Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Bäst det var, kunde också min skomakare stiga fram och erbjuda sin tjenst, anmärkande, att han medan jag spelade iakttagit, att mina skor behöfde klackas.
Så kom skräddaren och frågade, om jag var belåten med fodret i rocken, som han förfärdigat åt mig och som jag just hade på.
– Var god och stå stilla, – sade han, – så få vi se, om vi inte ska skära ned den litet mer i halsen.
– Slutligen kunde den bredaxlade, stora, röda slagtaren, utan att helsa och naturligtvis utan att resa sig, med dundrande röst tillropa mig en förfrågan, om rostbiffen, som han föregående dag skickat upp till Brunegg inte varit ännu mörare än vanligt.
Att vid ett sådant tillfälle söka omgifva sin person med något slags sken af värdighet skulle, i händelse man varit nog dum att vilja det, icke gerna varit möjligt.
Det var först om söndagen, hvilodagen, utflygternas dag, då några af Bruneggs rum samt terrassen förevisades, som de vid jemlikhet vana gästerna från biljardsalen grepos af medeltidens anda, när de i sjungande skaror begåfvo sig upp till det förfallna slottet.
Om man då händelsevis mötte dem i trappan, helsade de, slagna af nedärfd respekt för borgens innehafvare, ödmjukt som lifegna på sin herre.
Det, som i hög grad bidrar att göra jemlikheten fullständig på landet i Schweiz, är, att rika och fattiga, tjenstemän och handtverkare, vanligen hvarken genom sin klädsel eller sitt uppträdande kunna skiljas från hvarann i hvardagslag.
En afton voro en svensk turist och jag ute och åkte.
Vagnen hade anskaffats af värdshuset, i hvilket han bodde.
Då kusken skulle likvideras, blefvo vi tveksamma, om drickspenningar skulle gifvas eller icke.
Han såg så fin och burgen ut, att vi fruktade såra honom, så mycket mer som drickspenningar just icke voro brukliga der på landet.
Vi beslöto, att icke gifva några.
Det var bra, ty följande dag erforo vi, att han, kusken, var – öfverste!
Öfverste?
Ja, dylika öfverraskningar möter man i alprepubliken, der öfverstlöjtnanten tidvis kan stå bakom boddisken och der vi en hel vinter umgingos med en godmodig liten borgare utan aning om att han var major och en erkänd förmåga inom militärfacket.
Titlar brukas, lofvadt vare förnuftet, aldrig, och vi visste endast undantagsvis, hvilken rang våra egna gäster på Brunegg innehade på exercisfältet.
Nu till sist ännu några ord om Brunegg.
En hvit harpospelande mamsell ströfvade om natten kring i rummen.
Efter hon var hvit gick hon förmodligen i negligé, och efter hon var schweiziska sjöng hon helt visst endast mycket beskedliga visor som:
»I hå n’emål e Bettelbüeble küsst,
då bin-ni mit-em in’s Töbeli abittütscht.
Bettelbüebli hin, Bettelbüebli her,
jezt küss-i miner Lebtig ke Bettelbüebli meh.»
Att tänka sig ett schweiziskt spöke fruktansvärdt är omöjligt.
Det behöfde endast öppna munnen och yttra ett ord på sin breda »schwizerdütsch» för att man skulle brista i gapskratt.
Ville man bli kvitt ett schweizerspöke, behöfde man dessutom endast berätta, att man råkat tappa en slant på fem Rappen (ett femcentimsstycke) utanför porten.
Flux skulle spöket skynda ut för att leta efter det.
Jag hoppades också i det längsta på ett rendez-vous med den hvita mamsellen – helst när min hustru var borta.
Men den hvita mamsellen kom aldrig.
Ett annat, hvitt spöke närmade sig deremot snart med afmätta steg från alpernas snökam, och det var vintern.
Hösten var redan länge sedan inne.
Solskenet aftecknade allt mera sällan fönsterkorset på det maskätna golfvet.
Det ersattes af en kall blåaktig dager, som kom familjeporträtten att likna gengångare.
På slottets vägg rodnade vinlöfvet och glödde, som i en tre veckors lång solnedgång.
Från vingårdarna ljödo om nätterna väktarnas dofva lurar i moll.
Flädermössen flaxade i slottets trappor och gångar, kring lampan och flögo ibland ända in i rummen.
Stormen klagade sorgset i fönsterspringorna, och ugglornas »klevitt» väckte oss ofta som nödrop.
Med saknad lemnade vi vårt kära Brunegg, der vi tillbragt några lyckliga sommarmånader af en allt för kort tillvaro.
På det bördiga och saftigt gröna fältet mellan Jura och Lac Léman reser sig en vägvisare med tre armar.
Tre namn äro målade på vägvisaren:
Genève, Fernex, Coppet.
Tre odödliga orter räcka hvarandra här hand och tre odödliga personligheter, Rousseau, Voltaire och m:me de Staёl.
Tre vägar mötas vid träkorsets fot och en flat sten erbjuder en god sittplats.
En mängd kvicka historier och infall erinra vi oss, då vi sätta oss ned.
Vi samtala leende och glada och låta tanken vandra utefter de olika vägarna till de tre ryktbara orterna.
Omkring oss stå lummiga valnötsträd, hvilkas mogna frukter falla i vägdammet och brunfärga de förbivandrande, tjufaktiga pojkarnas fingrar liksom henna.
Öfver den kalla, blå hösthimmeln jagas bländhvita molntappar af den bitande »la bise».
Det ligger något af Attika i den tysta gröna slätten med de kringströdda byarna, de aflägsna, hela landskapet omhägnande snöbergen och den djupblå sjön.
Det är ett stycke land diktadt för filosofer.
Coppet är kanske hvarken för sina minnen eller sitt läge betydelsefullast, men det ligger närmast.
Redan på afstånd höjer sig öfver byn det stora, litet aristokratiskt stela slottet, som Necker här i närheten af sin födelsestad uppförde åt sig, sedan han räddat sig och sin familj undan revolutionens stormböljor.
Det var, som nyss antyddes, dock alldeles icke den vackraste punkten vid sjön som han utvalde.
Äfven Coppet bjuder visserligen ögat slösaktigt på snökammar och blått vatten, men vid sidan af de många ovanligt fagra ställen som locka i denna nejd, sjunker naturen vid Coppet till intet.
Dertill kommer att byn med sina i fransk småstadsstil hopfuskade hus tränger sig in mellan slottet och sjön.
Det har också påtagligen aldrig ingått i Neckers plan att begagna sig af naturen.
Den temligen trånga, med en låg mur omhägnade, intetsägande parken, som ligger ofvanför slottet åt landssidan, saknar all utsigt och förefaller lika instängd och stämningslös som en trädgård i någon af Paris’ förstäder.
Naturligtvis skulle den ha förlänat orten ett helt annat utseende, om den i stället förlagts mellan slottet och sjön, der nu byn lyfter sina skorstenar.
Inkörsporten är på båda sidor omgifven af uthuslängor.
Borggården, som på tre sidor begränsas af den stora och ståtliga men prydnadslösa hufvudbyggnaden, har på den fjerde endast utsigt öfver parken, från hvilken den är skild genom ett högt grönstruket gallerverk.
Det är först uppe från slottets fönster som sjön kommer i sigte.
En gammal fransk tjenarinna med hvitt förkläde, bindmössa och ganska karlavulna fjun på läpparna förevisar slottets inre.
Genast vid inträdet i den rymliga och ljusa vestibulen med sin hvita, mattbelagda trappa, sin Neckerstaty, sina speglar och bladgrupper, möter en frisk flägt från denna forna franska aristokrati, som var hvarje annan öfverlägsen, icke i magt men i sedernas förfining, upplysning och tolerans.
Lutad mot trappräcket gör man ofrivilligt jemförelser mellan äldre tiders öfverklass och nutidens – och man blygs.
I våra dar har vanligen grefven icke stort klarsyntare verldsåskådning än skomakaren.
Vill man dryfta en tidssanning får man gå från salongen ned till gesällerna på en verkstad.
Med högaristokratien, som uppslukats af borgerskapet, förlorade vi den spirituella lysande kohort af kroppsligt och andligt utbildade män och kvinnor, hvilka som ett yrande Bacchuståg med den antika verldens lifsglädje, konstkärlek och skepticism stormade fram midt genom fördomsfulla tiders mörker ända in i rococogemaken, der de förberedde revolutionen och framtiden.
Vi förlorade i dem en race, som genom århundraden hållit sig på oberoendets och de stora vyernas höjder och som utan små förhållandens tryckande jernring om pannan hade tid och råd att lefva och att tänka individuelt.
En gång när nutidens unga sanningar förhårdnat till dogmer och arbetareklassens berättigade anspråk blifvit lagparagrafer, då skola framtidens diktare och mer obändiga naturer gräfva upp denna länge sedan utdöda aristokrati och förherrliga den med samma hänförelse som några dristiga pennor i våra dar förherrligat Nero.
Och hur skola icke de bildande konstnärerna sörja sina grefvar och furstar och reta framtiden med att lofprisa dessa!
På det sista årtiondet ha flera röster höjt sig mot konsten på ett sätt som inneburit allt för mycken talang för att de ej verkligen skulle vara ett tidens tecken.
Hur skall också den af göromål jägtade nutidsmannen, der han tankspridd skyndar genom museet, förstå glädjen i en Venusbild.
Det är endast gammal adel som förstår sig på kvinnor.
När man står der mot trappräcket i Coppet och besinnar allt detta, känner man en lust att skicka ut föreviserskan efter en flaska vin och på stående fot dricka den försvunna högaristokratien till.
Men man gör det icke, ty genom den solljusa öppna porten ser man utöfver detta Schweiz, som hvarken har konst eller aristokrati och dock är lyckligare än något annat land.
Man böjer sig för detta icke allt för öfverraskande faktum, men – slutar man sitt resonemang – är det gammalmodigt att resa monument på denna forna aristokratis graf, skall det snart bli ännu mera urmodigt att stena den.
Från trappan stiger man in i en lång sal på alla sidor omgifven af hvita bokskåp med mörkröda gardiner.
Denna sal var m:me de Staёls mottagningsrum.
Bokskåpen äro länge sedan plundrade på sina skatter, men de många anekdoter som lefva kvar förknippade vid detta rum fylla det genast, icke blott med böcker, utan äfven med menniskor, hvilka nu ej längre äro till.
Det var här som m:me de Staël i en halft konventionell halft fantastisk kostym och lekande med en liten myrtenkvist samtalade med de många framstående personligheter som besökte henne.
Det var i denna sal som den sextiofemåriga damen mrs Hervey, då en ung, vacker man haltande steg öfver tröskeln, fick ett svimningsanfall som om hon sett djefvulen.
Den haltande mannen, som bar en lång, vårdslöst knuten halsduk kring sin smärta hjorthals, var Lord Byron.
Det var den författare som bättre än någon annan bevisat, att talang icke är arbete.
Hvilka spetsiga kvickheter skulle ej ha fylt denna sal med skratt, om det sällskap som samlades här kring m:me de Staël fått höra det påståendet att talang är arbete.
Hvilken paradox detta yttrande!
Hvilken mot all erfarenhet stridande uppfattning!
Det var så naturligt, att sedan romantiken omgifvit talangen med sina mest öfverdrifna epitet, skulle en ny tidsrigtning rifva ned den till något obetydligt, till en ren arbetsprodukt.
Vår lust att nivellera, att göra allt lika tillåter oss ej att fördraga, att naturen, som är den mest hjertlöst nyckfulla gifvarinna, har gunstlingar, hvilka redan från skolbänken medföra glänsande företräden.
Påståendet att talang är arbete är i sanning ett värdigt barn af den fabrikens tid, som upphöjt arbetsamhet till mensklighetens första dygd.
Man förbiser blott att vissa matematiska talanger löst geometriska problem redan på barnkammargolfvet, att Mozart komponerade innan han kunde läsa rent och att Balzac, äfven om han skref bra som gammal och sämre som ung, likafullt aldrig, trots sin flit, förvärfvade den der »gnistan», hvilket redan hos ett litet barn bebådar snillet.
Musset afskydde sitt skrifbord, och Byron slog dank som en äkta gentleman.
Om den store Zola är flitig, bevisar icke detta (äfven om han sjelf påstår det) att hans bländande talang är resultatet af hans flit.
Det är icke hans trägna sysslande vid skrifbordet som frambragt hans talang, utan det är långt rimligare, att hans talang, som brinner af produktionsbegär, frambragt det trägna sysslandet vid skrifbordet.
Detta behöfver ju icke utesluta, att talangen kan och måste utvecklas för att göra sig gällande.
Lika litet utesluter det, att tron att talangen alltid förr eller senare rödjer sig väg är ett misstag.
Det anger endast att talangen, att en väl funktionerande hjerna lika litet kan förvärfvas genom arbete som ett vackert ansigte genom mimiska studier framför spegeln.
Icke heller m:me de Staёl var någon arbetsmyra i ordets egentliga mening, och dock ansågs hon för sin tids talangfullaste kvinna.
Det är också minnet af henne som helt och hållet beherskar Coppet.
Necker är alldeles skjuten åt sidan.
Om han bebott det eller det rummet, om han nyttjat den eller den möbeln vet föreviserskan ingenting om, och den besökande frågar ej heller derefter.
Det är alldeles det samma som i »furstegrafven» i Weimar, der Karl Augusts och alla de andra högheternas kistor liksom försvinna i töcken, medan man först och sist och hela tiden betraktar de två ekkistor som innesluta Schillers benknotor och Goethes lik.
Det är helt naturligt, att bland ännu lefvande personligheter de företrädesvis skola ådraga sig allmänhetens uppmärksamhet, som intaga en politisk post och följaktligen påtagligast ha händelsernas gång i sin hand.
Som döda väcka de icke längre samma intresse, medan deremot minnet af konstens och litteraturens storheter lyser som en vinterhimmelns stjerna.
Man gör sig den frågan om den beundran, det intresse, som man känner för litteraturens döda personligheter, mest grundar sig på deras djupa ingripande i själslifvets utveckling eller på det myckna man läst om deras enskildta lif och psykologiska egendomligheter.
Det förflutna känna vi endast genom litteraturen, och det faller af sig sjelft att litteraturen företrädesvis och med särskild värme skall rigta intresset på sina egna storheter.
I hvilket rum Necker dog bekymrar sig turisten ej om.
Deremot ledsagas han strax af föreviserskan till den hvita, sidenfodrade bädd, i hvilken den gamle statsmannens vittra dotter drog sin sista suck.
I slottets öfra våning stå hennes rum i orördt skick.
Der är hennes piano, hennes skrifbord, hennes älsklingsrum.
Och porträttet af en ung kvinna med en silkesduk om hufvudet föreställer henne klädd som Corinna.
Då vår tanke slutligen lemnar det stora slottet och begifver sig ut på fältet mot Fernex, dröjer den en stund vid en lummig grupp af träd, mellan hvars stammar koskällorna klinga.
Der sofver m:me de Staёl förmultnandets djupa sömn.
Att gamle Necker äfven fått sin fristad der kommer man först att tänka på ett par år senare, då man händelsevis tittar i Bædeker.
Beherskar m:me Staëls minne Coppet, kunna vi säga att Voltaires är för Fernex hvad urfjädern är för en klocka.
Han har satt i rörelse all verksamhet i den lilla orten.
Han har hemtat dit skickligt arbetsfolk, byggt hus, grundat och förbättrat.
Redan på torgets brunn möter oss hans hvassa, lilla hufvud med sitt öfverlägsna, sprittande, skeptiska löje.
Vid sin första ankomst till Genève hade han till en början ganska svårt att få köpa sig ett stycke land.
Lagen förbjöd nemligen en katolik att ega jord på det område, som tillhörde det fanatiskt Calvinska Genève.
En rådsherre, som var Voltaires personliga vän, köpte emellertid för dennes mynt men i sitt namn det täcka, tätt utanför staden belägna landtstället
La Délice; det hette sedan att Voltaire förhyrde det.
Då han snart kom i konflikt med presterskapet i Genève, fann han sig dock ej rätt väl längre på La Délice.
Han inköpte derför i stället Fernex och Tournay, som voro belägna en timmes väg längre bort och just der Frankrikes, Berns och Genéves gränser mötas.
Det första främlingen söker i Fernex är naturligtvis den store skriftställarens egen bostad, der han – han den i sin ungdom klokt snåla, nu frikostiga värden, uppassad af sju betjenter och med åtta till tolf dagliga bordsgäster residerade som en furste, öfvande den mest glänsande gästfrihet.
Man väntar sig ett väldigt slott liksom man sett vid Coppet, och man öfverraskas af att icke finna något.
Då man slutligen, efter att förgäfves ha ströfvat kring byns få och krokiga gator, kommer sig för att fråga, blir man visad till byns utkant.
En lång, lindrigt stigande allé leder rätt mot en i det hela ganska enkel, icke synnerligen stor villa.
Det är Voltaires bostad.
Gården är afstängd från vägen med gallerverk och höga jerngrindar.
På hvardera sidan ligga två byggnader liksom flyglar.
Den ena är portvaktens bostad, den andra ett litet kapell, öfver hvars port muren ännu bär den ökända inskriften: »Deo erexit Voltaire».
Det var detta kapell som han helt oförmodadt lät uppföra medan Genèves prester som värst skummade af raseri öfver hans gudlösa pamfletter och hela verlden betraktade honom som en personifikation af otron.
Det var hit som han, företrädd af sina tjenare, begaf sig påskdagen som en borgriddare till sin husandakt.
Presten utdelade nattvarden och läste messan och det hela lofvade att få ett ganska högtidligt förlopp.
Med ens steg Voltaire fram, beträdde predikstolen och improviserade en predikan öfver tjufnad.
Några dagar förut hade han blifvit bestulen på en ko och trodde sig bland åhörarna ha upptäckt tjufven.
Han uppmanade derför denna att försona sig med Gud – genom en öppen bekännelse.
Presten och flera af åhörarna lemnade kyrkan.
Sedermera skref biskopen af Annecy ett förmanande bref till Voltaire, som dock fann det egendomligt, att han icke fick göra hvad han ville i den kyrka, som han sjelf rest.
Voltaire, du kunde den stora konsten att leka.
De otaliga anekdoterna om dina infall ropa ur hvar vrå vid Fernex, och man betraktar villan och parken med ett beständigt leende på sina läppar.
Till och med i din beräknande slughet, i din förmåga att lika skickligt planlägga en penningeaffär som en tragedi, att »öfverlista judarna», att genom fyndigt smicker vinna de magtägande, ligger något af en blixtrande hjernas skämtsamma, öfverlägsna, allt besegrande lek.
Du satte en ära i att till alla pris vinna ditt lifs stora batalj med hjelp af din hjerna och du vann segern så lätt på alla områden, att det låg något af triumfatoriskt segervisst skämt i alla dina handlingar.
Då man jemför dig med många andra skriftställare som gått fram öfver jorden, snillrika i sin ensidiga skaldebegåfning men odugliga i annat, ja, inskränkta och hjelplösa som barn i lifvets praktiska frågor, erfar man beundran.
Man känner sig nästan benägen utropa, att höjden af snille är i alla fall att vara klok.
Företrädd af en betjent viker man af från den sandiga gården rundt villans gafvel.
Åt gården vetter visserligen hufvudvåningen, men denna är stängd för dem som icke erna aflägga en privatvisit hos husets nuvarande egare, en parisare, som för någon tid sedan köpt stället.
En sådan visit kunde visserligen vara mödan värd, om icke för egarens så för den minnesrika byggnadens skull.
Tyvärr är egaren dock borta i dag och spjelluckorna trumpet tillslutna.
Bakom villan öppnar sig parken, i hvilken besökaren obehindradt och, om han så önskar, äfven obesvärad af betjenten kan ströfva kring.
Den är emellertid icke synnerlig stor och motsvarar icke heller de fordringar man ställt på Fernex.
Några rundklippta eller i pyramidform tuktade träd samt sirligt slingrande, af låga häckar kantade rabatter framlocka ännu bilden af ett förflutet århundrade.
Bland de fallna, höströda löfven blänker en stor, mörk, rund vattenbassäng speglande en vacker bronsstaty.
Längre på afstånd i bakgrunden slutar trädgården med en grupp af höga, fritt växande träd.
Längs parkens ena sida sträcker sig den långa terrassen, på hvilken den rastlöse filosofen arbetade under årets varmare tid.
En vackrare, en mer storslagen arbetsplats har ingen diktare egt.
Närmast under Fernex utbreder sig det bördiga fältet med sina skogsdungar.
Längre i fjerran glimmar vid klart väder Savoyens berg med Mont Blanc, hvars intensivt hvita tinnar mot solnedgången flamma upp med en mörk, nästan karminfärgad rodnad.
Från fältet kimma koskällorna.
Deras klang är dock ej detta lilla pinglande stakato som skorrar i våra hagar, der endast en ko i hjorden bär skälla och der denna stackars ensamma, förrostade bleckbjellra låter som en tiggaregummas entonigt upprepade:
Ge-gumman-en-slant!
Ge-gumman-en- slant!
I trakten af Lac Léman bära vanligen alla kor i hjorden stora skällor, hvilkas djupa klang är herdens stolthet.
Att höra dem är att höra ett klockspel, en fuga utan paus.
Det är svårt att slita sig lös från terrassens ögonfröjd.
Emellertid har betjenten dragit fram en stor nyckel och öppnar en stor port på villans baksida.
Man stiger in i de två rum, som ensamt ännu äro bevarade i oförändradt skick sedan Voltaires dagar och derför äro tillgängliga för besökande.
Det är icke alldeles med samma känsla man beträder dessa rum som t. ex.
Schillers i Weimar.
Der inblandar sig något sentimentalt i stämningen, och man känner sig rörd.
Här känner man sig glad och erinrar sig leende det blixtrande regn af pamfletter som Voltaire från dessa rum utslungade öfver Genève.
Som bekant voro invånarna i Genève på hans tid delade i två partier: libertinernas som närmade sig Zwinglis sunda och glada blick för lifvet, samt calvinisternas, som fördjupade sig i sin reformators svarta asketism.
Det senare hade majoriteten på sin sida.
Religionen hade i Genève blifvit en statsoch familjeangelägenhet liksom den en gång varit det hos judarna.
Den beherskade allt och trängde sig in i det hvardagliga lifvets minsta enskildheter.
Teatrar, offentliga förlustelser, dans och urringade klädningslif voro strängt förbjudna.
Drägten skulle vara mörk, helst svart.
Man lemnade sin bädd kl. 6 på morgonen under vintern och kl. 4 under sommaren.
På middagsbordet såg man sällan mer än två rätter och inga sötsaker.
Sedan Voltaire en gång föresatt sig att »korumpera den pedantiska staden», lät han dock knappast en dag falla från sitt lif utan att han under den afskjutit åtminstone någon pil mot det trumpna samhället, som samtidigt beundrade, afskydde och fruktade honom.
Om någonsin hans lidelsefulla ifver gjorde sig gällande, var det i detta outtröttliga pamflettkrig.
Hans skrifter förbjödos, presterna besökte familjefädren och öfvertalade dem att icke köpa dem.
Bokhandlarnas lager granskades, och till och med Voltaires fyrspända kaross visiterades vid stadstullen, emedan man anade litterärt kontraband.
Voltaires ströskrifter stuckos in under dörrarna, fästades vid klocksträngarna, insmuglades på familjefädrens skrifbord och i de unga damernas portföljer.
De lågo på bänkarna i promenaden.
Skolbarnen hittade dem under sina griffeltaflor.
Inbundna i bönboksformat lågo de i kyrkbänken och i en katekesskola inskaffades de med katekespermar.
Naturligtvis sökte de anfallna att hämnas.
En gång t. ex. lyckades man köpa en af Voltaires betjenter för att i hans eget hus insmyga en mot honom riktad smädeskrift.
Följande dag, när han hade fyrtiofem personer till middagen, fann hvar och en af gästerna ett exemplar af den förtretliga skriften i sin servet.
Medan han på detta sätt bombarderade Genève, låg han samtidigt i fejd med andra orter i närheten.
På snart sagdt alla nabostädernas invånare kunde man väl ha tillämpat hvad en viss person skref till Voltaire om bernarna: »Monsieur
Voltaire,» så ungefär föllo dennes ord, »ni skrifver mot den gode guden ... det är illa, men jag hoppas att han skall förlåta eder.
Ni skymfar religionen och Jesus Kristus ... det är ännu sämre, men jag hoppas, att han i sin stora barmhertighet skall förlåta eder.
Men, monsieur Voltaire, akta er att skrifva mot herrarna i Bern, ty de förlåta eder aldrig.»
Här är dock icke meningen att inom den trånga ramen af en reseskizz skildra denna af andra redan utförligt målade kamp.
Jag vill endast påpeka de minnen, som under ett besök i Fernex framkalla den glädtiga stämningen.
Det första temligen rymliga rummet som man beträder tillsammans med den på drickspenningen redan spekulerande betjenten motsvarar emellertid icke alldeles hvad man väntat.
Man hade önskat något i hvitt och spegelglas.
Rummet är icke smaklöst.
Men det är hållet i en grönaktig färgton, är ganska mörkt och har kakelugn i stället för cheminé.
Det gör derför nästan intryck af att vara tyskt.
Möblerna, hvilka alla äro från ställets storhetstid, röja snarare ett förmöget borgarehems smak än den prakt man drömt att finna i detta Fernex, dit hela det rika och intelligenta Europa vallfärdade och om hvilket man sade:
»fordom gingo alla vägar till Rom, nu föra de till Fernex».
Det var rimligtvis just detta rum som tilllika med parken fick mottaga de många främlingarna, af hvilka dock icke alla fingo nöjet att se värden.
Man erinrar sig Guiberts dråpliga epigram, i hvilket han efter att i åtta dagar åtnjutit gästfrihet på Fernex, utan att ha sett en skymt af Voltaire sjelf, säger, att denne liknar Kristus i nattvarden: »on le mange, on le boit et l’on ne le voit point».