Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
I löljd af hvad Utskottet sålunda anfort, och då dessutom lagstiftande makten nyligen', medelst vidiagne förändringar i lagstiftningen, sökt ordna makars egendoms förhållanden och rättigheter, saint täta förändringar i en så vigtig och i enskilta lifvet djupt ingripande lagstiftningsgren lätteligen teda till osäkerhet och oreda, anser Utskottet sig ega tillfyllestgörande skäl försitt vördsamma tillstyrkande, att Andreas Bengtssons och Olaus Erikssons ifrågavarande mo tioner måtte lemnäs utan afseende.
Stockholm dest 14 Januari 1848. STOCKHOLM, Ecksteisska Boktryckeri) t, 1 848.
Lag-Utskottets Betänkandet N.o if. N:o 17. 1 / Ank. till Exp. Utsk. den 3 Febr.,. kl. i e. m.
Betänkandej i anledning af väckta motioner angående rättighet för qvinna att vid viss ålder blifva myndig. i il! Lag-Utskollels behandling hafva Vällofl. Borgare-Slåndet och Hederv.
Bonde-Ståndet öfverlemnat serskilda af herr Anders Berg, med hvilken herr Winge sig förenat, och riksdagsfullmäktige!!
Jöns Jönsson från Christianstads län ingifna memorial, deruti blifvit föreslaget att, med upphafvande af 2 § i Ärfdabalkens 19 kap., stadgas måtte, det ogift qvinna är myndig, enligt herr Bergs förslag, vid 25 eller 30 års ålder, och, enligt Jöns Jönssonsj då hon uppnått sistnämnda ålder; dock har den förre ansett denna myndighet ej böra verka till förändring af lagens föreskrifter angående " ■"giflomannaskap och god mans tillförordnande, för bevakning af myndig förklarad qvinnas rätt vid arfskifte eller försäljning af faslighet.”
Såsom anledning till dessa förslag hafva båda motionärerné åberopat den orättvisa, som synes ligga deri, att ogift qvinna, af hvad ålder som helst, måste stå under förmyndare-inseende, då enka alltid och man vid viss ålder ega sig och gods sitt sjelf råda ; hvarförutan herr Berg, hänförande sig till hvad Lagkommilleens förslag till ny civil-lag i denna del innehåller, hemtat ytterligare skäl för föreslagna lagförändringen från den omständighet, alt myndigheten är vorden gjord till vilkor för qvinnas rättighet att begagna de utvägar till försörjning, som genom en i sednare tider utvidgad näringsfrihet blifvit äfven dem beredde.
Då Utskottet under öfverläggning förehaft omförmälte förslag, har det ej kunnat undfalla Utskottet huru grannlaga och vigtig den fråga är, som derigenom blifvit gjord till föremål för Rikets Ständers pröfning.
Å ena sidan synes nemligen den inskränkning, som ifrågastälide lagbud bestämmer, oförenlig med rättvisa och derpå grundade fordran på jemlikhet i rättigheter; och, å den andra, varna försigtigheten och klokheten emot rubbning af förhållanden, som under sekler blifvit af lagarne omgärdade.
När man emellertid vill lösa denna fråga, torde till en början böra tagas i betraktande, hurusom det är en samhällets pligt, alt hafva vårdnad om dem bland dess medlemmar, hvilka hafva behof af omvårdnad; äfvensom att denna pligt utgör grunden lill de lagar, som för hela lifvet ställt den ogifta qvinnan i det beroende, hvilket blott för en tid blifvit ålagdt mannen.
Men härmed framkallas ock den fråga, huruvida denna olikket, Bih. till R.
Prol, och iSf.8, 7 Sami. 1 /tfd. 6 Häjt. 1 2 Lag-Utskottets Betänkande, N.o ty. denna utsträckta omvårdnad om ena könet och deraf härflytande beroende, hvilar på så beskaffade förhållanden, att de kunna eller böra af lagstiftaren förbises.
Då mannen danas för det offentliga lifvet, och såmedelst vinner den erfarenhet, som erfordras för vården af yttre angelägenheter, så bildas deremot qvinnan vanligen endast för det husliga, för en verksamhet, som ej medför en sådan erfarenhet.
Man har jemväl, med afseende å denna olika uppfostran, ej kunnat förneka det olika behofvet af omvårdnad, men man har, på sätt Lagkommittéen sig yttrat, ansett den nödiga erfarenheten ej alltid kunna brista qvinnan.
Skulle likväl endast en tillfällighet gifvit den olika riktningen i mannens och qvinnans uppfostran, och finnes således icke någon annan eller djupare grund till den i lagstiftningen i förevarande hänseende gjorda åtskillnad?
Om svaret härpå synes man icke böra tveka.
I denna är ock den grundlag nedlagd, enligt hvilken qvinnans bestämmelse är att verka inom den husliga kretsen, inom familjen, skiljd från det offentliga lifvets bestyr; och det är äfven en hos qvinnor, med sann qvinlig bildning, nästan ovilkorlig instinkt, att draga sig undan dessa mot hennes bestämmelse stridande och med hennes svagare natur, finare känsla och vekare lynne oförenliga bestyr.
På dessa naturens omisskänneliga uppenbarelser har lagstiftaren icke kunnat undgå, att gifva akt.
Offi han har derföre, genom sina bud, ej eller vågat rycka qvinnan från det henne anvisade område, in på ett främmande, der det rena q v i .1 liga väsendet lätt uppoffras, och der hon af medfödd godtrohet snart kunde blottställas; häri må ej ses något misskännande af qvinnans värde.
Snarare torde den af lagstiftaren påbudna omvårdnad, böra erhålla en motsatt tydning.
Det är emellertid Utskottet icke obekant, hurusom den ogifta qvinnan, enligt flere civiliserade länders lagar, tillgodonjuter samma myndighet, som mannen, samt att man från denna omständighet sökt hemta skäl för en dylik jemlikhet här i landet; men om än Utskottet ej kan förbise den betydelse, som ligger i detta vittnesbörd om menniskokulturens gång, tror likväl Utskottet, att Sveriges lagstiftare i främsta rummet mäste fästa sin uppmärksamhet vid nationens egen bildningsbana och närvarande tänkesätt, och således endast, då deri finnes stöd för ändring i det bestående, tillvägabringa densamma.
Utskottet hyser likväl den öfvertygelse, att svenska qvinnan i verklig qvinlig bildning är jemngod med hvarje annat lands.
Men, enligt hvad of - Lag-Vtskoltets Betankandej A:o >7. 3 van är anlydt, är denna bildning ej riktad åt vården af yttre angelägenheter.
Det är inom familjen den utöfvar sitt inflytande; och qvinnans ställning i samhället har i öfverensstämmelse härmed blifvit af lagarne uppfattad.
All rubba denna ställning och undandraga qvinnan den omvårdnad, hvarmed hon af samhället hittills varit omfattad, synes derföre Utskottet betänkligt.
Andra tider, förändrade seder och förhållanden kunna tilläfventyrs påkalla en sådan rubbning; men för närvarande torde den ej kunna stå tillsammans med den omtänksamma försigtighet, lagstiftaren aldrig utan våda kan lemna åsido.
Att häri ligger en orättvisa, kan Utskottet lika litet inse, som Utskottet i den utvidgade näringsfriheten kan finna skäl till den föreslagna lagförändringen.
Om den ogifta qvinnan någon gång skulle komma i behof af en friare verksamhet, har hon öppet att derom vända sig till Konungen; och Honom är förbehållet att, om giltiga skäl förefinnas, bevilja henne den myndighet, som lagen, den der måste grundas på de vanligaste förhållanden, ej torde, åtminstone ännu, i allmänhet böra medgifva.
Utskott tillstyrker alltså vördsamt, att ifrågavarande motioner icke måtte vinna Rikets Ständers bifall.
STOCKHOLM, ecksteinska boktryckeriet, 1848, I V Lag-Utskottets Memorial, N.ii /<?, ig. 1 N:o 18.
Ank. till Exp. Utsk. den 8 Febr., kl. i e. m.
Memorial, i anledning af återremiss utaf Utskottets betänkande N:o i3 öfver väckt motion, angående införande af ett stadgande i 5 kap.
Utsökningsbalk en, i afseende på tid för verkställande af utmätning i sterbhus.
-Delta betänkande bar, under den 29 sistlidne Januari, på grund af deremot framställda anmärkningar, blifvit af Yällofl. Borgare-ståndet till Lag-utskottet återremitterad!; men som öfriga Riks-stånden, enligt till Utskottet ankomna protokolls-utdrag, nyssnämnde dag bifallit samma betänkande, och tre Riksstånds mening i frågor af förevarande art, likmätigt Regeringsformens 87 §, utgör Rikets Ständers beslut, lärer något yttrande öfver de gjorda anmärkningarna icke erfordras; hvilket härmed vördsamligeu anmäles för det Riksstånd, som betänkandet återremitterat.
Ank. till Exp. Utsk. den 8 Febr. kl. i «. in.
Vördsamt memorial!
Sedan Högv.
Presteståudet lill Lag-utskottets behandling öfverlemnat en af herr biskopen Hedrén väckt motion örn förändring i det genom Kongl, förordningen den 28 December 1844 fastställda formulär till trohetsed; men Lag-utskottet, enligt sitt under N:o 12 afgifna utlåtande, ansett den således väckta frågan icke höra till de ämnen, som ligga inom Utskottets i grundlagarne bestämda verkningskrets, och af sådan anledning till Högv.
Presleståndet ålerlemnat motionen; så har samma Stånd den 22 sistlidne Januari, vid föredragning af berörde utlåtande, vidblifvit sitt beslut, att omförmälta fråga bör behandlas af Lag-utskottet, till hvilket motionen alltså är vorden ånyo öfverlemnad; dock som öfrige Riksstånd, Yällofl. Borgareståndet den 2G samt Höglofl.
Ridderskapet och Adeln och Ilederv.
Bondeståndet den 29 i nyssnämnde månad, med godkännande af Utskottets åsigt, förklarat, att ifrågavarande motion tillhör Allmänna Besvärs- och Ekonomi utskottets behandling, samt de flesta Ståndens mening i förevarande hänseende, likmätigt riksBih. till R.
Prot. 1847 och 18 f8, 7 Sami. 1 /tfd. 7 Ilajt. 1 2 Lag-Utskottets Betänkande, N.o 20. dagsordningens 44 §, länder till efterrättelse, får Utskottet, med anmälan härom, till Högv.
Presteståndet den remitterade motionen ytterligare återlemna,, Stockholm den 7 Februari 1848.
Ånk. till Exp. Utsk. den 14 Febr. kl. 11 f. ib. Betänkande, i anledning af Kongl. Maj:ts nådiga proposition, med förslag till förordning ang ende handelsboks vitsord.
Sedan Rikets senast församlade Ständer, för befordran af ordning och säkerhet i handel och köpenskap beslutat dels att, genom ett tillägg till 2 § 2 morn. af Kongl, förordningen den 28 Juni 1798, gifva kraft åt den i samma moment meddelade föreskrift i afseende på försäljning af varor partivis med betalningsanslånd, dels ock att, med upphäfvande af 17 kapitlet 2 § rättegångsbalken samt Kongl, förklaringen den 15 Oktober 1810, utfärda en författning, innefattande förändrade bestämmelser om den bevisning, som tillkommer handlandes och varuförädlares böcker, men Kongl. Majit, på grund af anmärkta brister uti Ständernas i nyssberörde hänseende uppgjorda förslag, funnit Sig ej kunna desamma i nåder antaga; så och då Kongl.
Majit likväl insett angelägenheten att i förenämde syftning söka förbättra lereditlägstiltningen, har Kongl. Majit för sådant ändamål, uti en vid innevarande riksdag »flåten proposition» i nåder framställt ett så lydande förslag till författning i ämnet: ‘Med upphäfvande af 2 $ i 17 kapitlet Rättegångsbalken och förklaringen häröfver den l5 Oktober 1810 saint 2 § i förordningen angående vissa omständigheter i lagséknings- och utmätningsmål den 28 Juni 1798, stadgas som följer: § 1- Beropar sig handlande å sin handelsbok att dermed styrka fordran för borgade varor: finnes den bok ordentligen förd och gitter ej vederparten visa fel deri eller sådana omständigheter, som boken eller personen misstänkta göra, men nekar ändå till kraf vet; då ege boken det vitsord, att han, som sökes, skall vara skyldig med ed sig fria, der han ej helldre vill öfverlåta åt handlanden eller den, som boken fört, att fordringens riktighet edeligen satina eller ock Rätten, i anseende till serskilda orsaker, funer skäl att edgången ät handlanden eller bokföraren uppdraga. Zag-UiskoUcts Betänkande , N.o 20. 3 § 2.
Handelsbok håfve ej det vitsord, hvarom i $ 1 sagdt är , derest icke, inom utgången af nästa år efter det, hvarunder utborgningen skett, handlanden bevisligen tillställt gäldenär ordentlig räkning ä de borgade varorne eller ock honom derföre hos Rätten eller Konungens befallningshafvande sökt. § 3.
Ar räkning köparen tillställd, såsom i 2 § sägs, och har icke, inom seac månader derefter, köparen, antingen enligt skriftligt intyg af trovärdige män eller handlandens eget erkännande, tillsagt honom, att räkningen ej godkännes eller ock den hos Rätten, hvarunder köparen sitt hemvist häfver, genom rättegång klandrat; vare då räkningen lika utmätnings ild, som förfallet skuldebref.
Har räkningen blifvit genom köparens påskrift godkänd, vare lag samma. § 4.
År emellan handlande och den, till hvilken han varor utborgat, motbok upprättad, och har köparen icke, inom sex månader, sedan han, efter sista utborgningen, motboken emottog, klandrat densamma på något af de sätt, hvarom i ff 3 sagdt är; då gälle den bok emot honom såsom fullt bevis i allt, hvari han ej kan visa fel
Har köparen vanvårdat motbok , så att den förkommit, eller kan handlanden i motboken visa fel, sorn härrör af köparens åtgärd eller vållande; då ege handlanden eller den hans handelsbok hållit, att handelsboken med ed styrka. § 5.
Hvad för handlande efter föregående gällande är, skall jemväl lämpas till den, som drifver bergsbruk, fabrik, verkstad eller annan till beredande eller förädling af råa ämnen gjord inrättning. § 6.
Denna författning träder i verksamhet den 1 Juli *8 fp.”
Denna nådiga proposition hafva samtlige Riks-slåuden öfverlemna! till Lag-utskottet, sorn derjemte erhållit del af ej allenast de i Stats-rådet och Hogsta domstolen i ämnet hållna protokoll, än äfven de anmärkningar, sora i anledning af den nådi»a propositionen blifvit inom Vällofl, Borgare-ståndet framställde af herrar Almgren, Stenberg och Indebetou; och får Utskottet, 4 Lag-V Iskottets Betänkande , N:o 20. efter noggran pröfning af den väckta frågan, deröfver afgifva sitt vördsamma utlåtande.
Om det är ett lagstiftningens mål att befordra säkerhet och trygghet i alla samfundsförhållanden; — om enhet i grundsatser utgör ett väsendtligt vilkor för uppnående af detta mål; — och om afvikelser derifrån endast kunna rättfärdigas af den allmänna nytta, sorn tilläfventyrs dymedelst kan beredas; så lärer nu gällande lagstiftning, i hvad den angår sättet för bevisning af handlandes och varutillverkares fordringar för utborgade varor, näppeligen kunna ur någon synpunkt försvaras.
— En blick på beskaffenheten af denna del af lagstiftningen och densammas verkningar torde vara nog för befästande af öfvertygelsen härom.
Uti 2 § af rättegångsbalkens 17 kapitel stadgas, att der böcker öfver handel och köpenskap finnas innehålla hvad borgadt och betaldt är, med dag och år, då det skedt, utan någon ändring, och den, som sökes, ej gitter visa fel deri eller att allt ej rätteligen upptecknadt är, eller eljest omständigheter, som boken och personen misstänkta göra, sådan bok skall gälla för fullt bevis, der han, som den hållit eller hålla låtit, den med ed sannar; och det vilsord, som således tillkommer handlande, är, genom Kongl, förklaringen den 15 Oktober 1810, utsträckt lill varutillverkare och förädlare, hvilka öfver sin rörelse hålla bok och räkning.
Enligt dessa lagbud innefattar alltså en handlandes eller varutillverkares egen anteckning, sedan han densamma lill riktigheten med ed bekräftat, full bevisning om verkligheten utaf ett af honom mot annan man väckt fordringsanspråk.
Lrgen klafver väl, att anteckningen finnes i en med den synbara ordning och redighet förd bok, att fel deri ej kan ådagaläggas, samt att handlanden eller varutiilverkaren innehar det anseende, att edgång må honom anförtros.
Men bokens yttre felfrihet utestänger dock icke möjligheten af anteckningens oriktighet; och hvari ligger då egentliga be viset om motsatsen, om icke i den förmenta fordringsegareus edliga försäkran derom?*—
Att likväl en lag, sorn så helt och hållet låter bevisningen i mål ankomma på moraliteten hos den ena parten och just den, som har en omedelbar fördel af bevisningen, icke tillräckligt sörjt för den allmänna säkerheten, torde ej kunna förnekas.
Dessutom är omförmälde bevisningssäll stridande emot lagens allmänna grundsatts, att med ed kan man svara, men ej kära, och emot det visa förbudet i 30:de domareregeln, att ”ingen må svärja sig penningar till.’-'
Det har emellertid blifvit anmärkt, alt handlandens eller varutil!verkarens edgång egentligen vore att anse lika med de af lagen i serskilta fall medgifna fyllnadseder; men i anledning deraf må erinras, att i alla dessa Lag-Utskottets
Betankandej N.-o tio. 5 fall förutsättas redan gifna eller bevista fakta, hvilket i förevarande hänseende ej är förhållandet.
Grunden för fordringen eller den skedda utlefvereringen af en vara är nemligen ej ett förut styrkt faktum, enär fordringsegarens egen anteckning utgör första beviset derom; och genom eden fylles således icke en bevisning, som i någon mån bundit den förmente gäldenären till åtgärden att hafva borgat varan.
Det oaktadt gifver samma ed åt den på anteckningen grundade förutsättning om en dylik åtgärd kraft och verkan af ett bevisadt faktum, hvilket domaren måste såsom sådant godkänna.
Men till hvilka missbruk lemnar icke en så beskaffad lagstiftning tillfälle; — till hvilka vådor kan den icke föranleda?
Betraktar man vidare denna lagstiftning ur den allmänna nyttans synpunkt, så lärer det ej kunna motsägas, att densamma öfver höfvan gynnat och underlättat benägenheten för skuldsättning samt i handeln föranledt den obegränsade utborgning på bok och räkning, hvars menliga verkningar i flera riktningar erfarenheten bevittnat.
En ständig tilltagande konkurrens och täflan emellan handlande tvinga nemligen dem att, genom en alltjemt utstiäckt kredit och den största skonsamhet i betalningsvilkor, söka tillvinna sig kunder, och allmänheten å sin sida drager alltför obetänksamt fördel af tillfället.
Härigenom har ock en serdeles lättsinnighet i så väl utborgning, som skuldsättning blifvit grundlagd och småningom utvecklats; och härigenom har jemväl icke allenast den mindre, utan äfven den större, kredithandeln kommit att ställas på bok och räkning, hvilket ej kunnat ega rum, derest icke handlande egde den egna bevisningsförmån, som nu är i fråga och som gör det till en möjlighet för dem alt utborga varor med betingadt betalningsanstånd, ulan att köparen behöfver underkasta sig skyldigheten att genom ett godkännande af räkning eller utfärdad förbindelse förpligta sig till skuldens betalning å öfverenskommen förfallotid.
Foljderne af dessa omständigheter hafva jemväl uppenbarats i stridigheter om bokskulders riktighet, misstroende och bristande ordentlighet i skulders betalning.
Hvad åter detta verkar på samhället i så väl moraliskt som ekonomiskt hänseende, torde ej fordra någon beskrifning.
Lagstiftningens omförmälda menliga verkningar hafva emellertid tillförene varit insedde; och man har jemväl sökt att desamma förekomma.
Detta försök innefattas i 2 § af Kongl, förordningen den 28 Juni 1798, hvilken, skiljande den mindre haudeln från den större, stadgat dels, till förekommande af stridigheter om sådana fordringar, som bero på bevisning efter bok, s Lag-Utskotteis Betankande , N\o 20. att räkning på borgade varor bör åtminstone hvarje år utskrifvas och emot bevis tillställas gäldenären, med skyldighet för denne att antingen genom påskrift den godkänna eller, om han deremot liar något alt anmärka, inom sex månader efter delfåendet, densamma i laga ordning klandra, vid påföljd, att räkningen eljest anses lika utmätningsgild som annat förfallet skuldebref; dels ock att den, som tillhandlar sig varor pa i ti vis och dervid betingar sig betalningsanständ, är pligtig att genast derå gifva sitt skuldebref till säljaren, som deremot bör lemna köparen qvitterad räkning öfver beloppet, lika som vore det kontant betaldt, hvilket sednare stadgande haft till syftemål att förekomma den större kredilhandelns ställande på bok och räkning.
Att likväl detta försök att afhjelpa de från lagstiftningen härfljtande olägenheter och att införa en derigenom icke tillräckligen betryggad säkerhet och ordning i kredithandeln ej kunde lyckas, är lätt att förklara.
Grunden till det onda eller handlandes och varutillverkares bevisningsrätt qvarstod, nemligen orubbad, och gjorde det således för dem möjligt att bevara deras fordringar; med åsidosättande-af de meddelade föreskrifterna, hvilka följaktligen, såsom icke förbundne med någon verklig påföljd, blifvit för ändamålet overksamma.
Om således samma ändamål skall uppnås, måste, enligt Ulskoltets öfvertygelse, i första rummet det onda angripas i sjelfva sin grund, eller med andra ord, en förändring ske af ifrågaställde, handlande och varutillverkare i Jag medgifna, men på sätt ofvan är visadt vådliga, och emot de i lagstiftningen antagna grundsatser stridande bevisningssätt.
En sådan förändring lärer emedlertid icke kunna sträckas derhän, att handlandes och varutillverkares böcker afhändas all bevisningskraft.
Då handeln hvilar på förtroende och till dess nalur höra raskhet och enkelhet i former för aftal och köpslut, mäste första beviset derom nödvändigtvis komma alt innefattas i säljarens bokföring.
Vådan af och det principvidriga i lagstiftningen ligger ej eller häruti, utan i den, handlande och varutill verksre föibehållna, ovillkorliga rättighet att genom ed sjelfva fylla bristen i bevisningen.
Det var ock med erkännande häraf, som senaste Ständer ansågo denna rättighet böra upphöra, samt att det i stället borde vara en uppgifven gäldenärs både rätt och skyldighet att, då han nekar till skuld, hvarom handelsbok åberopas, fria sig med ed, derest han ej hellre vill fyllnadsed åt den fordrande uppdraga; — och det är denna Ständernas åsigt, som gjort sig gällande uti Kongl. Majlis ifrågavarande nådiga förslag. Lag-Utskottets Betänkande> IV;o 2a.
Vid detta förslag har emellertid den anmärkning blifvit gjord, att det syntes betänkligt att lemna den, som kräfves för en bokfordran, men nekar till densamma, rätt alt med ed sig fria, enär denna rätt kunde blifva alltför ”frestande för mången, som saknar antingen vilja eller förmåga att betala,* samt att förslaget i denna del ej eller vore öfverensstämmande med den i lagstiftningen hyllade grundsats, att edgång ej må i oträngdt mål användas; men då, enligt hvad Utskottet redan yttrat, det är en i lagstiftningen allmän regel, att med ed kan man svara, men ej kära; då i 29:de och 30 §§ af rättegångsbalkens 17 kapitel uttryckligen stadgas, att, om lill styrko för ett käromål förekommit halft bevis eller bindande omständigheter och liknelser, då bör den, som käres till, med ed sig värja; då således den i förslaget upptagna bestämmelsen om skyldighet för en uppgifven gätdenär att fria sig med ed, ej allenast står i full harmoni med gi undsalserne i lagstiftningen, utan ock med afseende derå, att all bindande kraft ej kan beröfvas handlandes böcker, i sjelfva verket blott innefattar en omedelbar tillämpning af redan gifna lagbud på det serskilda fall, hvarom nu är fråga; då den edgång, som påkallas af rättvisan, ej kan anses vara i oträngdt mål använd; och då man ej har större anledning att befara missbruk af edgång, då fordran grundas på bok, än i de händelser, då fordringsegaren på annat sätt kan åstadkomma sådan bevisning, som föranleder till edgång; — så torde förenämnda anmärkningar icke föi tjena afseende, eller i någon mån förringa giltigheten och tillämpligheten af den i förevarande hänseende antagna grundsats.
Fall kunna emedlertid inträffa, då en afvikelse derifrån synes nödig; och då skulle det, enligt förslaget, bero på Rätten att uppdraga edgången åt handlanden eller bokförarem
Man kan nemligen tänka sig den händelsen ,, bland annat, att en handlande till en val känd person utborgar varor, men att denne, innan tiden för skuldens betalning infaller, så förlorar sitt anseende, att edgång icke kan honom anförtros.
Di skulle han genom ett enkelt nekande ku nna undgå all betalningsskyldighet, derest icke säljaren, hvilken vid utborgningen egde en garanti i den köparen uli lagen ålagda edsförpligtelse!!, lemnadcs tillfälle att förvara sin fordringsrätt; och det vore orätt vist, om denne skulle lida af en förändring i förhållanden, dem han ej haft anledning förutse eller förmått hindra.
De fall, då afvikelse från den allmänna grundsatsen är nödig, synas likväl ej kunna blifva många; och då domaren har att pröfva, när sådant af "serskilda olsåker” må ske, h.ir man ej att befara missbruk af lagens undantag i denna del. i Lag-Ulskotlets Betänkande, N.-O 10.
Utskottet, som härmed uttalat sin åsigt om njdtan och rältsenligheten af den åsyftade väsendlligaste förändringen i gällande lagstiftning eller den* som utgör föremål för 1 § af det nådiga förslaget, har, vid fortsatt granskning af samma förslag, likaledes insett det ändamålsenliga i de bestämmelser, som innefattas i påföljande två §§.