppå trädstolpar, men min gård står uppå guld-stolpar.»
Konungen satte sig nu i sinnet att fara till gården, som han hört omtalas, och de gåfvo sig på resan.
När de kommo fram, var ingen hemma, utom jättens hustru.
Katten gick så in, helsade jätte-qvinnan, och sade att hon skulle laga till ett stort gille, ty jätten hade bjudit många gäster.
Käringen gjorde som katten hade sagt, och de hjelptes åt att tillreda maten.
De skulle nu stycka en nyslagtad oxe, och katten höll medan käringen högg; men det gick inte bra.
Då sade katten: »mor! låten mig hugga, så kunnen J hålla.» Jätte-qvinnan gjorde så.
Men när katten fick yxan, högg han käringen i skallen, så att hon blef död.
Derefter läste han igen borg-porten, och lockade jätten att se uppå solen, så äfven han fick sin bane.
Sedan jätte-folket var utdödt, fick katten sin rätta skepnad igen, och blef till en fager prins, som rådde öfver den sköna borgen.
Han lät så tillreda ett präktigt gästabud för konungen och hans unga gemål, samt undfägnade dem på det aldra bästa i många dagar.
En annan öfverlemning, ifrån ~Upland~, låter torpare-dottern likaledes gå fram till kungs-gården och söka tjenst, under föregifvande att hon var en prinsessa.
För att pröfva henne, lade drottningen första natten ärter, andra natten gryn, och tredje natten knappnåls-hufvuden under bolstret; men katten varskodde sin matmoder, och hon genomgick profven med lycka.
Derefter sattes hon att sömma, och katten gaf henne ett hår af sin svans, i stället för nål, så hon sydde bättre än alla de små tärnorna vid hofvet.
Sedan katten lockat jätten att se uppå solen, och sålunda vunnit det fagra slottet, bad han torpare-dottern, att hon skulle afhugga hans hufvud.
Flickan gjorde så, och katten blef till en fager prins, som gifte sig med den unga tärnan, och gjorde henne till sin drottning.
I en uppteckning från ~Sydvestra Finland~, förtäljes huru torpare-dottern kom till kungsgården och pröfvades af drottningen, som första natten lade ärter, andra natten strump stickor, och tredje natten en blår-totte under hennes bolster. -- För öfrigt finnes ingen väsendtlig afvikelse, utom i sjelfva upplösningen, som berättas sålunda:
Sedan jätten spruckit och fått sin bane, förde katten sin matmoder till ett ställe, hvarest lågo stora högar af mennisko-ben.
Der gaf han jungfrun en lia, som blifvit doppad i mjölk och bestruken med lingon och deg, samt bad henne att hon skulle afhugga hans hufvud.
Torpare-flickan gjorde så.
Genast blef katten till en fager prins med guld-krona på hufvudet; men benranglen fingo lif, och vordo till en otalig skara hofmän, riddare och svenner.
Sålunda upphäfdes förtrollningen, och den unge prinsen firade sitt bröllopp med den sköna jungfrun.
En i nyare smak affattad öfverlemning, ifrån ~S.
Småland~, låter sagans hufvudperson vara en mjölnare-dotter.
Hon ledsagas af sin hund till kungs-gården, och blir derstädes förmäld med den unge prinsen.
Men hunden är ingen annan än konungens egen dotter, som blifvit förtrollad, och nu söker skaffa sina föräldrar en ersättning för deras förlust.
Sedan mjölnare-dottern är lyckligen gift, beder hunden sin matmoder, att hon skall döda honom, och gömma det hvartill han förvandlas, ty så skulle hon alltid veta huru hon borde ställa sig.
Prinsessan gjorde efter hundens begäran, och strypte honom med en guld-kedja.
Då förbyttes han till en liten guld-penning, som hängde på kedjan.
Prinsessan bar nu guld-penningen om halsen både arla och serla, och när hon var i någon tvekan, behöfde hon blott se deruppå, så visste hon genast huru hon borde uppföra sig, för att icke röja sin ringa härkomst.
De Tre Hundarne.
Ifrån Westergötland.
Den enda utländska öfverlemning af denna Saga, som hittills är oss bekant, förekommer hos
Nämnda folkberättelse öfverensstämmer, i sina hufvud-drag, med den förtäljning vi här meddela.
Det var en gång en konung, som for bort och fäste sig en fager drottning.
När de varit gifta någon tid, föll drottningen i barnsäng och födde en dotter.
Då blef stor glädje öfver både stad och land, ty alla unnade konungen godt, för hans mildhet och rättvisa skull.
Men när barnet var födt, trädde der in en gammal gumma; hon hade ett sällsamt utseende, och ingen visste hvadan hon kom eller hvart hon gick.
Den gamla qvinnan spådde om konunga-barnet, och sade att det icke skulle få komma under bar himmel, förrän det hade fyllt femton vintrar, eljest vore fara värdt att det blefve bort-röfvadt af berga-trollen.
När konungen förnam detta, gömde han qvinnans ord i sitt sinne, och tillsatte väktare, som skulle akta den unga prinsessan, att hon icke kom under bar himmel.
Någon tid derefter var drottningen åter hafvande, och födde en dotter.
Då blef ny glädje öfver hela riket; men den gamla spå-qvinnan infann sig som förut, och varnade konungen att icke låta prinsessan komma under bar himmel, innan hon fyllt femton vintrar.
Det led så åter någon tid, och drottningen födde sin tredje dotter.
Men den gamla gumman kom tredje resan, och spådde konunga-dottern såsom hon spått hennes systrar.
Då blef konungen illa till mods, ty han älskade sina barn öfver allt annat i verlden.
Han gaf derföre sträng befallning, att de tre prinsessorna alltid skulle hållas under tak, samt aktade noga uppå, det ingen skulle fördrista sig att bryta mot hans vilja härutinnan.
Det stod så om en rund tid, och konunga-barnen växte upp till de fagraste mör, som någon visste omtala nära eller fjerran.
Då brast der ut örlig i landet, så att konungen deras fader for bort.
En dag, medan han var i härnad, sutto de tre prinsessorna vid vind-ögat, och sågo sig ut, huru solen sken på de små blomstren i örta-gården.
De kände nu en stark åtrå att leka med de fagra blommorna, och bådo sina väktare om orlof, att en liten stund få vandra omkring i trädgården.
Väktarena ville icke samtycka härtill, ty de räddes för konungens vrede; men konunga-döttrarne bådo så innerligen vackert, att männen icke kunde stå emot, utan läto dem få sin vilja fram.
Prinsessorna voro nu mycket glada, och gingo så ut i trädgården.
Men deras vandring blef icke lång, ty de hade knappast kommit under bar himmel, förrän der plötsligt sänkte sig en sky, som förde dem bort, och alla försök att finna dem igen voro fåfänga, ehuru man letade i alla väderstreck.
Det blef nu stor sorg och jämmer öfver hela riket, och man kan väl tänka att konungen icke heller vardt mycket glad, när han kom hem, och sporde huru allt hade timat.
Men, såsom ordstäfvet lyder: »gjord gerning har ingen återvändo»; han måste derföre låta det vara som det var.
Då nu ingen annan råd stod till finnandes, lät konungen utgå ett bud öfver allt sitt rike, att den som kunde frälsa hans trenne döttrar ur berga-trollens våld, skulle få en af dem till gemål, och med henne halfva konungadömet.
När detta blef spordt öfver länderna, drogo många ungersvenner ut, med hästar och följe, att leta efter de tre prinsessorna.
-- Vid konungens hof voro tvänne främmande prinsar, hvilka likaledes foro bort, att fresta om lyckan ville stå dem bi.
De rustade sig på det aldrabästa med brynjor och kosteliga vapen, och ordade stort, att de icke skulle komma tillbaka, utan att hafva lyckats i sitt företag.
Vi låta nu konunga-sönerna fara omkring och söka så länge, och vända oss åt ett annat håll.
Då är att förtälja, huru som det bodde en fattig enka långt, långt in i den vilda skogen.
Hon åtte en enda son, som hade till dagelig id att gå vall med sin moders galtar.
Medan pojken så vankade omkring uti marken, skar han sig en pipa, och hade sin lust att leka derpå; men han spelade så fagert, att hvem som hörde det, blef förnöjd ända in i själen.
Eljest var pojken storvext och stark, samt frihugsen, så att han icke gerna räddes för någonting.
Det hände sig en gång, att vallpojken satt i skogen och lekte på sin pipa, me’n hans trenne galtar gingo och rotade under gran-rötterna.
Då kom der gåendes en gammal, gammal man, med ett skägg som var både vidt och sidt, så att det räckte långt nedom bälte-staden.
Gubben hade med sig en hund, som var mycket stor och stark.
Vid nu pojken fick se den stora hunden, tänkte han för sig sjelf: »godt den som hade slik en hund till sällskap här i ödemarken, då vore det ingen nöd!»
När gubben märkte sådant, tog han till orda:
»fördenskull är jag kommen hit, att jag vill byta min hund emot någon af dina galtar.»
Pojken var genast redo, och gick in på handeln; han fick så den stora hunden, och gaf sin grå galt i stället.
Derefter gick gubben sina färde.
Men vid afskedet sade han:
»väl tänker jag att du blir nöjd med vår köpslagan, för det är inte med denna hunden som med andra hundar.
Han heter Håll, och hvad helst du ber honom hålla, det håller han, vore det än det grymmaste troll.»
Så samtaladt skiljdes de åt, och pojken tyckte att lyckan den gången icke varit honom emot.
Sedan det blifvit afton, lockade pojken sin hund, och dref galtarne hem ur skogen.
När nu den gamla gumman fick veta, att hennes son hade bytt bort den grå galten för en hund, blef hon öfvermåttan vred, och öfverföll pojken med hugg och slag.
Vallgossen bad henne gifva sig tillfreds; men det halp inte, utan ju längre det led, dess mera ökades gummans vrede.
När så ingenting annat stod att råda, ropade pojken sin hund, och sade: »håll!» Genast lopp hunden fram, fattade den gamla qvinnan, och höll henne fast, att hon icke förmådde röra sig; men han gjorde henne för öfrigt ingen skada.
Käringen måste nu lofva sin son att låta sig nöja med hvad som skett, och de blefvo så åter förlikta med hvarandra.
Men gumman tyckte att hon lidit en stor skada, när hon mistade den feta galten.
Andra dagen gick pojken åt skogen, med sin hund och sina begge galtar.
När han kom fram, satte han sig ned, och lekte på sin pipa som hans sed var, och hunden dansade dervid så konstigt, att det var stor under att se uppå.
Bäst han nu satt, kom det gamla grå-skägget åter gåendes utur skogen, och hade med sig en annan hund, som icke var mindre än den förra.
Vid pojken fick se det vackra djuret, tänkte han för sig sjelf: »godt, den som hade den hunden med till sällskap här i ödemarken, då vore det ingen nöd!»
»fördenskull har jag kommit hit, att jag vill byta min hund emot en af dina galtar.»
Pojken besinnade sig icke länge, utan gick in på handeln; han fick så den stora hunden, och gaf sin galt i stället.
Derefter gick gråskägget sina färde.
Han heter Slit, och hvad helst du ber honom slita, det rifver han i stycken, vore det ock det grymmaste troll.»
Så samtaladt skiljdes de åt.
Men pojken var glad i hugen, och tyckte att han gjort ett godt byte, ehuru han väl visste att hans gamla mor icke skulle bli nöjd med handeln.
När det nu led mot qvällen, och pojken kom hem, blef gumman icke mindre vred än dagen förut.
Denna gången dristade hon likväl icke slå sin son, ty hon räddes för hans stora hundar.
Men, som det plägar hända, att när qvinnor länge hafva bannats gifva de sig omsider till tåls, så, gick det äfven nu.
Pojken och hans moder blefvo således åter förlikta, men gumman tänkte vid sig sjelf, att hon lidit en skada, som sent kunde botas.
Tredje dagen gick pojken åter till skogs, med sin galt och sina begge hundar.
Som han nu var glad till sinnes, satte han sig uppå en stubbe och spelade på pipan, efter som hans sed var; men hundarne dansade så konstigt, att det var rätt lustigt att se derpå.
Vid pojken satt i allsköns ro och gamman, kom det gamla gråskägget åter gåendes utur skogen.
Denna gången hade han med sig en tredje hund, som var lika stor med de andra.
När så pojken fick se det vackra djuret, kunde han inte låta bli att tänka: »godt, den som hade den hunden till sällskap här i ödemarken, då vore det ingen nöd!» Straxt tog gubben till orda:
»fördenskull har jag kommit hit, att jag vill sälja dig min hund, ty jag kan väl märka att dig lyster gerna ega honom.»
Pojken var genast redo, och gick in på handeln; han fick så den stora hunden, och gaf sin sista galt i stället.
Men vid afskedet sade han: »väl tänker jag att du blir nöjd med vår köpslagan; för det är inte med denna hunden, som med andra hundar.
Han heter Ly, och har en så fin hörsel, att han förnimmer allt som timar, vore det ock många mil härifrån.
Ja, han hör huru träden växa och gräsen gro på marken.»
Så samtaladt, skiljdes de åt med stor vänskap.
Men pojken var glad i hugen, och mente att han nu icke behöfde rädas för någonting i verlden.
När så aftonen led och vallgossen drog hem till sitt, blef hans moder mycket bedröfvad, att hennes son hade sålt hela deras egendom.
Men pojken bad henne låta fara sin sorg, han ville nog laga, att hon icke skulle lida någon brist.
Huru han nu ställde sina ord, blef gumman åter glad, och tyckte att han talat både väl och manligt.
Men när dagen grydde, drog pojken på jagt med sina hundar, och när qvällen kom, vände han åter hem med så mycket, villebråd, som han orkade bära.
Han jagade så någon tid bortåt, intill dess att gummans visthus var ymnigt försedt med mat och allsköns nödtorft.
Då tog han ett kärligt farväl af sin moder, lockade sina hundar, och sade, att han ville vandra ut i verlden och fresta hvad lyckan kunde beskära honom.
Pojken färdades nu öfver berg och villa stigar, och kom djupt in i den mörka skogen.
Der mötte han gråskägget, som jag nyss talte om.
Vid de åter råkades, blef pojken mycket glad, och helsade:
»god dag, far! tack för sist vi möttes.» Gubben svarade:
’god dag igen! hvart tänker du taga vägen?
Pojken tog till orda:
»jag aktar mig ut i verlden att se huru mitt öde kan vända sig.»
Då sade gubben:
’gack vägen fram, att du kommer till kungs-gården, der skiftas din lycka.
Men pojken lydde gråskäggets råd och vandrade rätt fram utan någon hvila.
Hvar helst han kom till något herberge, spelte han på sin pipa och lät sina hundar dansa, och då felade aldrig, att han ju fick mat och husavara, och hvad annat han behöfde.
När pojken hade färdats både länge och väl, anlände han omsider till en stor stad, hvarest mycket folk strömmade fram på gatan.
Svennen undrade hvad detta månde betyda, och kom så till stället, hvarest konungens påbud blåstes ut, -- att den som kunde frälsa de tre prinsessorna ur berga-trollens våld, skulle vinna en ibland dem, och dertill konungens halfva land och rike.
Nu kunde pojken väl förstå hvad gråskägget hade menat med sin tillsägelse.
Han lockade derföre sina hundar, och gick vägen fram, intill dess han kom uti konungens gård.
Men på kungs-gården var endast jämmer och sorg, allt ifrån den dagen, då konunga-döttrarne försvunnit; och konungen och drottningen sörjde aldramest.
Svennen gick så upp i borg-stugan, och beddes få spela för konungen och visa sina hundar.
Detta behagade hof-folket väl, emedan de tänkte det skulle något skingra deras herres sorg.
Svennen blef derföre insläppt, och fick förete sina idrotter.
Men när konungen hörde hans spel, och såg huru konstigt hundarne dansade, vardt han lustig till mods, att ingen sett honom så glad på sju runda år, ända se’n den dagen han miste sina döttrar.
Sedan dansen var lyktad, sporde konungen hvad lön svennen ville hafva, att han skaffat dem alla så stor en hugnad och förlustelse.
Pojken svarade: »Herre, konung! icke har jag kommit hit för att vinna gods och guld.
Men jag bedes en annan bön, det du gifver mig orlof, att draga bort och uppsöka de tre prinsessorna som äro i berga-trollens våld.»
När konungen hörde detta, blef han mörk i hugen, och sade:
»icke lär du tänka att kunna frälsa mina döttrar.
Sådant är vanskligt, och har misslyckats för dem som äro långt bättre än dig.
Men om så sker, att någon frälsar prinsessorna, aktar jag visserligen inte bryta mitt ord.»
Detta tycktes svennen vara manligt och konungsligt taladt.
Han tog så afsked ifrån konungen, och gaf sig på väg.
Men han satte sig i sinnet, att inte unna sig rast eller ro, förr än han funnit hvad han sökte.
Pojken färdades nu genom många och stora länder, utan att något märkligt mötte honom.
Hvar helst han gick fram, följde hans hundar med; Ly sprang och lyddes om någonting var att förnimma i närheten, Håll drog matsäcken, och Slit, som var den starkaste, bar sin husbonde, när denne blef trött att vandra.
Det hände sig så en dag, att Ly kom hastigt springandes till sin herre, och förtäljde det han varit invid det höga berget, och hört huru konunga-dottern satt derinne och spann; men jätten sjelf var inte hemma.
Då blef svennen mycket glad, och skyndade till berget; hans trenne hundar följde med.
När de kommo fram, sade Ly: »vi hafva ingen tid att spilla.
Jätten är endast tio milar härifrån, och jag förnimmer redan huru gull-skorna under hans häst klinga mot stenarne.»
Svennen gaf nu befallning åt sina hundar, att de skulle slå in berga-dörren, hvilket ock skedde.
Vid han så kom in i berget, blef han varse en fager mö, som satt i berga-salen och tvinnade gull-tråd på en gull-ten.
Ungersvennen gick fram, och helsade den väna flickan.
Då blef konunga-dottern mycket förundrad, och sade:
»hvem är du, som tröstar komma hit i jättens sal?
På sju runda år, som jag satt i berget, såg jag ännu aldrig någon menniska.
»för Guds skull skynda härifrån, innan trollet kommer hem, eljest gäller det ditt lif.»
Men svennen var inte rädder af sig, utan mente att han väl tordes bida jättens ankomst.
Medan de ännu samtalade härom, kom jätten ridandes på sin gull-skodda fåle.
Vid han nu fick se att dörren var öppen, blef han mäkta vred, och röt så att hela berget skälfde.
»hvem är det som har brutit min berga-dörr?»
Pojken svarade dristigt:
’det har jag gjort, och nu vill jag bryta dig också.
Håll! håll honom; Rif och Ly! sliten honom i mång sinom tusende flingor.’
Knappast voro orden utsagda, förr än hundarne rusade fram, kastade sig öfver jätten, och sleto honom i otaliga stycken.
Då blef prinsessan öfvermåttan glad, och sade: »Gud ske lof! nu är jag frälst.»
Hon föll så ungersvennen om halsen, och kysste honom.
Men pojken ville inte längre dväljas der, utan sadlade jättens fålar, lade uppå dem allt gods och guld som fanns i berget, och drog skyndsamt bort tillika med den fagra konunga-dottern.
De foro nu en lång väg tillsammans, och svennen tjente prinsessan med tukt och fagert sinne, såsom det kunde höfvas en förnäm jungfru.
Då hände sig en dag, att Ly, som sprang förut att speja, kom hastigt löpandes till sin herre, och förtäljde att han varit vid det höga berget, och hört huru den andra konunga-dottern satt derinne och nystade gull-garn; men jätten sjelf var inte hemma.
Vid dessa tidender blef svennen väl tillfreds, och skyndade sig åt berget; hans trogna hundar följde med.
När de nu kommo fram, sade Ly: »vi hafva ingen tid att sinka bort.
Jätten är allenast åtta milar härifrån, och jag hör redan huru gull-skorna under hans häst klinga mot stenarne.»
Genast gaf svennen befallning åt sina hundar, att de skulle slå in berga-dörren, såsom ock skedde.
Vid han nu kom in i berget, blef han varse en fager mö, som satt i berga-salen och nystade gull-garn på en gyllene vinda.
Ungersvennen gick fram, och helsade den väna jungfrun.
»för Guds skull skynda härifrån, innan trollet kommer, eljest gäller det ditt lif.»
Men svennen sade sitt ärende, och mente att han väl tordes bida jättens hemkomst.
Medan de ännu talade med hvarandra, kom jätten ridandes på sin gull-skodda gångare, och stadnade utanför berget.
Vid han nu fick se att dörren var öppen, blef han mäkta vred, och röt så att berget skälfde ända ned i rötterna.
’det har jag gjort, och nu skall jag bryta dig också.
Håll! håll honom; Rif och Ly! sliten honom i mång sinom tusende flingor.’ Straxt rusade hundarne fram, kastade sig öfver jätten, och sleto honom i så många stycken som löfven falla om höste-tid.
Då vardt konunga-dottern öfvermåttan glad, och utbrast: »Gud ske lof! nu är jag frälst.»
Hon föll så ungersvennen i famn, och kysste honom.
Men pojken förde prinsessan till hennes syster, och man kan väl veta hvad glädje der blef, när de träffades.
Sedan tog svennen allt gods som var i berga-salen, lade det uppå jättens gull-skodda fålar, och drog derifrån tillika med de tvänne konunga-döttrarne.