Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Hufvudsakligen instämmande i Prosten Doktor Forssells motion och reservation, anser jag mig, i anledning af åtskilliga i dessa §§ begagnade felaktiga uttryck, såsom skulle ett »Gästgifveri» kunna ega någon »rättighet*, böra, på det icke begreppet derom må hos någon under diskussionen förvirras eller blifva dunkelt, anmärka, hvad naturligtvis enhvar, vid närmare eftersinnande, sjelf finner, nemligen att, såvida ett gästgifveri icke verkligen är, och således icke rätteligen kan kallas, en juridisk person, det icke kan hafva några rättigheter, emedan endast personer kunna ega sådana.
Detta synes ock lagredaktören hafva insett, då han i 3:dje mom. af 12:te § nyttjat uttrycket: »c/en rätt till bränvmsutskönkning, som gästgifveriet åtföljer», hvilket ock visar, alt endast gästgifveriets innehafvare, ej sjelfva gästgifveriet, eger den ifrågavarande rättigheten, hvilken dock för innehafvaren är temporär och vilkorlig, beroende derpå, att han fortfarande innehar gästgifveriet.
Detta, nemligen gästgifveriet, är en inrättning, tillkommen genom offentliga magiens (Regeringens eller dess underordnades) beslut, och således beroende deraf.
Gästgifveri är således icke detsamma, som gästgifvaregård eller gästgifverihemman: det är icke något ställe, utan en inrättning: det är, i följd häraf, egentligen icke något föremål för eganderätt, utan en inrättning, som
Regeringen eller dess underordnade gjort för det allmänna bästa, till allmänhetens och särdeles resandes beqvämlighet och för att befordra kommunikationsväsendet.
Af allt detta följer, att, om än någon beklagligtvis köpt ett gästgifverihemman med afseende egentligen å den hemmanet dittills åtföljande utskänkningsrätt, och fördenskull betalt mer, än hemmanet i och för sig varit värdi, — han icke kan klaga öfver eganderätts kränkning, i händelse antingen Lagstiftaren i allmänhet föreskrifver, att utskänkning icke vidare skall utöfvas vid de af Stalsmagten beroende inrättningar, som kallas gästgifverier, eller någon af Statsmagtens dertill behöriga organer, vid ett särskildt tillfälle, beslutar, att utskänkningen skall upphöra vid gästgifveriet å det köpta hemmanet, eller ock sjelfva gästgifveriet skall upphöra; äfvensom alt, i händelse ett gästgifveri upphör och ett annat i stället inrättas annorstädes, det sednare icke kan sägas vara samma gästgifveri, som det Sammans. Bertlin., Lag- samt Allm. Best.- o. Ekon.-Vtsk.
Betänkande 4, 21 förra, ej heller detta kan sägas vara flyttadt, ty gästgifveriet är icke något lösöre eller sådant ting, som kan flyttas från ett ställe till ett annat.
Hvad jag nu andragit torde möjligen kunna tillämpas vid behandlingen af Grefve Liljencrants’ motion rörande % morn. af ifrågavarande 15 §. § 24.
Hufvudsakligen instämmande i de skäl, Herrar
Rydin och Widell anfört i sina reservationer mot Utskottets förslag, att, jemte den femtedel (|), som med Borgare-Ståndets samtycke gifvits Hushållnings-sällskaperna af de kommunalafgifter, som erlagts för minuthandel med och utskänkning af bränvin, ytterligare en femtedel (i) skall lemnäs till Landstingen, hvars vida öfvervägande majoritet väljes af landsbygden, — får jag mot beslutet, rörande detta sednare af Utskottets förslag, mig reservera, under erinran derom, att Rikets Ständer, i den underdåniga skrifvelse af den 30 November 1854, på hvilken hela den från början afår 1855 gällande lagstiftning om bränvinsförsäljning grundats, uttryckligen erkände, ali städerna egde häfdvunnen rätt, tall hvar för sig tillgodonjuta afgiflerna för der försålda starka drycker.
Denna urgamla rätt omförmäles i den af Konung och Ständer till verkligheten och giltigheten erkända, den 26 Decembris 1619 daterade, af Riks-arkivets Sekreterare år 1747 publicerade och sedan ofta af Myndigheter officiell åberopade »Stadga om Slädernes administration och upkomsl t Rijketn, hvars 19:de § är så lydande: »HvarStad skal hafva sin Stadzkiällare och dess rättighet, och hvar Staden så fattig är, at han den med Wijn och fremmande Drycker icke förmår uphålla, eller och finner det sig skadeligit, då må han den lil en eller flere af Borgerskapet arrendera, och hvad deraf faller låta komma i den gemena Kista.
Hvad nu widere och mer inkomster hvar Stad kan hafva, det är af hvars och ens serdeles Privilegier at see.»
Orden »gemena kista» hafva uti den af Justitierådet Backman utgifna lagsamling blifvit rätteligen återgifne med de numera brukliga orden agemensamma kassan» eller stadskassan.
Ofvanintagna stadgande är modifieradt genom Handels-Balkens 4:de Kap. 4:de §, så lydande: »I hvarje stad skal stadskällare wara, en eller flere, ther win och öl säljes.»
Af begge dessa §§, inbördes jemförda, finner man lätt, att i städerna kunna vara flere källare, af hvilka inkomsterna skola tillfalla stadskassan.
Rikets Sländer hafva alltså rätteligen erkänt städernas rättigheter till sådana inkomster vara »häfdvunna.t
Uti Kongl, Maj:ls för Rikets Borgerskap och Städerna i Allmänhet utfärdade Nådiga Försäkran, gifven Stockholms Slott then 23 Februarii 1789, är § 7 så lydande: »Tbetta all, så wäl som ock, ehvad rättigheter och förmoner, af samma allmänna beskaffenhet som thesse, hvarje Stad särskilt i stöd af Regerings-Lagar, Privilegier och Resolutioner må innehafva, wil Kongl. Majit i Nåder hafwa them 22 Santmans. Bevilln-., Lag- samt Allm. Besv.- o. Ekon.-Utsk.
M 4. alla i gemen och hvar och en i synnerhet tilsagdt och under helgd af Privilegier härmedelst bekräftadt.»
I Re geringsformen lyder § 114 moni. 1 så: »Konungen late samtlige Riksens Ständer deras Privilegier, Förmåner, Rättigheter och P"riheter åtnjuta; beroende det på samtliga Riks-Slåndens öfverenskommelse och Konungens bifall att låta dem undergå de förändringar och jemkningar, som Rikets behof kunna fordra.» Alldenstund nu 1:o), enligt äldre och nyare före år 1854 utkomna författningar om bränvinsförsäljning. städernas Källaremästare, »Krögare och Tavernare» samt »Wärdshusidkare» alltid haft utskänkningsrätt; 2:o) inkomsterna häraf, enligt ofvan först intagna §§, tillhört stadskassan; 3:o) städernas rätt till denna inkomst är y>af samma allmänna beskaffenhet», som de i 7:de § af Kongl.
Majit »under helgd af privilegier», bekräftade rättigheter, och således under berörda privilegier inbegripne; 4:o) dessa privilegier äro genom 114 § Regeringsformen lika skyddade, sorn »Kongl.
Majrts Privilegier för Sveriges Rikes Ridderskap och Adel« samt »Privilegia för Biskoppar och samtlige Prästerskapet i Sverige och dess underliggande Landskapero, begge af den 16 Oktober 1723; 5:o) någon ändring i städernas privilegier, utan »samtliga Riks-Ståndens öfverenskommelse och Konungens bifall« icke kan ske; — fördenskull är af allt detta klart, att beslut om dispositionen af en femtedel (i) af städernas ifrågavarande inkomst icke kan grundlagsenlig! fattas och såsom Rikets Ständers beslut expedieras, utan samtliga Riks-Ståndens öfverenskommelse; i följd hvaraf ej heller, utan Borgare-Ståndets bifall till Utskottets förslag, detta kan någon grundlagsenlig verkan medföra.
Och hemställer jag alltså, att Expeditions-Utskottet, vid uppsättning af Rikets Ständers underdåniga skrifvelse i ämnet, måtte härå fästa behörig uppmärksamhet. § 35.
Som bränvin ej lär kunna blifva fullkomligen renadt från finkelolja, vore bäst, om i författningen bestämdes, huru mycket, eller huru stor procent sådan olja ett visst qvantum bränvin finge högst innehålla. § 37.
Som ena syftemålet med hela lagstiftningen om bränvins tillverkning och försäljning är att förekomma en omåttlig förtäring af ämnen, uppblandade med en större qvantitet alkohol; men under namn af portvin lärer allmänligen säljas drycker, uppblandade med mer än femton procent alkohol, vågar jag hemställa, att vid denna § göres ett tillägg, lydande ungefiirligen sålunda — — tillagade »eller innehålla mer än 20 (23) procent alkohol.» Sammans.
Besv. o. Ekon.-Utsk. Betänkande M 4. 23 §§ 41 — 47.
I följd af hvad som anförts i en mängd allmänt utdelade officiela utlåtanden om latiludsystemet i straffbestämmelser, hade detta system bort konseqventare och fullständigare tillämpas uti ifrågavarande 41—47 §§.» af Herr Rydin: »Emot Sammansatta Utskottets beslut i § 24 att använda en femtedel åt landstingen af den städer och landsbygd tillkommande andel af inkomsten för minutering och utskänkning af bränvin, får jag härmed reservera mig.
Skälet till denna reservation stödjer sig derpå att, enligt min åsigt, Utskottet alls icke har någon laglig lätt att fatta ett sådant beslut, emedan det ligger utom Utskottets befogenhet.
Begäret att åtkomma städernas inkomster har dikterat detta beslut.
Men endast som ett magtspråk, och ej stödd på lag och rätt, kan den åtgärden betraktas att fråntaga ett slag af korporationer — städerna — sina lagliga inkomster, för att skänka dessa åt ett annat slag af korporationer — landstingen.
Jag skall söka närmare bevisa detta.
Det Sammansatta Bevillnings-, Lag- och Ekonomi-Utskottet kan ej hafva större rätt än dessa tre Utskott, hvart för sig ensamt.
Bevillnings-Utskoltet eger rättighet att opåmint föreslå bevillningens ökande eller minskande för Statsverkets behof; men att taga utskylderna och inkomsterna från en klass af samhället för att bortskänka dem åt andra korporationer, — korporationer, som man ännu icke vet, om de ens behöfva dessa inkomster, och ännu mindre, hvartill de skola användas — detta måste ligga utom gränsen för Utskottets behörighet.
Lika litet kan en dylik rättighet tillkomma Lag-Utskottet eller Ekonomi-Utskottet.
Några andra skäl må äfven tilläggas.
Förordningen om landsting af den 21 Mars 1862, innehåller § 47, alt landsbygd eller släder må befrias från bidrag till företag, deraf de ej kunna hafva hufvudsaklig nytta.
Med hvilken rätt vill man nu här pålägga städerna till landstingen en så ojemförligt mycket högre lunga än som kommer att drabba landsbygden, proportionsvis mot folkmängden, och utan afseende på om städerna deraf få någon eller alls ingen nytta; utan måhända tvärtom stor skada?
Dessutom äro städerna sä ojemförligt mycket högre betungade med kommunala beskattningar emot hvad på landsbygden är fallet, att endast den största obillighet och orättvisa kan fordra, alt de förra skola ytterligare i hög grad betungas till lättnad åt den sednare.
Inom en mängd städer få dess innevånare betala tre ä fyradubbel utgift i kommunala skatter, mot den till Statsverket; och att än vidare öka denna börda, enligt Utskottets förslag, skall säkert bereda mångens ofärd och ruin, samt utflyttning från städerna; ty allting har sin gräns. 24 Sammans. Sevillu.-, Lag- samt Allm. Besv.- o. Ekon.-Utsk.
Betänkande M i.
Sorn motskäl kommer troligen att anföras, att med samma rätt, som man första gången vid 1853—1854 årens riksdag beslutade att en femtedel af städernas bränvins-minuterings- och utskänknings-inkomster skulle tillfalla hushållnings-sällskaperna, kan man nu också besluta att ytterligare fråntaga städerna en femtedel att användas till landstingen.
Men beslutet vid 1853—1854 årens riksdag skedde med Borgare-Ståndets goda
Ja och samtycke.
Borgare-Ståndet ansåg det nemligen billigt, att städerna också i sin mån borde bidraga till understödjandet af hushållnings-sällskaperna, hvilka i allmänhet uträttat mycket godt och nyttigt till gemensamt bästa; men icke må man föreställa sig att detta Stånd skall lika godvilligt ytterligare bidraga med en femtedel till landstingen — korporationer, hvilka för egen del ej synas behöfva några särdeles inkomster; men om äfven så blifver fallet, ega rättighet uttaxera dessa proportionsvis på länens samtliga befolkning, och ej låta städerna ensamt bära den så ojemförligt tyngsta bördan, samt dertill dessutom bidraga i sin mån lika med landsbygden.
Uti Betänkandet vid 1853—1854 årens riksdag medgifver också Särskilda Utskottet för bränvinsfrågans behandling sig icke hafva rättighet till ett dylikt ensidigt beslut, då det erkänner om städerna: »den olika ställning, Iwaruti dessas styrelse och förvaltning befinner sig mot landt-kommunerna och den vana och häfdvunna rätt, som städerna hafva att hvar för sig omedelbart draga inkomsterna af starka dryckers försäljning»; en vana och rätt, som städerna haft, ehuru under något förändrad form mot nu, i århundraden, sannolikt allt sedan deras grundläggning, att de sjelfva fått använda de kommunala bidrag, de sjelfva erlagt, och utan hvilka de ej kunnat existera.
Men nu söker man, emot hvad som är att förutse, emot Borgare-Ståndets protest, helt enkelt och simpelt genomdrifva ett annat förslag, det nemligen, att af städerna utkräfva högst betydliga afgifter, för att skänkas åt landsbygden; ett förslag, som troligen icke skall lyckas.
Af dessa skäl, med flera, som skulle kunna anföras, torde nog fråga uppstå, om ej Sammansatta Utskottets tfrslag i här anförda § är af så grundlagsvidrig natur, att framställning derom ilöl Riks-Stånden vägras af Herrar Talmännen.» Af Herr Holmqvist: emot 4 §: »Skyldigheten för krögare och utskänkare af spirituosa, att hålla mat är lika gammal som välbetänkt.
De enda klagomål, man härvid verkligen försport, hafva förts deröfver, att å dylika ställen helsosam och lagad mat icke funnits i tillräcklig mängd eller serverats med samma beredvillghet som spirituosan.
Någon olägenhet för den stora allmänhet, som besöker dylika ställen, ofta nog just för att der intaga sina måltider, kan icke visas hafva uppkommit af denna sed och föreskrift; och i strid med Utskottets påstående vågar jag anse, alt tillgång på mat aldrig lockat till ymnigare förtäring af bränvin än eljest skulle varit händelsen.
Deremot måste just saknaden af sund och kraftig föda i allmänhet - Sammans. Bevilln.-, Lag- samt Allm. Besv.- o. Ekon.- Utsk. Betänkande M 4. 25 mänhet föranleda, förökadt missbruk af spritdrycker och det så mycket skadligare, som detsamma måste enbart tillgripas.
En stor allmänhet skulle genom ett dylikt stadgande betagas nästan de enda tillfällen, sorn nu mångenstädes finnas, att erhålla mat utan särskild hushållning.
Någon sådan förändring af det gamla lagstadgandet härutinnan, hvilken Utskottet föreslagit, torde derföre ock så mycket mindre kunna förordas, som kändt är, att bristen på sund och kraftig mat att spisas portionsvis å stället för billigt pris flerestädes väckt allvarliga bekymmer och påkallat utomordentliga åtgärder för behofvets afhjelpande, utan att desamma hittills lyckats och svårligen kunna lyckas utan särskilda bidrag af kommunerna.
Skulle ifrågavarande 4 § underkastas någon förändring, borde den göras i alldeles motsatt syfte, så att sund, kraftig och vällagad husmanskost alltid funnes att tillgå å utskänkningsställen.
Den minsta fordran blifver således det yrkandet, att nuvarande lagstadgandet måtte bibehållas oförändradt.
Emot 5 §.
Att, på sätt Utskottet föreslagit, förmena landthandlare, hvilkas antal hädanefter förmodligen blifver större än tillförene, en rättighet, som tillkommer alla rikets öfrige medborgare, synes icke kunna från någon synpunkt försvaras.
Ett sådant förbud är rättskränkande och kan endast leda till ökade ansträngningar för förbudets kringgående.
Det är mot den orimliga lagen som man får bevittna de flesta och mest förslagna öfverträdelserna Sällan, om någonsin, lärer väl ock öfverträdelsen eller kringgåendet af ett lagstadgande hafva förekommits medelst ett absolut förbud af det missbrukade.
All erfarenhet visar motsatsen.
Och ett nära liggande sätt och tillfälle att för landthandlare kringgå äfven det förbud mot partihandel af bränvin, hvilket Utskottet förordar, vore ju att bedrifva dylik handel genom närmaste granne, vare sig torpare eller backstugusittare, bland hvilka alltid någon skall finnas dertill beredvillig.
Emot Utskottets förslag i denna punkt, hvilket, enligt min uppfattning, är både rättsvidrigt och opraktiskt samt kan göra både de öfverklagade underslef vid bränvinsförsäljning, på hvilka endast
Utskottet stöder sitt tillstyrkande härutinnan, och flera andra oålkomligare än hittills af lagens arm, måste jag derföre reservationsvis framställa det vördsamma yrkandet, att nuvarande 5 § lemnäs oförändrad.»
Häri förenar sig Jöns Pehrsson från Blekinge.
Af Herr Widell: »Emot Utskottets förslag i 24 §, att fråntaga städerna ytterligare i af bränvinsförsäljningsafgifterna och anslå den åt landstingen, får jag vördsamt reservera mig.
Städerna hafva i allmänhet behöft och användt dessa medel till hamnoch kajanläggningar, gator, broar, vatten- och gasledningar, skolhus och andra publika byggnader, m. m, som kan anses vara allmänt nyttigt; men derjemte till bidrag för underhållande af den särdeles kostsamma polis, som det åligger städerna att uppehålla, samt till lindring i den betungande fattigvård, hvilken är en oundviklig Bih. till B.
Prot. 1862 & 1863. 5 Sami. 2 Afd. 3 Haft. 4 26 Sammans. Bevilln.-, Lag- samt Allm. Besv.- o. Ekon.-Utsk.
A/t 4. följd af den bran vinsförsäljning, som blifvit förvisad till städerna.
För alla dessa behof äro de $ af försäljningsafgifterna fortfarande nödiga och uti en del städer påräknade och afsedda för betalande af de skulder, som de ådragit
Mg för ofvan antydda allmänt nyttiga ändamål.
Att i en tid, då städerna äro betungade af svåra kommunalutskylder och de genom utsträckning af handels- och näringsfriheten se sina gamla privilegier inskränkas, beröfva dem någon del af de inkomster de hittills åtnjutit, är obilligt och oklokt och skulle högst menligt inverka på städernas utveckling, välmåga och kredit.
Jag tillåter mig derföre vördsamt föreslå, att Rikets Ständer måtte besluta, att af de afgifter, som i stad inflyta för minuthandel med och utskänkning af bränvin, skola 4 fortfarande tillfalla staden, för att användas till dess kommunala behof.
Då emellertid giltigheten af de skäl, som tala för Utskottets förslag att låta någon del af ifrågavarande afgifter tillfalla landstingen, icke kan förnekas; så och då Hushållnings-sällskapen nu måste intaga en underordnad ställning till den nya valda länsrepresentationen och af den böra erhålla anslag till fortsättande af sin nyttiga verksamhet, tillåter jag mig derjemte föreslå, att i första momentet af 24 § i nu gällande förordning, i stället för ordet »Hushållnings-sällskapets», ordet landstingets insättes.
Slutligen, enär socknarne å landet äfvenledes fortfarande torde behöfva den andel, som tillkommit dem af oftanämnda afgifter, tillstyrker jag, att 24 § af Kongl. Förordningen den 7
December 1860 måtte i öfrigt lemnäs oförändrad.»
Uti denna reservation hafva Herrar Holmqvist och Ekerot instämt.
Samt af Herr Lemchen, som instämt i Herr Widells reservation i afseende å den af Utskottet tillstyrkta fördelning af de i stad inflytande afgifter för minuthandel med och utskänkning af bränvin, samt derjemte anmält, att han icke deltagit i Utskottets beslut rörande 4, 5 och 41 §§ af ifrågavarande författning.
STOCKHOLM, teyckt hos e. westrell, 1863.
Betänkande Jtä 4. 1 Förslag till Författning angående vilkoren för försäljning af bränvin och andra brända eller distillerade spirituösa drycker. § 1 Bränvin må ej till mindre belopp än 15 kannor säljas af annan än den, som enligt § 2 eller 4 dertill berättigad är. § 2.
Den, som erhållit rättighet att idka minuthandel med bränvin, får ej sälja mindre än en half kanna.
Vid handel, som i förestående §§ omförmäles, må hvad såldt blifvit icke afhemtas i mindre belopp, än det minsta, som i hvartdera fallet säljas må, eller mellan flere köpare fördelas; ej heller får något af det sålda å försäljningsstället för täras.
§ Den, sorn erhållit rättighet att idka utskänkning af bränvin, må sälja huru litet belopp som helst, och må detta å stället förtäras eller derifrån afhemtas. § 5.
Utskänkning af bränvin må icke ulöfvas af den, som idkar annan handel, till hvars bedrifvande särskildt tillstånd erfordras.
Prot. 1802 & 1863. 5 Sami. 2 A/d. 4 Rå/t. \ 2 Sammans.
Bevilln.-, Lag- samt Allm. Bcsv.- o. Ekon.-Vtsk.
Betänkande JW 4.
Å landet utom köpingar vare lag samma för minut- eller parti-handel med bränvin. § 6.
Rättighet till minuthandel med eller, utskänkning af bränvin må ej tilldelas annan än den, som har god frejd, gjort sig känd för ordentlighet, kan försvarligt skrifva och räkna samt pröfvas i öfrigt tjenlig vara.
Den, sorn, enligt 2 mom. i § 4 af Kongl. Maj:ts nådiga Förordning angående vilkoren för bränvinstillverkning, icke får med sådan sig befatta, äfvensom apothekare, må ej tilldelas rättighet till minuthandel med eller utskänkning af bränvin. § t
I stad skall magistraten hvarje år inom första hälften af Maj för Kongl. Maj:ts Befallningshafvande uppgifva de källarmästare, vinskänkar, idkare af schweitzerirörelse, traktörer och värdshusvärdar, hvilka å sin rörelse innehafva burskap, äfvensom de näringsidkare, hvilka rättighet till sådan rörelse, som i denna författning under minuthandel med eller utskänkning af bränvin förstås, blifvit förlänad för bestämd tid, hvilken före ingången af nästa försäljnings-år icke tilländalöper.
I sammanhang dermed, och sedan Stadsfullmäglige eller, der sådane ej finnas, allmän Rådstufva hörde blifvit, skall magistraten till Kongl. Majlis Befallningshafvande afgifva utlåtande, huruvida derjemte rättighet att då idka minuthandel med eller utskänkning af bränvin må andra personer för högst tre år tilldelas, och, i sådant fall, föreslå försäljningsställenas antal, äfvensom i hvilken trakt af staden hvarje försäljningsställe finnas må, i fall föreskrift jemväl i sistnämnda hänseende anses nödig.
Majlis Befallningshafvande fatte derefter sitt beslut i ämnet och gifve det magistraten tillkänna; dock må ej mot både magistratens och Stadsfullmägtiges eller allmän Rådstufvas afstyrkande beslutas, att näringsidkare enligt 2 mom. anta gas skola, ej heller sådane näringsidkares antal bestämmas högre än det, hvarom magistraten och Stadsfullmäglige eller allmän Rådstufva äro ense. § 8.
För hvarje sådan näringsidkare, som i I mom. af § 7 omförmäld är, skall årligen, så länge hans rättighet fortfar, den komité, som för bevillningstaxering satt är, före den 15 Juni beräkna det kannetal bränvin, som må anses komma att af näringsidkaren under det nästföljande försäljnings-året i staden föryttras, i fall han sin rätt till bränvinsförsäljning då fortfarande utöfvar.
Näringsidkare, som icke före den 1 Juli sin rätt till bränvinsförsäljning hos Sammans. Bevilln.-, Lag- samt Allm. Besv.- o. Ekon.-Utsk.
M 4. 3 magistralen uppsagt, vare • underkastad den afgift, som bör under det näst följande försäljnings-året utgå för det kannetal, hvilket i nu stadgad ordning blifvit bestämdt. § 9.
Burskap, som hädanefter meddelas, medföre ej rättighet till minuthandel med eller utskänkning af bränvin. § 10.
De i § 7 morn. 2 omförmälda försäljningsrättigheter, äfvensom de, hvilka magistraten, sedan StadsfuUmäglige eller, der sådane ej finnas, allmän Rådstufva blifvit hörde, finner skäligt låta, i uppsagda eller förverkade rättigheters ställe, under nästföljande försäljnings-år ulöfvas, varde, innan Juli månads utgång, af magistraten på offentlig auktion utbjudna för den af Kongl. Majlis Befallningshafvande jemlikt § 7 bestämda tid af högst tre år, åt den eller dem, som åtaga sig afgift för högsta kannetal.
Magistraten ege att, efter Stadsfullmägtiges eller, der sådane ej finnas, allmän Rådslufvas hörande, bestämma, om flera rättigheter skola utbjudas samfäldt i ett utrop eller hvarje rättighet särskildt, Auktionsanbuden pröfvas af magistraten, som ege dem, med afseende ej mindre å de bjudandes behörighet och tjenlighet, än äfven å den erbjudna afgiftens belopp, antaga eller förkasta.
Bildar sig i stad bolag för öfvertagande af all den minuthandel med eller all den utskänkning af bränvin, eller af beggedera, hvilken eljest skolat, enligt nästföregående moment, på auktion derstädes utbjudas, må magistraten, sedan Sladsfullmäglige eller, der sådane ej finnas, allmän Rådstufva hörde blifvit, härom med bolaget, utan föregången auktion, sluta aftal för den af Kongl. Majlis Befallningshafvande bestämda tid.
Härvid får dock afgiften ej bestämmas lägre, än sammanlagda beloppet skolat, enligt § <7, minst utgöra, i fall försäljningsrättigheterna varit åt särskilda personer upplåtna. § 11 Gästgifvare vare ej pligtig att bränvin till utskänkning hålla. § 1*.
Gästgifveri å landet, för hvilket, vid den tid, då denna författning blifvit till efterlefnad gällande, utskänkningsrättighet utöfvas, varde vid rättigheten fortfarande bibehållet, intilldess densamma upphör genom uppsägning eller förverkas.