Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Osedligheten, hvilken numera skall otroligt tilltaga, sidan församlingarne åligger vården 0111 de oågta barn, hvilka mödrarne ej mågta försörja; och slutligen den verkliga nöd och fattigdom, sorn häraf skall blifva en Lag- samt Allm, Besv.- och Ekon.-Utskottens Betänkandej N.o S, 33 en följd, och hvilken kommer att dela Staten i 5:ne folk-klasser, Skattdragare, Löntagare och till fattigunderstöd berättigade; hvartill måhända kan tilläggas ännu en 4:de klass, eller lösdrifvare och förbrytare af alla slag.
Ett system, hvilket sålunda visar den fattige, men arbetsföre perspectivet att aldrig riskera något värre än alt komma fattigvården till last, kominer ofelbart att motverka allt sträfvande efter en mera oberoende och ekonomiskt förbättrad ställning hos de fattiga folk-klasserne, och sålunda alstra verklig fattigdom, i stället för att syftemålet borde vara motsatsen eller att hvar och en genom vetskapen om fattigdomens svåra följder, borde sträfva till ekonomiskt välstånd, oberoende och en sorgfri ålderdom.
Enligt min åsigt borde ingen annan fattig-försörjnings skyldighet tillkomma församlingarne ån den, att vårda och bekosta underhållet för vanföra, eller af ålderdom, sjuklighet och andra dylika orsaker behöfvande, samt i församlingen födde och uppfostrade personer, äfvensom fader- och moderlösa obemedlade barn.
All så kallad undsåttnings-skyldighet samt inrättandet af arbets-anstalter, hvarest arbetsföre, men af en eller annan orsak behöfvande personer kunna söka sin tillflygt i behofvets och nödens stund, bör tillkomma Staten, hvilken bäst år i tillfälle att pröfva så vål behofvets större eller mindre omfång, som lämpligaste sättet att åstadkomma hastig samt ändamålsenlig hjelp, antingen genom anvisandet af arbete å något gagnande publikt företag eller ock genom fördelandet af dylika personer å sådane orter der tillräckligt arbetsbiträde till åfventyrs för tillfället felas.
Men alltid bör den sålunda behöfvande arbetaren hafva i perspectiv, att, då han ej kan skaffa sig egen utväg till bergning, utan måste anlita det allmänna, han får försaka allt utan nödtorftig föda och kläder, emedan ingen bör lockas till, utan alla afskråmmas ifrån att falla Staten till last.
Sedan jag sålunda yttrat mig öfver principerna öfvergår jag till åtskilliga anmärkningar öfver detaillerna.
Enligt i:sta § får ej flera pastorat förena sig om gemensam fattigvård, ehuru socknar af samma pastorat fått denna rätt.
Orsaken till detta stadgande torde vara svår att inse och för min del anser jag det vara en högst skadlig inskränkning så vål för socknarne sjelfva, som de fattige; ty flere samfåldta communer måste nödvändigt lättare kunna tillvägabringa ändamålsenliga arbetsanstalter och fattighjelps-inråttningar, ån Bih, till R, St, Prot, 1840, 7 Sami, ä A/d, 3 Haft, 5 34 Lag- samt Allm, Besvoch Ekon,-Utskottens Betänkande} N.-o 5, en isolerad; och de arbetsföre fattige måste nödvändigt hafva lättare att söka och erhålla arbetsförtjenst och bergning på ett större utrymme ån på ett inskränktare.
Stadgandet i 4:de §: att anhörige i rått upp- och nedstigande led skall i nion af behof och förmåga bidraga till hvarandras försörjning, torde tåla en ej ringa inskränkning.
Först anmårkes att hår ingen skillnad år gjord emellan ägta och oågta skyldemån, hvilket gör, att en oågta afkomling skall komma att försörja liderlige eller oordentlige förfäder, ehuru han sjelf måhända genom yttersta sparsamhet och omtanka kunnat komma till oberoende och någon sorts välstånd, hvartill föräldrar eller förfäder aldrig bidragit.
— För det andra måste det anses ganska Iiårdt och orättvist, att en fader åligger försörja sin sons eller dotters oågta barn eller barnbarn, helst en välmående person oftast på detta sått utan eget förvållande kan blifva bragdt till fattigdom och tiggarstafven — man kan ju ganska lått tänka sig som möjligt och troligt, att en utsvåfvande och oordentlig son, hvilken ruinerat sig sjelf, och måhända koslat sin fader ej ringa uppoffringar, för att ytterligare tilltvinga sig något understöd, hotar att, om han ej får tillräcklig summa penningar, framdraga en mängd oågta barn, hvartill han erkänner sig vara fader, och hvilkas underhåll således af den förre måste bekostas.
Jag skulle således tro, att ömsesidig underhållsskyldighet ej råttsenligt bör föreskrifvas andre ån föräldrar och barn, och, hvad dessa senare vidkommer, endast ägta barn.
Hvad 5.'te § ankommer så år den, enligt min tro, så vådlig till sin syftning och så motverkande sitt ändamål, att den ensamt skulle tåla en lång och motiverad afhandling, men då tiden ej medgifver detta, så vill jag blott med få ord antyda de hufvudsakligaste olägenheter, som genom dess antagande skulle blifva en följd.
Derigenom att en egendoms-egare och husbonde blir skyldig att under Legotiden underhålla afsigkomne torpare, hemmansbrukare, tjenstehjon in. fl. följer, att hvarje omtänksam husbonde och jordegare, noga agtar sig att i sin tjenst eller till arrendatorer, torpare m. m. antaga andra ån sådane personer, hvilka han med visshet anser ej kunna af en eller annan orsak blifva i behof af understöd.
Sådane, hvilka hafva flere barn, eller åro sjuklige, meddellöse eller af andre orsaker anses mindre säkre, antagas naturligtvis aldrig till hvarken hemmansbrukare, torpare eller tjenstehjon, så framt andre personer nemligen kunna erhållas.
Men hvar skall nu denna mängd af familier och fattige, änskönt arbetsföre personer, hvilka således uteslutas från det öfriga samhället, taga vågen?
tiggare få de ej blifva, försörja Lag- samt Allm, Besv,- och Ekon,-Utskottens Betänkande, N:o 5. 35 sig sjelfve kunna de ej, tillräcklig arbetsförtjenst finnes ej; hvad återstår då annat för dem, ån att antingen blifva tjufvar, eller fattighjon.
Häremot torde anmärkas att dessa personer kunna på communernes föranstaltande förses med nödigt arbete; men dels kommer anskaffandet af detta arbete att för communen blifva ganska kostsamt, dels lärer väl ej kunna bestridas, afl en mängd sålunda använde personer dock alltid blifva oförmögne att försörja sine familier, helst, om de hafva en mängd barn, dessa senare således ovillkorligen måste af communerne uppfostras och underhållas.
Församlingarne komma derföre, att genom detta stadgande genast få en måhända 3 å 4 dubbel fattigpersonal att försörja, och en mängd personer, som annars aldrig fallit fattigvården till tunga, blifva deremot genast fattighjon, om ej något värre.
Dessutom år detta stadgande det mest gynsamma man kan tänka sig för lättjefulla, vårdslösa och ruinerade hemmansbrukare och torpare, hvilka ej nog med att de gjort eller velat göra orätt för sig hos husbonden, äfven tvinga honom att under legotiden försörja sig med familier och tjenstehjon; och jag hemställer, om ej detta stadgande i stället att afskräcka från vårdslöshet, lättja och bristande fullgörande af skyldigheter, snarare lockar härtill, enär en slarf till torpare eller brukare, härefter riskerar intet värre än att under legotiden få underhåll af jordegare eller husbonde, samt sedermera af Communen. 6 och 7 §§ utgöra en conseqvent fortsättning af den 5:te, och om dessa gäller derföre till en del samma anmärkningar, som emot denna senare här ofvan blifvit gjorde.
I i o § 5 mom. berättigas Socken-Nämnden att till följd af den husbonde-rätt, som Socken-Nämnden tillkommer öfver fattighjon, anlita den exsecutiva magtens biträde för att tvinga arbetsföre personer, som genom lättja och liknöjdhet förorsaka, att hustru eller barn sakna försörjning, till arbete.
Hvad för medel, som af den exsecutiva magten i detta fall, lagligen och ändamålsenligt kan begagnas, inom sjelfva Communen, återstår att få upplyst — funnes sådane medel, så skulle få arbetsföre lättingar i sjelfva verket komma att finnas — men jag betviflar, att dylika medel ännu åro uppfunne.
Enligt ii § synes Socken-Nämnden vara berättigad, att ålägga fattighjon svält såsom straff.
Då likväl fattighjonet ej får tigga, och svälta ofta måste vara ganska påkostande, helst för sådane personer, som ej kunna förutsättas dagligen hafva mer, ån hvad som våsendtligast fordras till knappt lifsuppehälle, så hemstålles, om ej detta bestraffningssätt sna - 36 Lag- samt Allm, Besv,- och Ekon.-Utskottens Betänkande, N.-o S, rare befordrar tjufvar ån någon synnerlig förbättring hos redan förderf— vade varelser.
Stadgandet i i3 § om 6-skillings-afgiften för hvarje inom socknen mantals-skrifven person, anser jag vara något, som bordt med Stats-Utskottet gemensamt afgöras.
I i4 § i mom. synes man hafva glömt stadgandet i 4 morn., hvari föreskrifves, att ascendenter åro skyldige att försörja descendenter och tvertom, hvaraf jag åtminstone skulle vilja draga den slutsatsen, att oågta barns underhåll, der dess fader år känd, bör bekostas af det samhälle, fadern tillhört, så framt han öfverlefvat modern.
Huruvida bestämmelserna i i5 och 16 §§ låta förena sig med våra stadgar i öfrigt rörande mantals-skrifning och laga försvar, derom torde ej ringa tvifvel kunna uppstå; jag för min del åtminstone tror, att detsamma står i rak strid härmed och ehuru 16 § slutar med alt hänvisa till författningarne emot lösdrifveri och försvarslöshet under stadgande: ”att ”om något i detta afseende år att i anledning af dessa författningar anmärka, så gäller derom hvad i dessa författningar stadgas”, så tror jag likväl, att så vål dessa stadgar, som hitintills gällande Bevillnings- och Taxerings-förordningar, hufvudsakligen måste ändras, så framt beståmmelserne i dessa a:ne §§ ej blott skola blifva toma ord, utan möjlig tillämpning/' Af Herr Friherre Leijonhufvud, A., sorn förklarade sig i delta ämne bibehålla samma åsigter, han i Fattigvårds-Comitéen utvecklat och åberopade såsom sin reservation det serskildta ytti’ande Friherren uti Coinitéen afgifvit.
Af Herr von Rosen: ”Utom det att jag förenar mig med Friherre von Kraemer i dess reservation att jordegare ej böra åläggas någon serskild fattigvårds-skyldighet för antagne hemmans-brukare och jord-torpare, får jag äfven reservera mig, i det afseende, att jag i förslaget saknar, att det i alla de fall, då enskild fattigvårds-pligt ifrågakotnmer, ej uttrycker, att förslaget ej bör ega någon retroactiv verkan/'
Häruti instämde Herr Prosten Örnberg.
Af Herr Christierson: ”Mot följande $$ i sammansatta Lag- och Ekonomi-Utskottens förslag till stadga om fattigvården i Riket får jag anmäla erinringar, nemligen: IT - Lag- samt Allm, Besv,- och Ekon.-Utskottens Betänkande, N;o 5, 47 §• 4.
Föreskriften för föräldrar och barn samt vidare i rått uppstigande och nedstigande led, att bidraga till Ii varandras försörjning, såsom i menniskohjertat inskrifven, och så vidt jag känner i allmänhet efter förmåga utöfvad, bör helst uteslutas i den positiva eller borgerliga lagen, under hopp, att med en stigande, hädanefter omsorgsfullare beredd och beräknad folk-upplysning, denna naturliga pligt säkrast och bäst lifvas och uppfylles, utan att närvarande Lagstiftning bör misstro detta sålunda försäkrade hopp; och med anledning af några undantag och exempel från förvillade och oupplyste varelser, såsom tvingande och oundvikligt behof nu framträda med en mennisko-sinnet hårdt anklagande tvångslag, liksom skulle den, ofta kanske hvilande i stränga händer, uträtta mera, ån Religionens och Upplysningens verkningar, på menniskohjerta och skyldskapskånsla.
Påbudet, såsom objectivt gällande, kan ock medföra lika olycksaliga som orättvisa förhållanden.
Man kan tänka sig i förra fallet såsom följd, att, till undgående af det hotande understödet, en otidig Controll på hvarandras hushållning uppstår och föder klander eller anmärkningar, som störa rådande förtroende och ömhet emellan föräldrar och barn, samt i värsta händelse upphäfva dessa senare till de förres obudne målsmän, hvarunder vördnaden spilles och mycket ondt åstadkommes; och i senare afseendet, beträffande nedstigande led, kan ofta hända, att minderårige barn och barnabarn genom målsmän kunna förpligtas, att med sine arfvemedel underhålla ascendenter, som de hvarken sett eller kånna, eller från hvilkas bo, eller genom dem till dessa minderårige aldrig utgått eller kommit ett enda runstycke eller dessas fader eller moder, ens erfarit minsta vård och uppfostran, hvarföre och då gåfvan af lifvet år mindre att värdera, ån detta senares ändamålsenliga, till Guds och menniskors tjenst, bearbetade utveckling, det synes mig både hårdt och obilligt, att påbudet framhafts ovillkorligt och förty i denna cathegori ställda descendenters medel skola medtagas, och de slutligen sjelfva blifva föremål för behof eller bringade nära medellöshet.
Stadgandet, om det, till föga heder för tiden och den religiösa upplysningens framsteg eller dess närvarande ståndpunkt, skall qvarstå, bör derföre gälla endast myndige barn och descendenter, som hunnit till mognare ålder och begrepp om sine åligganden, men som försummat denna naturliga och heliga förbindelse samt derföre böra i denna våg efterhållas och plikta för hvad de underlåtit, ty hvar eger sin sak ensam böta och ej annars rått förverka. 38 Lag- samt Allm, Bes v,- och Ekon.-Utskottens Betänkande, N.-o 5, $ 5.
Den husbönder hår ålagde skyldighet att ansvara för försörjning af f jenstehjons, hemmansbrukares, torpares, statfolks, handtverks-, bruks- och fabriks-arbetares hustrur och barn, under den tid arbetsaftalet gåller, måste förmedelst faran, om ej omöjligheten för husbonde att hårpå ingå, verka till en eftertänklig och olycklig inskränkning eller brist på sysselsättning och utvägar för dessa arbetsklasser, att hädanefter ernå arbetsförtjenst; ty ingen husbonde antager dem elier blottställer sig att få föda tjenarens hushåll, hvartill kanske hela haris nårings-afkastning ej försloge.
Genom detta stadgande blir naturligtvis Fattig-inrättningen illa skyddad och mera skadad, ån man nu förmodar, ty når den enskildta verksamheten ej vågar anlita dessa personers arbetskrafter, måste deras förlägenhet ökas och påskynda behof af understöd för familjen.
Denna följd år så mycket vissare, som det ej behöfver under erfarenhetens ledning ens misstänkas, att derest arbetarens hustru och barn få i beskrifven lag påräkna hjelpen, liknöjdhet och lättja att sjelf verka för uppehållet, skola infinna sig och framskynda behofvena, snarare ån, att genom fortsatta ansträngningar söka aflägsna dem, hvarföre husbönder måste för eget bestånd och säkerhet undvika att antaga desse, numera ån förr, illa tillgodosedda tjenare.
Detta stadgande bör, efter mitt omdöme, således alldeles utgå, såvidt det rörer arbetsfolk inom socken eller församling, hvars ansvarighet i fattigvårdsvåg redan år öfvertagen och icke på detta sått bör afskuddas, samt i alla händelser, tvärt emot all förnuftig lagstiftningstheori, påbudet ej verkar retroactivt, enär synnerligast jordegare tilltrådt hemmansdelar, der slatoch dagsverkstorpare besitta efter äldre från 1827, på femtio år eller lifstid slutade orubbliga Contract, stuguplaner eller smärre lågenheter, mot kortare och med äldre hemmansinnehafvare aftalad arbetsskyldighet, utan att nuvarande jordegare kunna beskyllas för deras intagande inom församlingen eller följagtligen derföre rimligen eller lagligen ansvarar.
$ 12.
Så framt mantalspenningar härefter ej skola erläggas förr ån med fyllda 18 år och Stats-Utskottets afgifna skål härföre godkännas, böra äfven den i denna § föreslagna personliga allmänna fattigafgift ej eller vidkännas före uppnåendet af denna ålder."
I afseende på 4 §. instämde med Herr Christierson: Ola Jeppsson från Blekinge Län, Christen Andersson från Malmöhus Län, Matts Persson Lag- samt Allm, Besv,- och Ekon,-Utskottens Betänkandej N:o 5, 39 från Stockholms Län, Hans Hansson från Götheborgs och Bohus Län, Per Mattsson från WesterNor ilands Län, Lars Nilsson från Blekinge Län samt Niclas Jönsson från Christianstads Län. Af Riksdagsmannen von Zweibergk: ”Då ett Betänkande ovillkorligt måste vara grundadt på de under discussion fattade beslut, så nödgas jag emot uppställningen af Betänkandets 14 §. 1 mom. anmäla min reservation, enär samma Betänkande står i rak strid mot Utskottens beslut den 9 sistlidne Junii.
I detta beslut är en modiilcation, i afseende på skattskrifningsorlen, såsom grund för fattig vårds-skyldigheten, gjord, då det heter, "att i fall person blifvit mantalsskrifven i församling, der han såsom hemmansbrukare eller torpare bör inflytta nästa fardag den 14 Mars, men dessförinnan antingen sjelf faller fattigvården till last, eller dör och lemnar efter sig enka och barn, som äro i behof af fattig-understöd, detta åligger den församling, der han eller de äro boende, men icke dem, hvarest mantalsskrifning skedt, men personen ännu då icke inflyttat."
Men Betänkandet deremot, i rak strid mot detta beslut, innehåller, att skattskrifningsorten skall ligga till grund, dock så, att vid flyttning från ett samhälle till ett annat, flyttningstiden skall hafva ingått innan fattigvårdsansvaret öfvergår från det samhälle, den flyttande förut tillhört.
Hvar och en måste således inse att, på sätt jag förut anmärkt, hela beslutet är hafvet; ty, efter Betänkandet, skall skattskrifningsorten ovillkorligt ligga till grund för fattig-understödet för personer, som aldrig förr tillhört det samhälle, hvarest han sist varit skattskrifven, och således den i beslutet vidtagne modification utesluten.
Rättelse, StatsUtskottets Utlåtande N:o 219, sid, 7, r. 25, står 333 R:dr 16 sk., lås 333 R:dr, (Se samma Utskotts Betänkande, N:o 63, sid. i3.) STOCKHOLM.
Utskottens Betänkande, N\o 6. N:o 6.
Ank, till Exp, TTtsk. deD i Au g. kl. 5 e. ni.
Betänkande, i anledning af väckta frågor om disposition och fördelning af Härads-Allmänningarne, deras förvaltning samt Jägeristatens upphörande.
T ill Utskottens behandling äro öfverlemnade motioner från ELögvÖrclige Preste-Ståndet af Herr Contracts-Prosten Gumaelius, hvilken, efter framställning af flera olägenheter, som skola möta vid tillämpningen af Kongl. Maj;ts den 16 Mars i838 utfärdade Instruclion för Skogs- och Jägeri-Staten i Riket, så vidt det är fråga om Ilärads-Allmänningar och utsyning derå, föreslagit förändringar i 3, 5, 7, 10, 27 och §§. af denna Instruction, på sätt, som Utskotten skola närmare redovisa vid bedömande af hvarje serskildt förslag; hvarjemte motionären framställt, huruledes den närmare tillsynen å förvaltningen af hvarje Allmänning serskildt omöjligen skall kunna medhinnas af den JägeriStatens personal, hvilken en sådan tillsyn, enligt Instructionen, skulle tillhöra, då man af denna personal icke skäligen skall kunna fordra, mera än att på serskildta localförhållanden tillämpa de för skogshushållningen antagne allmänna satserne, genom uppgörande af tjenliga planer på sådant sätt, som för hvarje skog serskildt kan vara mest passande och fördelagtig», samt vaka öfver Skogs-Lagens allmänna efterlefnad; hvaremot den närmare beständiga uppsigten Öfver hvarje serskild skog, den så till sägandes dagliga vården deraf, omsorgen om plantering, hägnad och fredande, den speciella uppsigten öfver utsyning, m. m. dylikt, skall icke möjeligen af District-förvaltaren och hans närmaste biträdare medhinnas, så vida de ej på en gång kunna vara på mer än ett ställe, utan måste alltid, såsom hittills till största delen skall skett, blifva öfverleninade åt den lägre skogsbetjeningeo, hvilken, hvarken genom kunskaper eller öfriga egenskaper, dertill kan anses fullt tjenlig, då det nn införda skogshushållningssältet fordrar en mycket sorgfälligare vård, än den, som förut varit iagttagen, om det icke skall blifva skadligt i stället för alt gagna; i anledning hvaraf motionären föreslagit
Bill, till B.
Brot. 184o. 7 Sami. 2 Afd. 4 Haft.
I Lag- samt Allm. Besv.- och Ekon - Utskottens Betänkande, N o (3. al t 'le menigheter, sorn blifva del i Hara ls-Allmänningar, sjelfve maga öfvrrtaga ilen närmaste uppsigten oell vår.len af dem, samt besörja utförandet af den i Förfatlningarne föreskrifne nya hushålluingspläneri för allmänningarne, så värla de nemligen sjelfve önska det oell sådant hos vederbörande tillkännagifva ; dock utan upphörande eller inskränkning af den öfveruppsigt, som Staten genom Konungens Befallningshafvande samt Skogs- och Jägeri-embetsmännen utöfvar ; och borde menigheternes fnstruetioner för de, till vården af allmänningarne utsedde
Deputerade, af Konungens Befallningshafvande granskas och godkännas, innan de till efterlefnad finge antagas.
Af en sådan förändring i liestyret med skogarne har motionären vidare ansett böra följa, att Skogsbetjeningen, som nu af Häradsboerne aflönas, äfven af dem blefve något mera beroende, och att de, gemensamt med Konungens Befallningshafvande, finge denna Betjening tillsätta.
Fran Hedervärda Bonde-Ståndet ilo A Johan Andersson från Upsala Län, som föreslagit, dels att hela Jägeristaten, såsom öfverflödig, ändamålslös, och kostsam, måtte från och med början af nästkommande år helt och hållet upphöra, dels att Härads-Allmänningarne måtte fördelas emellan alla socknarne i Häradet, som deruti ega del samt sannfälligheter eller utbrytningar bestämmas, i öfverensstämmelse med Skogs-ordningen den l Aug. 180Ö; Och hafva med Johannes Andersson förenat sig Per Hansson från Wermland och Stephan Andersson från Stockholms Län om förslaget, rörande Jägeri-Statens afskaflande, samt Anders Jonsson i Tuna af Östergöthlands
Lin, om förslaget rörande allmänningarnes de lning ; 2:0 af /Judars Trysén från Östergöthlands
Län, mel hvilken sig förenat Anders Larsson frän Westerås Län, att, med upphörande af den Kongl. AIaj:t förbehållne rätt att pröfva och godkänna uppgjordt förslag till fördelning eller disposition af Härads-allmänningarne, desamma måtte, i likhet med hvad, i afseende på Sockne-allmänningarne längesedan skett, få fritt disponeras af hemmansegarne i Häradet, utan minsta intrång i egande-rättcn; 3:o af Henrik Andersson från Orebro Län, dels att Härads-allmänningarne måtte ställas under en af intressenterne vald Municipal-styrelse, med en af Konungeus Befallningshafvande pröfvad och gillad Tnstruction för sin verksamhet, dels att, i den af Kongl. Maj.l ullofvade förnyade
Skogs-ordningen vidare måtte intagas detta stadgande: ^Skulle Allmännings-Intressenterne, genom sin Municipal-Styrefse, vilja ådagalägga, att större svårigheter möta för nya trakthuggningssättets införande, antingen Lag- samt Allm. Besv.- och Ekon.-Utskottens Betänkande, N:o 6. 3 genom öfverdrifne kostnader eller för markens mindre tjenlighet, såsom att, då större mässar, kärr och In rg äro afiäknade, återstående skogbärande mark är af så stenig och vattensjuk beskaffenhet, att hiigst i af samma areal kan med feidel svedjas och med skogsfrön besås, må Konungens Befallningshafvande förordna någon i skogshushållningen kunnig man, som tillika med Allmännings-Intressenternas ombud vid tjenlig årstid tager på stället skogsmarkens beskaffenhet i ögonsigte och, sedan de gjorde uppgifterne funnits cnlige med förhållandet, uppgör förslag till en på locala omständigheter samt skogens till vext och bibehållande lämpad hushållsplan, hvilken derefter till Konungens Befallningshafvandes granskning öfverlemnas, till vinnande af fastställelse för efterlefnad i en viss föreskrifven tid/’ hvarjemte motionären föreslagit, att såsom följd af förberörde förändring, deri högre skogsbetjeningen måtte indragas och betydliga lönebesparingar sålunda till vägabringas, samt att, då Allmännings-intressenterne sjelfva aflöna den lägre skogsbetjeningen, de eller
Munieipalstyrelsen måföi klaras berättigade att tillsätta denna betjening; 4'o af G. B.
Appelkvist från Blekinge Län, hvilken, emedan numera jord och hemmansegare i allmänhet skola från Kongl. Majit och Kronan inlöst ekeskogen, så att Jägeri- och Skogs-betjeningen icke vidare tillkommer någon uppsigt derå, utan dess enda befattning skall vara att, jemte tillsynen öfver ekeskogen å några få kronolägenheter, handhafva Författningarne om svedjande i skog och å mark, hvilket skulle kunna uppdragas åt den ordinarie Kronobetjeningen, hemställt, att, då det skall kunna antagas såsom gifvet, att Jägeri-betjeningen, för dess bergning, på ett eller annat sätt omsider kommer allmänheten till last, Rikets Ständer måtte hos ' Kongl. Maj:t föreslå, att denna betjening måtte indragas, såsom, efter motionärens förmenande, öfverflödig, onyttig och till och med skadlig.
Utskotten hafva tagit dessa fiamställningar under öfvervägande och hvad först vidkommer \