Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
» Kära Fredrika, » sade frun vänligt, » har någon gjort Fredrika ledsen? » » Nej, frun. » » Men Fredrika gråter j u; vantrifs Fredrika redan?
» » A c k nej, det gör jag visst inte. » » Längtar Fredrika tillbaka till prestgår- den, eller har någon varit ovänlig mot Fredrika? » » Nej, kära frun, tvärtom. » » Men hvad är det då, tala om det. » » Det är att jag inte kan tiga med det längre, frun, att jag inte vill stanna här öf- ver natten, utan att frun vet alltsammans. » » Fredrika kan väl inte tänka på att lemna oss redan i kväll?
Hvad är det jag skall få veta?
Har Fredrika förstört någonting, eller hvad är det? » » Det är en lång historia, frun, och visst har jag förstört något, ty jag har förstört hela mitt lif. » » Hur är det fatt, kära Fredrika? » » Illa, frun; men vill frun höra på mig, skall jag tala om det alltihop, och sedan får frun själf bestämma, om jag skall stanna här, eller om jag redan i kväll skall ta ' mitt knyte och gå. » » Hvad är det Fredrika bär på hjärtat?
Tala om det, så blir det nog bättre sedan. » » Det tror jag inte, men vill ändå tala om det.
Jag blef tidigt föräldralös och hade plats på en bondgård, då jag för tre år sedan blef bekant med en gosse härifrån staden.
Han var på tillfälligt arbete i min hembygd, och som han hade varit gardist och förde sig fint och ståtligt, så måste han ju förvrida hufvudet på en stackars enfaldig flicka som jag.
Han var dessutom den första människa, som visat mig någon vänlighet, och så trodde jag honom om godt, och det gör jag ännu, oaktadt allt, ty hvad han än kunnat göra, så är han god i sitt hjärta och har aldrig velat mig något ondt.
Så förgick sommaren, utan att vi rätt tänkte på något, men när det led på hösten, började vi tala om giftermål.
V i voro fattiga båda och kunde ej tänka på att gifta oss, utan att han förtjänt och sparat ihop en summa pengar, ty hur litet man än tycker sig behöfva, fordras det all- tid något för att sätta bo, och gifta oss måste vi, ja, frun, det måste vi.
Men se inte så strängt på mig, frun, det är inte slut ännu.
Han plägade därför ge mig sina sparpen- gar vecka efter vecka.
En gång for han dock in till staden och stannade borta i två hela dagar, och den gången fick jag inga pengar.
På andra kvällen, när han mötte mig där utanför stugan, sedan de andra gått till sängs, kunde jag nog märka, att han hade druckit, men jag hade inte hjärta att förebrå honom hvarken detta eller att han ej den veckan gifvit mig några pengar till vårt bo, isyn- nerhet som han hade med sig och lemnade mig ett litet knyte, som han bad mig göm- ma väl i min kista, i det han tog löfte af mig, att jag ej skulle se efter, hvad det innehöll.
Jag lofvade, glad.och lycklig, ty jag visste, att det kort därefter var min namnsdag, och jag trodde, att han köpt nå- got till vår bosättning.
Och så lydde jag honom, bar upp knytet på vinden och låste in det i min kista; där- efter gick jag ned i köket och lade mig, och glad i hoppet att hvad jag brutit snart skulle försonas genom vårt giftermål, somnade jag som ett godt barn.
Öfver tre år ha förgått sedan den dagen, men aldrig sedan dess har jag, som man sä- ger, sofvit den rättfärdiges sömn.
Följande dag — o, den dagen glömmer jag aldrig!
Det var i skymningen, och jag hade just börjat reda till a f t o n v a r d e D, då det körde på vägen.
Jag väntade ingen åkande, och så lyddes jag icke på det och brydde mig ej om att se ut efter vägen, hvem det var, utan först när åkdonet stannade utanför dörren, tittade jag ut.
Jag såg nu, att det var länsman och fjär- dingsman, men tänkte inte vidare på det, utan gick tillbaka till mitt arbete, i tanke att de hade något otaldt med min husbonde angående vägarne, som aldrig voro dem i lag.
Snart kom dock bud efter mig.
Jag blef blyg och förvirrad.
Att kyrkoherden, hvars läsbarn jag varit, skulle kunua komma och hålla skriftetal för mig med anledning af hvad jag brutit, hade jag nog mången gång tänkt mig, men hvad länsmannen kunde vilja mig, det begrep jag icke.
Emellertid gick jag in, helsade och stannade vid dörren.
» Kom närmare, » sade länsman.
Jag lydde.
» D u lär vara bekant med en f. d. gar- dist, som är på tillfälligt arbete här i för- samlingen.
» » Ja, så är det allt, befallningsman. » » Vet du något om den mannen? » » Jag vet, att vi ä ' bekanta och ska ' gifta oss. » Länsmannen skrattade.
Jag förstod ej, att det var något att skratta åt, och blef mer förlägen än förut.
» Och när träffade du sist din fästman? » » I går kväll. » » Hur dags? » » Kloekan var väl vid pass elfva eller nå- got mera.
Det har väl inte händt Johan något, » tillade jag orolig.
» Å h nej, du kan vara lugn, han är i godt förvar. » Åter skrattade länsmannen.
» Nå, hvarifrån kom han, vet du det? » » Han kom från staden. » » Då hade han väl med sig vackra presen- ter till dig? » Jag skakade på hufvudet.
» Gaf han dig ingenting? » » Nej, men han lemnade mig ett knyte att gömma för honom. »
» Ett har du » Jag » Nå, knyte, » sade länsmannen ifrigt, » hvad gjort af det? » har det i min kista. » du vet naturligtvis, hvad det inne- håller? » » Nej. » » Kan du inte gissa det? » » Kanske, » sade jag och kände, att jag blef ä n n u rödare än förut.
» Vill nämdemannen ta ' med sig Anders här och hans hustru till vitnen och gå och undersöka kistan? » Jag gjorde mig i ordning att följa med de andra upp på löftet.
» D u kan stanna kvar här, » sade läns- man.
» Ge dem bara nyckeln. » » Den ligger på stocken ofvanför kistan. » » Vet du, » sade nu länsman och såg mig rakt i ögonen, » vei du, att dörren till sak- ristian blifvit uppbruten i natt, och att kyrk- s i l f r e t är borta? » Jag stirrade på honom, utan att få fram ett ord; allting gick rundt för mina ögon; j a g måste hålla mig i soffkanten för att ej falla omkull.
» Gör dig inte till, » fortfor han, » utan er- känn nu först som sist, att du och din fäst- man stulit — — — » Jag hörde icke mer och vet icke, hvad som sedan tilldrog sig omkring mig.
När jag åter kvicknade till lif, låg jag på soffan.
Jag hörde, hur de tisslade och tasslade omkring mig, och kände, hur man baddade min panna med vatten.
Jag låg där med slutna ögon, ännu hälft medvetslös och utan " att kunna reda upp tankarne och få klart för mig, hvad som var dröm eller verklighet.
Slutligen öppnade jag ögonen.
Där borta, på bordet framför länsman, såg jag de dyrbara silfverkärlen, så som de plä- gade stå på altaret, då församlingen gick till nattvarden.
Jag stirrade dit bort och kunde ändå ej få riktigt klart för mig, hvad det var fråga om.
Slutligen hörde jag läns- man nämna mitt namn.
» Fredrika, » sade han, » känner du dessa kärl? » Om jag kände dem?
Det var inte så värst l ä D g e, sedan de för första gången du- kats fram äfven för mig.
Om jag kände dem!
» Ja, » hviskade j a g till svar.
» Och du känner igen denna duk, i hvil- ken de varit inknutna? » » Ja! » Det var en stor brokig näsduk, som Jo- han hade fått af mig.
Länge fortfor länsmannen med sina frågor, som jag knappast hörde än mindre uppfat- tade, så förvirrad och bedöfvad var jag.
Hvad jag svarade, vet jag icke, men det föll mig aldrig in att söka försvara mig, och så lär jag ha erkännt allt hvad man sökte för- må mig att erkänna.
» Jag behöfver nu inte veta mer, » sade slutligen länsmannen och reste sig upp.
» Och du, Fredrika, får allt stiga upp nu och utan några vidare krånglerier följa med oss till länshäktet — — — » Jag vill ej trötta frun med att något ut- förligare berätta, hur det sedan gick; från den stunden tycktes det mig, som om jag själf, den Fredrika jag ej behöfde skämmas för, var död, och som om den Fredrika, som sedan dess lefvat, vore en helt annan, som drar skam och vanära med sig, hvart hon går.
För resten har frun kanske läst det i tidningarne.
Johan blef dömd till fyra års f ä s t n i D g för inbrott, och jag, jag dömdes till sex månaders fängelse, därför att jag gömt tjufgods.
Sådan är lagen, och den skall väl vara rättvis, kan jag tro.
Det var bränvi- net, som drog Johan i olycka, och kärleken till Johan, som vållade min.
I fängelset föddes vår lille gosse; han skulle nu varit ett år och tio månader, om han lefvat, men det kanske är bäst, som det är; han behöfver nu inte skämmas för sina föräldrar, åtminstone inte inför människor.
Ja, och sedan, när jag hade tjänt ut mitt straff, så förbarmade sig kyrkoherden öfver mig och tog mig i sitt hus, men han tyckte inte jag borde stanna kvar där i församlin- gen, för folket kunde förstås inte glömma, att jag varit straffad, och därför ansåg han det vara bäst för min egen skull, att jag kom bland främmande människor, som inte kände till den där historien, och så kom jag hit.
Och nu har jag talat slut.
Nej, inte rik- tigt) j g ännu en sak att bekänna.
Nyss, när jag var in i sängkammaren och fruns lille gosse låg där som en Guds engel och jag tänkte på, att min lille gosse, om han lefvat, nu varit lika stor och lika rar, så vet jag inte, hur det kom sig, jag kunde inte stå emot frestelsen, fast jag visste, att det var illa gjordt af en sådan en som jag, och så smög jag mig fram och kysste honom, bara på lockarne, frun, bara på lockarne, det kan jag försäkra frun. » a n a r Hon tystnade, hon hade slutat.
Länge satt matmodern tyst; slutligen reste hon sig upp, gick fram till den brottsliga och räckte henne sina båda händer.
» Stackars Fredrika, » sade hon, » här skall du ej känna dig bland främmande män- niskor.
» » Frun vill då, att jag skall stauna? » » Ja, Fredrika, från i dag är du min tro- tjänarinna. » » Tack, frun, det skall frun ej behöfva ångra. » Och det gjorde hon ej heller.
Men barnen saknade den forna jungfruns fina byrå med den stora spegeln, ljusstakarne, vaserna, porträtten och alla de små faten och porslinsgubbarne.
Det är ej alla, som kunna skilja mellan guld och slagg.
Kvinliga turister.
et är lyckligtvis ej längre opassande för damer af värld att röra sig en smula i Guds fria natur.
Man har mistat smaken för den intressanta blekheten och lärt sig se, att en vacker kvinna är dubbelt vacker, när hon bär helsans prägel på sitt anlete.
Vår tids kvinna är ej heller rätt nöjd med att endast » klappa i små hvita händer », medan männen under kroppsöfningar utveckla sig till harmo- niska människor.
Också hafva allt flere röster höjts från behjärtade uppfostrare, som säga: » låt flickan komma med i den stärkande leken bland gossarne, och låt den unga kvinnan ge- nom sommarvandringar öfva kroppskrafterna, stärka viljan, värma känslan och stadga om- dömet, ty det är bildning. » Är icke också denna nära nog det bästa vi kunna få?
Det är därför med glädje jag söker meddela unga vandringslystna läsarinnor några förhåll- ningsregler.
Sedan man gjort klart för sig, hvilka trakter man vill lära känna, bestämmer man de särskilda orter därinom, dit hågen dra- ger, och uppgör härefter en plan för färdens hufvuddrag.
Detta gör resan fruktbringande och angenäm, men tvingar oss visst icke att följa någon till punkt och pricka utstakad marschruta, hvilket ofta kan förstöra hela nöjet.
En tvifvelaktig glädje njuta många af våra s. k. rundresare, hvilka varda tämligen okun- niga om allmänna karaktären af de trakter de ila igenom och ytligt öfverse.
Bästa behåll- ningen af en resa till fjälls får vanligen den, som på förhand väljer lämpliga hufvudstationer, från hvilka sedan utflykter till fots företagas.
I våra åtkomligare bergstrakter kunna exem- pelvis nämnas: Åre, Dufved, Enafors och Stor- lien i Jämtland samt Meraker i Norge, Jerkin i Dovrefjällen och Röisheim i Jotunheimen.
Huru man än lägger sin plan, är det klokt att noga studera densamma, ty det spar både tid och pengar, på samma gång intresset ökas.
Ä f kartor och resehandböcker inhemtas upplysnin- gar om afstånd, kvarter, befordringsmedel och vägvisare eller förare m. m.
Tillförlitliga och på samma gång intressanta vägledningar i vårt lands sevärdare trakter finnas i Sv.
Turistför- eningens årsskrift.
Redan därför tillåter jag mig på det varmaste att anbefalla denna för- ening, som ihärdigt arbetar för behjärtansvärda, fosterländska syften.
Ätt fara » mol allena » är naturligtvis aldrig roligt.
Under skydd af en äldre, erfaren kvinna, som är glad med de glada, erfaren och kun- nig i det som rör resan, trakten och allmänna förhållningsregler, kan man alltid vinna mycket af en turistfärd, men däremot sällan om en- dast unga damer — kanske med något oför- stånd och tanklöshet — ge sig ut på fotturer.
Som hustru till en ifrig sportsman och van bergvandrare prisar jag sådant sällskap framför allt.
Har man tillfälle att få följa en manlig släkting och erfaren turist, så bidrager detta till stor vinning för båda parterna.
Ett turist- sällskap af en herre och tre damer, eller två herrar och två damer, kan alltid vänta att finna tak öfver hufvudet.
Mot större sällskaper ser säterjäntan med bekymrad min, helst då » sai- sonen » är inne och ett antal främmande kan- ske redan börjat anställa en babylonisk förvir- ring i den lilla stugan.
Turisthyddorna äro ej heller beräknade för hela myggsvärmar.
Resekostnaderna torde kunna beräknas till 3 — 4 kr.
för marschdag.
Baedekers måtto fr. 17 århundradet är än i dag ett litet » guldkorn. » » Wer reisen will, der schweig ' fein still, Geh ' steten Schritt, nehm ' nicht viel mit, Tret ' an am fruhen Morgen, und lasse heim die Sorgen. » * Kanske undrar den ärade läsarinnan öfver den anbefallda tystlåtenheten, men vi må be- sinna, att Baedeker främst talar till sina lands- män.
Om ni någonsin tillbragt en afton i Kjöbenhavns Tivoli, så har ni sett glada, nöjda ansikten rundt omkring, men tyst och stilla rör sig den böljande mängden under de tusen brokiga ljusen.
Det är » Kongebyens barn »!
Men — där står en grupp ifrigt gestikule- rande, högröstade människor.
Gå dit, och ett ordsvall af » herrlich, wunderschön, zu reitzend » m. m. brusar för örat — man känner sig obe- hagligt berörd och vänder sig bort för att lyssna till orkesterns toner, som tränga ut från konsertsalen.
Det är Lumbyes fantasier, hvaraf ingen ton går oss miste.
Ute som inne är allt idel öra.
Se engelskan på konstsamlingar.
Hon tiger och studerar noga det föremål, som väckt hennes intresse.
Fransyskan frågar sakta om besked, kastar en hänryckt blick på taflan * Om du vandra vill, håll då munnen still, G å m e d lugna steg, för ej mycket på väg, Stå upp m e d solen klara, och lät bekymren fara.
framför sig, men hon tiger.
Svenskan gör likaså.
» Geh steten Schritt » — ja, utan all brådska bör resan företagas och fullföljas.
För vandring bör en dam i regel ej beräkna mer än högst 2 mil om dagen med minst en hvilodag i vec- kan.
Onödig ansträngning bör förebyggas.
Mar- schen börjas i mycket sakta tempo, sedan kan man alltid öka på.
Detta gäller i synnerhet vid bergstigning, där man småningom erfar höglaDdsluftens välgörande, upplifvande inver- kan och efter någon stund ovilkorligen påskyn- dar stegen.
» Chi va piano va sano; ehi va sano va lontano », säga Italiens förare.
För ett sällskap om tre till fyra personer är det sätt att färdas efter landsvägar mycket lämpligt, som norrmännen kalla » kjöre-gå system ».
Två af följet gå en stund i förväg och de öfrige taga fatt dem halfvägs, åkande och medförande all packning.
Nu bytas roler, och de f. d. åkande vandra efter med friska krafter.
Kom- ma de sedan trötta och varma till kvarteret, så hafva de först ankomne beställt rum, mat och ökad trefnad.
I annat fall bör » ackor- dering » om rum samt beställning af mat vara första omsorgen i kvarteret.
En tysk turist i Norge anmärkte en gång t r ä f f a n d e nog: » Ein mal » strax » ist eine Stunde, und zwei mal » strax » sind zwei Stunden. » Har dagsmar- schen varit ansträngande, är alldeles olämpligt att genast gå till hvila i kvarteret.
En maklig promenad efter en kort rast uppmjukar stela lemmar; när man sedan ger sig till ro, är ett högt läge för benen välgörande.
» Nehm nieht viel mit », ty intet är hinder- ligare för fotvandrare än mycket » pick och pack. » Kappsäcken skickas längre stycken i förväg, och i ränseln bör endast finnas det nöd- vändigaste, såsom ett ombyte af underkläder och strumpor, ett par låga, mjuka skor, något sybehör samt det oundgängligaste för toilett- behof.
I en ficka i dagboken kunna några kortbref förvaras.
Turistapoteket fördelas bland sällskapets medlemmar (aseptin, häftplåster, kole- radroppar, insektpulver, cognac, te, choklad och köttextrakt).
För solbränna och ömhet gagnar en salfva af lika delar mandelolja, hvitt vax och valrat.
Kallt te är förträffligt mot törsten.
Man dricke mycket försiktigt af fjällbäckarne, huru lockande de än äro.
Några få droppar cognac i vattnet äro bra, om ock ej välsma- kande.
Drick aldrig kall mjölk i fäbodar eller sätrar; varm, kokt mjölk är ett ypperligt läske- och stimuleringsmedel.
» Tret an am fruhen Morgen und lasse heim die Sorgen. » Ju förr i väg, dess bättre, af flere lätt insedda skäl.
Ett gladt lynne, som ser resans små vedervärdigheter från den muntra sidan, är ovärderligt.
Dä jag en gång på vandring i Jotunheimen hänryckt utropade: » her vil sorgen ikke fölge med op », skakade vår gode förare, Knut Vole, betänksamt på hufvudet och menade: » ä jo da, har man en sorg, er han nok slig, at han fblger. » — » Du har ret Knut », svarade jag, » men den blir dog mindre ved synet af den overvseldende stor- hed heroppe. » — Och så är det.
När bör man då vandra i våra och de norska höglandstrakterna?
Beror mycket på tycke och smak.
Har man lust att blanda sig i den brokiga skaran af allehanda turister och njuta deras sällskap, så är början af juli rätta tiden.
Men huru ofta äro ej då fjärrsynerna stängda af solrök, och huru plågsamma kunna ej de heta sommardagarne vara med sina mygg och knott.
V i föredraga slutet af augusti, ty aldrig är det skönare i fjället än på förhösten.
Aldrig är belysningon där klarare än en klar septem- berdag, aldrig fjällflorans färgprakt yppigare än mot slutet af sin blomstringstid, då hela naturen med en sista ansträngning, liksom i lust och sorg, utvecklar en bländande fägring, väl värd att skåda.
Då ger äfven den lätta bergsluften mod i bröst och kraft i fot mer än någonsin.
Augusti månad torde egna sig bäst för besök inom den eviga snöns och isens områden.
Ensam i fjället bör ingen ovan färdas onö- digtvis.
Man ihågkomme, att äfven med kom- pass och de bästa kartor kan man lätt råka vilse i den så ofta ödesdigra fjälldimman.
Uppe bland snö- och isfälten är det snart sagdt ett brott att vandra utan pålitlig väg- visare, och äran att där hafva litat på egna krafter tjusar ingen sann turist.
I Norges alp- trakter bör man ej ens nöja sig med vanliga vägvisare, om man kan få någon af de med norska turistföreningens » patent » bemyndigade, verkliga förare, som äro i sitt slag utmärkta män.
Hör min vänliga läsarinna någon säga: » låt herrarne behålla bergsklättringens triumfer », så tig endast och tänk: » du vill eller vet bestäm dt ej mitt bästa. » Allt skall dock ske med måtta och omdöme.
Hafva vi en gång kommit så långt som till Böisheim vid foten af Gald- höerne, bli vi nog ej sittande där i lugn och ro, tänkande: » surt sa ' räfven om rönnbären. » Galdhöpiggen, Nordeuropas högsta topp, som bjuder en mot förväntningarna svarande utsikt, bestegs år 1890 af bortåt ett hundratal damer — mest utländska.
Syltopparne på riksgrän- sen hafva, så vidt bekant, hittills endast öfver- vunnits af en kvinlig turist, och det i herre- dräkt.
A f stor betydelse är dräkten och nära på viktigast fotbeklädnaden.
Trånga skor förstöra hela nöjet, och detta så mycket säkrare, om de äro högklackade.
Mången Albions son har med kritisk, gillande blick sett på mina Norr- landspjäxor, höga snörkängor af mjukt läder, sydda i lappskofason, med sula.
Dylika er- hållas från skomakaren Olsson, Dufved.
Sko- donen smörjas med fett minst ett par gånger i veckan, hvarmed börjas redan några veckor före vandringen, om man vill behålla sina föt- ter torra och varma, hvilket ju är en för helsa och trefnad viktig sak.
Att i kvarteren be- gagna ett par tunnare skor af kläde eller fint skinn är en stor njutning.
Tre par varma ylle- strumpor och två par tunnare torde räcka för en längre färd.
Att ofta få dem tvättade är på en fottur behagligare än någonsin.
Till underkläder skall mången råda eder att begagna ylle.
Säkert är, att den, som eljes mår väl häraf, finner det ännu bättre under mycken rörelse.
I denna sak torde hvar och en göra klokast att följa sin vana eller pröfva hvad som bäst passar ens egen kroppsbeskaf- fenhet.
En blandning af silke och ylle lär hafva stora fördelar.
Korsetten lemnas hemma.
Den ena underkjolen föreslår jag af flanell och den andra af mörkt velour eller cheviot.
Klädningen, af groft ylle, sys enkel, och för att lifvet på samma gång må kunna tjäna som ytterplagg bör det vara vidt och bekvämt, så att man under kan bära en ljusare ylleblus.
Då ser man alltid något mera » klädd » ut, om så skulle behöfvas.
Kappsäcken är ju ofta i förväg.
Blir det för varmt på vandringen, så lägger man den lilla Musen i ränseln.
Eufvudbonaden — ja det är en kinkig fråga.
Mången tycker om den lilla, koketta jockey- mössan, och mången föredrager den virkade, sammanfiltade yllemössan.
Bäst är dock kanske en mörk, lätt filthatt, som tål både solsken och regn.
Myggflor är alltid godt att medföra.
En tunn, impregnerad kappa är lätt att bära.
| När det blir kyligt, slår man filten eller res- schalen om sig.
Kappan och filten bäras rul- lade på eller under ränseln.
Glöm ej att » ackordera » på förhand med hotellvärdar, skjutskarlar, roddare och vägvi- sare m. m.
L o r e t o s madonna.
En skildring från Italien.
För Idun af (Forts.) relton städer kan man härifrån räkna; kanske de dock äro flere; de ligga, som vanligt är i Italien, på hvar sin höjd, och emellan dem sträcka sig saftigt gröna åkrar, genomkorsade af landsvägar, hvilka te sig i den skarpa solen såsom hvita bandremsor.
På den ena sidan blänker hafvet, på den andra torna väldiga bergskedjor sina toppar högt öfver hvarandra.
Här uppe på den ensamma kullen, där cypres- serna förefalla som tempelpelare, känner Bertarelli sig Gud långt närmare än i den rökelsefyltda kyr- kan med all dess ståt, med de många sparbössorna och alla dessa prester, hvilka gå omkring för att värfva medlemmar till sitt förbund eller utkräfva penningar för sina messor.
Och äfven den unge bajraren måste, ehuru han med katolikens beundran och förkärlek håller på en praktfull gudstjänst, medge, att ingen tempel- kupol i världen kan mäta sig i skönhet med den höga azurblå himlen, hvilken i all sin oändliga utsträckning hvälfver sig sä klar öfver männi- skorna.
Vid stationen måste de nya vännerna säga hvar- andra farväl.
Ernst Geilinger far tillbaka till An- cona för att därifrån med ångbåt afsegla till Ve- nedig, medan Bertarelli fortsätter vägen söderut för att ännu ett godt stycke följa Adriatiska haf- vet, innan banan skär tvärs öfver det stöfvelfor- made landet, och för att uppnå Medelhafvets kust, vid hvars strand hans sköna födelsestad är be- lägen.
Männens afsked är varmt och hjärtligt, ehuru deras bekantskap varit så kortl En varm sympati förbinder dessa två, hvilkas själar sträfva efter allt, som är godt och ädelt.
Bajraren har måst lofva Bertarelli att söka upp h o n o m i Neapel, så snart han blifvit mätt på dogestaden med dess kanaler, dess- gamla prakt- byggnader och öronsmekande sång, uppstämd i Ijumrr » sommarnätter från de sakta, likt spöken framåtglidande gondolerna.
Bertarelli fick till ressällskap den unga dam, hvars ångestfulla bön vid helgedomens tröskel hade utöfvat ett så starkt intryck på honom, att han, trots sin egen upprörda sinnesstämning, äfven sedermera hsde uppmärksamt observerat hennes görande o c h låtande, hvilka hela tiden tydt på ett djupt förkrossadt själstillstånd.
Nu var hon ej mer ensam såsom i kyrkan; en äldre herre med synnerligen obehagligt, yttre satt vid hennes sida och tycktes förgäfves bemöila sig att genom en krypande uppmärksamhet och smak- lösa ömhetsbevis hemta en gillande blick ur da- mens ögon, som riktades på honom med en omiss- kännelig motvilja.
Var det kanske ett af dessa ofta i Italien före- kommande äkta par: en ung oerfaren flicka, som af föräldrarne blifvit kastad i armarna på en gam- mal för henne osympatisk m a n?
f så fall torde ej den vanliga följden ha uteblifvit.
Hennes vid giftermålet ej åtsporda hjärta har kanske senare gjort sin rätt gällande o c h då, glömskt af alla band, egnat sig åt den förste, bäste man, som, ung, vacker och lättsinnig kommit i hennes väg.
Hennes samvete har måhända nu vaknat, och hennes bön har gällt försoning för ett begånget felsteg.