Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Belåning till högre belopp än j af 1850 års taxeringsvärde för fastighet på landet och till Attén af brandförsäkringsvärdet för fastighet i stad \ill jag icke tillstyrka.
Vid 3 momentet kan jag icke undgå anmärka, att Bankofullmäktiges ombud, hvilket det åligger att, till Riks-bankens säkerhet, pröfva de hypotheker, som till belåning lemnäs, har sig ett ganska ansvarsfullt kall ålagdt, serdeles svårt att fylla, då belåningsrättigheten är till så högt belopp medgifven och försvåras utöfningen af denna pligt ännu mera, äfvensom Riks-bankens risk ej är ringa, så vida icke detta ombud har rättigheten att, efter eget godtfinnande, utan afseende å delegares bedömande, antaga eller underkänna de inteckningssäkerheter, som erbjudas.
Bestämmelsen, att Filial-bank får i hvarje stad bildas, kan jag icke biträda.
Jag anser detta vara en till en början alltför långt drifven frihet, utan att motsvara hvad man velat vinna, nemligen rörelsekapitalets jemna förstärkande till industri, handel och näringar.
Efter min åsigt ökas väl rörelsen i de orter, der den redan är väckt, och små Filialbanker skola säkert der uppstå i alla städer inom de provinser, der rörelsen nu är starkast, så långt som Riks-bankens låneförsträckning kan förslå, hvaremot de provinser, der industrien och landtbruket icke nått någon höjd t. ex. alla norra provinser, skola säkerligen framdeles såsom hitintills blifva vanlottade både i afseende å möjligheten att få lån, som äfven i hänseende dertill, att de döda kapitalen ej der kunna göras fruktbara.
Jag vill derföre tillstyrka, att Filial-banker till en början finge öppna sin rörelse endast uti länens residensstäder, med rättighet att bilda underafdelningar i öfriga städer, der rörelsen sådant tarfvade och direktionen funne sådant med sin fördel förenligt.” Professor Selander och Herr Clir.
Sundin hafva uti denna reservation hufvudsakligen instämt; hvarjemte Lektor Söderberg anfört: ”Jag instämmer i Herr Major Norden - 30 Banko-Utskottets Betänkande, Nto 43. felts reservation emot Utskottets förslag, ehvad det rörer anticipering af bankovinsten för att lemna tillgång för bildandet af de ifrågavarande lånekontoren, emedan enligt min tanke ett tillfälligt förökande af rörelsekapitalet deraf lätt kunde blifva en följd, utan att ett sådant förökande af behofvet vore påkalladt, samt emot det föreslagna antagandet af 1850 års taxeringsvärde, såsom norm vid bedömandet af säkerheterna för beviljandet af lån åt nämnde inrättningar.” Af Herr Åkerman, Fredrik.
”Jag hade önskat, att det förslag, Utskottet i detta betänkande framställt till Rikets Ständers pröfning, blifvit uppgjordt. med afseende allenast på beredande af utvägar för ersättande af den eller de Privat-banker, som till äfventyrs före nästa riksdag kunde komma att upphöra, eller i betydligare mån minska deras rörelse.
Da så icke skett, utan en väg derigenom öppnas för etablerande af ett nytt slags bankodiskonter, till obegränsadt antal, sedan banan en gång blifvit beträdd måste jag reservera mig emot beslutet och skall försöka angifva skälen derföre.
Hade man inskränkt sig att till fond för dessa nya banker anvisa de 500,000 Rdr, som hitintills användts till lån å publika papper, men blifvit ifrån denna lånerörelse, genom Rikets Ständers redan fattade beslut, indragne, så vore väl till en början icke någon egentlig fara för handen.
Man hade endast underlåtit att disponera detta i låneväg tillgängliga belopp på det mest nyttiga sätt, hvilket efter min förmening skett, om man dermed, på sätt genom motioner inom flera Stånd yrkats, förökat tillgångarne till kassakreditiv för enskilde, hvilken lånerörelse, efter hvad erfarenheten visat, bäst af bankens alla lånegrenar uppfyllt det bankens ändamål, som afser industriens understödjande i låneväg.
Men man har gatt längre och anslagit fonder, som först framdeles blifva disponibla — en del af bankens dels redan bokförda, dels blifvande vinst —- samt derjemte handlat i strid med hvad Banko-Utskottet i utlåtandet N:o 24, angående lånerörelsen, tillstyrkt och Rikets Ständer redan godkänt, eller att banken icke skulle i låneväg sammanlagdt använda högre belopp, än som dertill enligt nu gällande Bankoreglemente blifvit anvisadt.
Jag förstår icke eller, huru Bankofullmäktige, derest Utskottets beslut vinner Rikets Ständers bifall och, såsom sannolikt är, det till Filial-banker anslagna kapitalet genast till sitt hela belopp tages i anspråk, skola kunna uppfylla önskningarne, utan att nödgas antingen öfverskrida den bestämda gränsen för sedel-emission, eller ock aflåta innehafvande obligationer, de der likväl med rätta anses såsom bankens mest användbara tillgång vid inträffande af en kris; ty att upplåna medel af allmänheten, skulle, om det kunde verkställas annorlunda, än att Banko-Utskottets Betänkande, N:o 43. 31 de, som nu hafva disponerat penningar i banken, erhöllo tillfälle att derifrån uttaga dem, för att i stället deponera dem emot ränta, endast innefatta en åtgärd, hvarigenom man toge ur landets rörelse med ena handeu, hvad man åt rörelsen lemnade med den andra, under det man hade ränteutgiften för upplåningen på köpet.
Bankovinsten för den förflutna tiden är nemligen, på sätt i betänkandet derom
N:o 12 med tillhörande reservationer ådagalägges, endast i obetydlig mån kontant disponibel, hvarföre Utskottet oek föreslagit Rikets Ständer, att hvad deraf till statsverket afiäts, skulle med årligen vid slutet af detta och följande år utbetalas, d. v. s. liqvideras med de sedlar, som under dessa år till ränteliqvider för utestående lån till banken inflyta.
Detta liqvidationssätt, hvarom alla då voro ense och som afsåg att förekomma, då väl öfverstigandet af maximum för sedelstocken, som nödvändigheten att realisera innehafvande obligationer, synes nuvarande majoritet hafva alldeles förgätit.
Förhållandeit inträffar naturligtvis i än högre grad, i afseende å anvisningen på kommande bankovänst; en anvisning, som, i och för sig sjelf betraktad, är destomera äfventyrlig och oriktig, som man derigenom tillintetgör, åtminstone till en del, möjligheten för kömmande riksdags Banko-Utskott att bestämma, huruvida den emellan nu pågående och nästinfaliande riksdag inflytande bankovinst må vara för bankens konsoliderande behöflig.
Ett stadgande, innefattande ett sådant åliggande för Banko-Utskottet, har på goda skäl intagits i nu gällande instruktion för Utskottet.
Det var intaget i den instruktion, som uppgjordes vid 1844—1845 årens riksdag, och blifyer det sannolikt äfven vid den nuvarande.
Men i de hänseenden, här ofvan blifvit anmärkte, ligger dock icke största vådan af förslaget.
Den visar sig först fullständigt vid en blick på framtiden.
Förslagets försvarare hafva angifvit, att med nu anvisade tillgångar skall en eller annan bankjiå försök etableras.
Af de resultater, som intill nästa riksdag visa sig, vill man decidera, huruvida systemet bör fortsättas och utvidgas.
Efter min öfvertygelse skall endast ett resultat intill nästa riksdag hafva erhållits, det nemligen att denna nya lånetillgång, likasom hvarje annan, som yppas, blifver med begärlighet omfattad och begagnad.
Något annat kan under den korta tiden ej hinna ådagaläggas, åtminstone icke något missgynnande, ty först då indragning kommer i fråga, uppstår tanken derpå, att lättheten till låns erhållande kan blifva för stor inom ett land såsom vårt, der man är snabb, att icke säga lättsinnig, i industriella beräkningar, och der få torde finnas, som erkänna, att industrien säkrast utvecklas med de kapitaler, som den sjelf bildat.
Man skall alltså vid början af nästa riks - 32 Banko-Utskottets Betänkande, N:o 43. dag endast få höra belåtenhet med de nya låne-inrättningarne.
Men det skall troligen, och med skäl, derjemte anföras, att banken i utlåningsväg har enahanda pligter emot alla delar af landet, och att, likasom bankens öfriga utlåningar på fastigheter, i diskontväg o. s. v. äro för alia rikets invånare lika tillgänglige, så bör ock rättvisa utöfvas i afseende på etablerande af sådane Filial-banker, som de nu föreslagna.
Och huru skola Rikets Ständer kunna motstå anspråk, som grundas på rättvisa och en gynnsam erfarenhet i förening?
Bifalla måste de, sedan banan cn gång blifvit beträdd, men derjemte och, för att öfva rättvisa, lemna de för realisationens bestånd gifnc föreskrifter rörande sedel-emissionen å sido, samt gifva ökadt lif åt industrien på Tumba.
Förslagets vänner hafva vidare påstått, att, om blott dessa Filial-banker, till en början ernade att operera i bredd med nu existerande både Banko-diskonter och Privat-banker, få en större utsträckning, skola dessa sednare snart försvinna och supplerandet gå af sig sjelft.
För min del är jag öfvertygad om motsatsen.
Jemför man vinsten af att vara delegare i ena eller andra Bank-associationen, så skall denna jemförelse gifvet utfalla till Privat-bank-associationens fördel, då denna rörer sig med kreditsediar, till stor del grundade på en icke räntebärande fond, då deremot Filial-bank-associationernes rörelse uteslutande skall bedrifvas med penningar, hvarföre den till banken eriägger ränta.
Den egna fördelen kommer alltså ej Privat-bauks-delegarne att öfvergå i de nya associationerne.
Men de skola helsa dem välkomna, såsom beredande utvägar till Privat-bankernas upprätthållande, ty desse sednare få genom
Filial-bankerne tillgången till sin förnämsta och för sina kreditsedlars lif nödvändiga valuta, bankens sedlar, på nära håll.
Annu en möjlighet finnes dock för antagandet af Privat-bankernas upphörande såsom följd af de nya bankernas inrättande.
Den skulle bestå deruti, att lånetillgångarne blefve större, än att de af lånesökande absorberades.
Jag torde icke behöfva bevisa, att en sådan händelse, annorlunda än tillfälligtvis, svårligen inom vårt land kan inträffa.
Då Utskottet bredvid detta förslag hufvudsakligen bibehållit hvad 215 § innehåller, rörande sättet för Privat-bankernas supplerande, försvinner derigenom jemväl, efter min tanke, all utsigt, att den eller de Privat-banker, som af en eller annan orsak komma att, upphöra, skola komma att ersättas genom en så beskaffad bank som den nu föreslagne.
Jag anser det nemligen lika gifvet, att innevånarne i en provins, der en privat-bank upphört, skulle, till förekommande af de olägenheter och faror för provinsens näringar, som deraf Banko-Utskottets Betänkande, N:o 43. 33 deraf blifva en följd, finnas beredvillige att underkasta sig både moda och risque, sora att de, då nyssnämnde fall inträffar, skola för ändamålets vinnande föredraga det vida lättare och beqvämare medlet, att få oriens behof af rörelsemedel uppfyldt af riksbanken, på dennes räkning och risk, förutsatt nemligen, att valet emellan desse begge alternativer står dem öppet.
Denne sednare utväg skall, enligt Utskottets förslag, hållas öppen.
Och någon tvekan borde icke uppstå att utvägen, för den i 215 § anvisade händelse, skall begagnas.
Att ikläda sig ansvar för skuld till Banken, derföre erlägga 3 {{, betala förvaltningskostnader och stå risk för förluster, under det att till ersättning derföre icke kan påräknas mera än 2 j}, eller skillnaden emellan den ränta som erlägges och den som uppbäres, blifver, såsom affär betraktad, icke särdeles inbjudande, i annat fall än om dermed nya penninget. illgångar tillskapas, eller redan existerande ej på annat villkor kunnat bibehållas.
Jag är alltså af den mening, att om man verkligen afsett att de föreslagna filialbankerne skulle komma att ersätta privat-bankerne, som på många håll hafva tonen emot sig, så borde man, i 215 §, för den händelse privat-bank komme att upphöra, såsom enda utvägen till dess ersättande hafva stadgat, att från riksbankens fonder på hufvudsakligen enahanda vilkor, som de nu föreslagna, komme att tillhandahållas den association, som anmälte sig att öfvertaga den upphörda privatbankens rörelse.
I sådant fall hade man måhända kunnat för dylika ändamål anvisa fullt tillräckliga medel, att ersätta alla de af nuvarande privat-banker, som kunde komma att upphöra, ty om man äfven icke kan anse deras kreditsedlar direkte minska Riksbankens metalliska valuta, hafva de dock ett stort indirekt inflytande i afseende å riksbankens förmåga att upprätthålla realisationen.
Häruti hafva instämt: Herr Friherre Stjernstedt, Jac. Theod., samt Herrar lidfelt, Anton, och Bogeman, J. L. Af Doktor Sandberg:
De här föreslagna filial- eller bolags-banker böra, efter min öfvertygelse, tillvägabringas endast för att ersätta upphörande privat-banker.
För detta ändamål böra enskilda bolag, hvilka vilja bildas för att med rikets mynt bedrifva samma lånerörelse, som en indragen privat-bank, undfå kreditiv-rätt i riksbanken, äfven till högre belopp än Utskottet föreslagit såsom lån, och sådant bör meddelas emot fullkomlig säkerhet och solidarisk ansvarighet, men på de mest billiga vilkor, emedan det i alla fall blir Bilt. till R.
Prot. 1350 -51. 6 Sami. 1 Afd. 16 Haft. 5 34 Banko-Utskottets Betänkande, iV.-o 48. en verklig vinst för riksbanken att, snart sagt till hvad pris som heldst, köpa af privatbank erne deras enskilda sedel-utgifningsrätt och återvinna makten att reglera sedelstocken.
Möjligen skulle viikoren härigenom kunna blifva så fördelaktiga, att delegare uti nuvarande privat-banker finna sig föranlåtne att ingå dylika bolag.
Men om sådant skal! vara att hoppas, måste också 215 § alldeles utgå utur Banko-reglementet, som medgifver inrättandet af vanliga diskont-kontor från riksbanken, der privat-banker upphöra, och derjemte blir det nödvändigt att utgifning af privatbanks-sedlar på lägre valör än 6
Rdr 32 sk. b:ko måste upphöra, enligt Sländernas beslut vid sista riksdag.
I annat fall och så vida dessa åtgärder icke vidtagas, iära väl de nuvarande privat-bankerna ingalunda afstå från den vinstgifvande rättigheten att, i likhet med rikets bank, få utgifva egna sedlar, som också för mynt erkännas.
Af Herr F. A.
Rinman:
Uti Utskottets förslag rörande filial-banker kan jag ej till alla delar instämma.
Utskottet anser, att inteckningar till § af brandförsäkringsvärdet å fastigheter i städerne skola innebära tillräcklig säkerhet.
Ehuru jag visst icke betvifiar att sådant kan vara förhållandet i de flesta städer, är jag dock fullkomligen öfvertygad, att städer finnas, der denna grund för säkerheten icke kan antagas.
Då Banko-reglementet stadgar, att riksbankens utlåningar mot pant af hus i städerne icke fä utsträckas utöfver -J- af brandförsäkringsvärdet, tror jag att man icke nu hade bort gå längre än bestämma halfva detta värde erforderligt för antaglig säkerhet.
I olikhet mot Utskottet tror jag äfven att filial-banker böra understödjas genom kreditiv, icke genom län.
Sker understödet genom lån, sättes en sådan bank i nödvändighet att sjelf bjuda ut sina penningar, och i frestelse att icke med tillräcklig noggrannhet pröfva lånehandiingar, för att icke förlora sin redan på förhand till riksbanken utfästade ränta.
Lemnäs understödet deremot såsom kreditiv, och ingen ränta således kommer i fråga att erläggas förr än filial-banken, i mån af behof, verkligen lyfter medlen, blifva lånehandlingars anskaffande och bepröfning helt och hållet oberoende af dylika sido-beräkningar.
Den farhåga man i fråga om kreditiv hyser för sådana öfverassigneringar, som störtade de fordna filial-diskonterne, måste försvinna, då man bestämmer att all assignering genast skall aviseras.
Derjemte torde man erinra sig, att Rikets Ständers Bank var delegare i Banko-Utskottets Betänkande, Nto 43. 35 dessa diskonters vinster och följaktligen hade fördel af öfverassigneringarne, då bankens fördel nu blifver att hindra alla försök åt sådant håll.
Slutligen kan jag icke instämma i Utskottets åsigt att, för bildande af fond åt filialbankerne, anticipera på kommande bankovinst.
Antingen måste fonden inskränkas inom beloppet af den genom nedsättning af belåningen på publika papper tillika med redan besparade vinstmedel tillgängliga summa, eller bör fyllnaden tagas genom försäljning, om så erfordras, af banken tillhöriga obligationer.
Men att anticipationsvis disponera någon del af bankoi insten för operationer, som ligga utom bankens omedelbara förvaltning, anser jag i principen lika vådligt, som det, i förevarande fall är onödigt och med grundreglorne för bankens administration oförenligt.
I denna reservation hafva instämt: i alla delar Herrar, K. A. Almgren och P. J. Lagergren; i 2:a och 3:e punklerne:
Herr J. F. Ekenman, samt uti l:a punkten:
Riksdagsfullmäktigen Per Nilsson från Christianstads län; samt af Herr L.
Jag har ej kunnat gilla Utskottets beslut att banken skall lemna dess understöd till filial-bankerne i form af lån, i stället för medelst kreditiv, hvilket beslut jag anser komma att medföra den verkan, att filial-bankerne, vid deras första början, måste göra forcerade utlåningar, för att få ränta på kapitalet; hvaremot, om de finge begagna kreditiv, sådant blott blefve begagnadt, i den mån en solidare utlåning lät sig verkställa.
Afven anser jag att fonden är för liten, och bordt ökas så, att maximum för sådan bank kunde utsträckts till en million, isynnerhet som man åsyftar att ersätta privat-bankerna, hvilket ej låter sig göra med ett maximum af 500,000 Rdr b:ko. 86 Banho-Utskoltets Utlåtande, Nio 44.
Ank. till Exp.-Ulsk. den 7 Juni 1851. lil. i‘i midd.
Utlåtande öfver väckta förslag, angående ändrade föreskrifter med afseende A assigneringen på Banken.
Under förmälan, hurusom den, enligt äldre författningar, enskilde personer medgifna rättighet att å Banken utgifva tryckta assignationer af 20 Rdrs-valörer, ställde till innehafvaren, efter hvad erfarenheten, särdeles under de sednare åren, visat, för en större del af allmänheten medfört förlust, genom assignanternas tilltag att utfärda sådana invisningar å högre sammanräknadt belopp, än de egt i hanken innestående, eller förmått att på räkning insätta, hafva Bankofullmäktige, uti 32 g af deras vid riksdagens början till Utskottet afgifna och jemte memorialet N:o 2 till Rikets Ständer öfverlemnade berättelse, enär detta missbruk, hvartill gällande föreskrifter sannolikt i väsendtligare mån bidragit, i det att t. ex. 143 8 1 mom. af Banko-reglementet förutsätter, att invisningar kunna å Banken utfärdas med beräkning på omloppstid, desto heldre syntes böra afskaflas, som det vore Rikets Ständers Bank ovärdigt att befrämja vingleriet och dessutom den omständighet, hvilken lärer föranledt omförmälda rättighet, eller brist på ett till mindre liqvider lämpligt sedelmynt i landsorterne, numera ej torde förefinnas, tillstyrkt, att det hädanefter måtte förbjudas icke allenast enskilde personer och bolagsföreningar, som afse vinst, att på egande behållning å räkning i Rikets Ständers Bank utställa invisningar, vare sig tryckta eller skrifna, annorlunda, än till viss man, utan äfven allmänna eller enskilda inrättningar att å Banken utfärda invisningar med beräkning på nloppstid.
I detta ämne har Utskottet derjemte fått emottaga följande, inom Riksstånden väckta motioner, nemligen: Banko-Utskottets Utlåtande, N:o 44. 37 l:o Af Herr Silfverberg, Magn.
Didr., som, i betraktande af de betydliga förluster, hvilka den, genom författningarne, enskilde personer medgifna assignationsrätt på Banken under sednare tiden, till följd af inträffade konkurser, ådragit allmänheten, serdeles allmogen i de från hufvudstaden atlägsna provinser, föreslagit, att berörde assigneringsrätt måtte upphöra; 2:o Af vice Talmannen, Herr C. C. Halling, som jemte framställning af de skäl och anledningar, hvarpå Banko-Utskottet vid 1834—1835 årens riksdag grundat sitt tillstyrkande, att privata assigneringsrätten å Banken måtte tills vidare få fortfara, emot skyldighet att viss folii-afgift erlägga, förmält, att, då efter nämnde tid icke allenast mer än tillräckligt privata kredit-anstalter inom riket uppstått, utan äfven missbruken af den enskilda assignationsrätten blifvit så verksamma och förstörande, att det ville synas, som skulle numera all tvekan hafva upphört derom, att det vore hög tid att förebygga fortsättningen af dessa missbruk, tillstyrkte motionären en sådan förändring af 143 § i BankoBeglementet, att privata assignationsrätten i Banken hel och hållen upphäfves och således depositioner å sa kallade löpande räkning hädanefter endast böra få ega rum för det slags insättare, som icke någonsin utställa invisningar till större belopp, än deras hos Banken innestående behållning utgör, till hvilken klass af deponenter borde räknas alla Kongl. Maj:t och Kronan eller Rikets Ständer underlydande allmänna verk och kassor; de under Stockholms stads styrelse hörande embetsverk och kassor, samt för öfrigt sådane allmänna inrättningar, välgörenhets-anstalter och konkursmassor m. fl., som begagna DepositionsBanken egentligen blott till förvaringsställe och hvarken utfärda invisningar till innehafvare!), eller tryckte sådane, eller med beräkning af omloppstid, samt om hvilka med full tillförsigt kan förutsättas, att ingen öfverassignering kommer i fråga; samt 3:o Af Riksdagsfullmäktige Lars Gezelius från Stora Kpparbergs län, Gabriel Andersson från Elfsborgs län och Henric Andersson från Örebro län, hvilka föreslagit, de 2:ne förstnämnde, att förbud mot all assignering på Banken af enskilda personer måtte meddelas, uti hvilket förslag en stor del af Hedervärda Bonde-Ståndets ledamöter sig förenat, samt den sednare eller Henric Andersson, alt, så vida dylik assignering än vidare medgåfves, dertill icke måtte få begagnas tryckta, eller graverade invisningar, de der lätteligen antaga egenskapen af myntrepresentativer, utan allenast handskrifna assignationer. 38 Banko-Utskottets Utlåtande,
Banko-reglementets åberopade 143 § är af följande lydelse: "Mom. 1.
Fordringsegare hos Depositions-Afdelningen (räkningshafvare) skiljas under fem klasser: till den första höra: medel, som bero af Bankens egen styrelses disposition, äfvensom skuldbalaricerna för ännu utelöpande, icke 10 år gamla invisningar och insättningsbevis förra Vexel-banken och dess kassor emellan, (fria från folii-afgift) till den andra: alla varande eller blifvande kontos, tillkomna under egenskapen af kreditiv eller förlag af Banken, kassa-kreditiv undantagne, vare sig räntefritt eller mot utstakad ränta: (fria från folii-afgift) till den tredje'. medel, tillhörige Staten samt dess allmänna verk och kassor, ej egande natur af kreditiv eller förlag från banken; (fria från folii-afgift) till den fjerde: alla de under Stockholms stads styrelse hörande Embets-verk och kassor samt sådane allmänna inrättningar, välgörenhets-anstalter och konkurs-massor, som begagna
Depositionsbanken egentligen till förvarings-ställe och icke utfärda invisningar med beräkning af omloppstid, samt jemväl sådane enskilde, som antingen, innan folii-afgiften vidtog, behörigen anmält sig hafva upphört med assigneringen på banken, eller ock derefter fortfarande bibehållit eller upptagit ny räkning i Depositions-afdelningen, men framdeles göra anmälan om samma räknings upphörande samt insätta det mot utelöpande assignationer svarande belopp (från folii-afgift befriade): de sistnämnde likväl ej förr än under året näst efter det, anmälan om assigneringens upphörande blifvit gjord. till den femte: medel, tillhöriga så väl alla med beräkning på vinst för den enskilde grundade stiftelser och bolags-föreningar, som ock alla enskilde personer med de här ofvan gjorda undantag (underkastade folii-afgift).
Före räknings upptagande göres skriftelig anmälan hos under-styrelsen, som, enligt nyssnämnde grunder, hänför räkningen till sin behöriga klass.” Banko-Utskottets Utlåtande, N-.o 44. 39 Då Banko-verket, i egenskap af Depositions-bank, har til! föremål, ”alt för allmänhetens säkerhet, nytta och beqvämlighet emottaga penningar af en hvar, som sådant åstundar, deröfver föra räkning och dem vid anfordran Insättaren tillhandahålla, så att handel och rörelse må underlättas genom de derå utfärdade assignationers och invisningars kredit, kraft och giltighet,” han utskottet så mycket mindre biträda den åsigt, att enskilda assignerings-rätten å banken borde upphäfvas, sorn en sådan åtgärd, utom det att densamma, såsom nyss är nämndt, skulle strida mot ett af bankens hufvudföremål, hvarken vore förenlig med den enskildes eller det allmännas fördel.