Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Hofrätten och Kongl. Maj:t fastställda, utslag af den 16 Juli 1836, är vorden fälld att böta 133 R:dr 16 sk. banko, åtskilliga försök till utbekommande af delta bötesbelopp väl blifvit gjorda, men att, efter hvad rättens betjente tillkännagifvit, tillgång hos Engman saknats, Kämnersrätten bcslutit, alt Engman vid sådant förhållande skulle, till försonande af ifrågavarande böter, undergå sju veckors fängelse.
Derförulan Kämnersrätten, af hvilken ytterligare upplysningar äskats, i ett sednare utlåtande förmält, alt tillsynen öfver rådhushäktet, der Engman undergått fängelsestraffet, redan dessförinnan tillhört Konungens Fogate, hvilken ock, efter hvad Rätten hade sig bekant, gifvit fångvaktmästaren befallning att icke insätta någon person i häktet, innan och förr än åtminstone så kallad promemoria från domstolen erhållits: att någon annan åtgärd för att få verkställighet å Rättens beslut om böternas förvandling icke heller, såsom Engman föreburit och fångvaktmästarens af Engman åberopade betyg oriktigt innehölle, blifvit af Rätten eller någon dess Ledamot vidtagen, än den dittills alltid brukliga, att Rättens primarie-kämnär, i egenskap af tillika special-förare, niskrifvit och till fångvaktmästaren låtit aflemna en promemoria, rörande den beslutade förvänd - 16 II.
Just. OntbUdsm.
Emb.-Bcrättclse den 15 Nov. 1847. lingen; samt att Engman hvarken innan eller under det beslutet verkställdes, begärt verkställighetens inhiberande; med hvilka anföranden, dertill äfven koinrne innehållet af exekulionsbetjenternas ofvanuämnde betyg, Kämners rätten trodde riktigheten af dess förra utlåtande, jemväl i de af Engman anmärkta omständigheter, vara ådagalagd.
Slutligen hade ock af de från ve derbörande insända fånglistor för rådhushäktel inhämtats, att Engman blifvit den 9 April 1840, såsom orden lyda, ”af Kämnersrättens tredje afdelning insatt i häktet för att med sju veckors fängelse försona de genom Södra förstadens Kämnersrätls utslag den 16 Juli 1836 honom ådömda böter 133 R:dr 16 sk., hvilken bestraffning med dagen derpå börjades och den 29 nästföljde
Maj slutades”.
Vid öfvervägande af delta allt och ehuru gesällen Engmans uppgift, det honom tillhörig lösöre-egendom skall varit, lill gäldande af de i ofvan nämnda mål honom ådömda böter, i mät lagen medelst Öfverslålhåilare-embetels kanslis försorg, blifvit vederlagd genom exekutions-beljenternes öfver en sådan utmälnings-förrältning den 12 April 1839 afgifna intygande, alt Engman icke ägde någon tillgång, som emot bötesbeloppet lill det ringaste svarade, hvarmed äfven instämt tiel till Kämnersrättens protokoll den 9 April 1840 gjorda lillkännagifvande, alt vid de af rättens betjente i samma ändamål anställda utmätningsförsök ali tillgång hos Engman saknats; hade jag likväl funnit
Kämnersrättens öfverklagade åtgärd anmärkningsvärd i afseende å- det hufvudsakligen
Lill grund för klagomålet åberopade, och behörigen styrkta förhållande, att, sedan Kongl. Majlis utslag uppå Engmans underdåniga besvär och nådansökning den 19 December 1838 meddelats, Engman ytterligare den 7 Mars 1839 lill Kongl. Majit inlemnat underdånig ansökning alt af gunst ocb nåd njuta eftergift at ådömda bötesansvaret, men att sistnämnda ansökning icke varit af Kongl. Majit i nåder pröfvad och afgjord, då, i följd af Kämnersrättens nyssnämnda dag den 9 April 1840 fattade beslut örn böternas förvandling lill sju veckors fängelse, Engman blifvit redan samma dag till fängelsestraffets undergående i rådhushäktet inbragt.
Det kunde nemligen ifrågasättas, huruvida denna verkslällighetsålgärd, då Engmans ytterligare nådansökning hvilade oafgjord, varit behörig eller icke, och det borde i sednare fallet utredas, om vederbörande, hvilka det tillhörde alt bestraffningens verkställighet ombesörja, ägde eller saknade kännedom om nådansökningen och den då ännu återstående pröfningen deraf.
I förra hänseendet innefattade väl Kongl.
Brefvet den 4 Juli 1811 den allmänna föreskrift, alt sedan för brott dömda personer hos Kongl. Majit sökt nåd och Kongl. R.
Ombudsm. Emb.-Berättelse den 15 Nov. 1847. 17 Kongl.
Maj:ts utslag kommit exekutorn tillhanda, det ålåge honom att låta beslutet till behörig verkställighet befordras, derest laga hinder icke mötte, utan att uppehåll dermed finge genom j^tterligare nådansökning beredas; med tillämpning af hvilken föreskrift och enär Kongl. Maj:ts nådiga utslag den 19 December 1838 äfven innehöll yttrande öfver Engmans förut gjorda underdåniga ansökning, att af nåd förskonas ifrån bötesansvaret, det kunde påstås, att hans ytterligare nådansökning ej borde hindra utslagets behöriga verkställighet.
Men utom det att denna föreskrift, i sammanhang med den tillika gifna, att Konungens befallningshafvande borde låta vara sig angeläget, att till stralf dömda och häktade personer, som ämnade hos Kongl. Maj:t söka nåd, ej saknade underrättelse om nödvändigheten att på en gång förete alla de skäl och grunder, hvilka förmenades bereda dem förskoning, synnerligast afsåge förfarandet i gröfre brottmål, der den sakfäilde vore häktad, torde föreskriftens ovilkorliga tillämpning i alla förekommande mål synas betänklig äfven derföre, att, efter hvad erfarenheten visat, en förnyad nådansökning understundom pröfvats förtjena nådigt afseende.
Olvifvelaktigt vore väl, att, vid sådant förhållande, de ytterligare åtgärder, som i ett hos högre
Rätt slutligen afgjordt bölesmål ännu återstode, när den sakfäilde saknade tillgång till ådömda böters gäldande, nemligen att förvandla dessa till annan bestraffning enligt lag, och att låta denna bestraffning till verkställighet befordra, icke bort vidtagas, på sätt i förevarande fall tillgått, utan anmälan derom hos vederbörande exekutor, hvilken det egentligen tillhörde att om verkställighetsåtgärden förordna.
Underlåtenheten af en slik anmälan, som borde till rä k nas domstolen, hvilken meddelat förvandlingsbeslutet och jemväl förfogat om dess verkställighet, syntes än mera klandervärd, så vida verkställigheten icke kunde anses tillåten eller behörig utan föregången hemställan, om och hvad afseende å den ytterligare nådansökningen finge göras; en omständighet, hvars vigt Kämnersrätten äfven måtte hafva insett, då i dess sednare utlåtande, till vederläggning af klagomålet, bland annat åberopats, att Engman hvarken innan, eller under det förvandlingsbeslutet verkställdes, begärt verkställighetens inhiberande.
I fråga åter, huruvida Engmans ytterligare nådansökning var vederbörande kunnig eller icke, visade sig1 ingen anledning till anmärkning emot Öfverståthållare-embetets kansli, som, efter erhållen del af Kongl.
Maj:ts utslag för att om dess verkställighet: besörja, i sådant ändamål icke vidtagit annan åtgärd, än att den 20 Februari 1839, vid hvilken tid nådansökningen ännu ej var inlemnad, förordna om Ji.
Ombudsm. Emb.-Berättelse 1847. 18 R.
Emb.-Berättelse den 15 Nov. 1847. anställande utmätning hos Engman för de honom ådömda böter, hvarefter och sedan denna utmätning fruktlöst aflupit, ärendet syntes hafva h vila t, tilläfventyrs efter inhämtad underrättelse om nådansökningens ingifvande; och ehuru, hvad Kämnersrätten åter angick, dess egna åtgärder, lika med dess afgifna utlåtanden, utmärkte, som skulle Rätten hafva saknat all kännedom icke blott om exekutorns tillgörande, utan äfven om den bötfälldes sedermera tillkomna nådansökning, kunde likväl deremot erinras, att denna föreburna obekantskap med målets verkliga skick stannade Rätten sjelf till last, åtminstone i så måtto, att Rätten icke gjort sig underrättad om hvilka åtgärder Öfverståthållare-embetets kansli vidtagit, för att till verkställighet befordra Kongl. Maj:ts utslag medelst utmätning af de Engman ådömda bitter, men särskildt gått i författning derom och, efter i sådant afseende förgäfves anställda försök, äntligen fattat sitt beslut örn böternas förvandling till fängelse, utan att, såsom det syntes, Engman derförinnan varit kallad och hörd, eller sedermera om detta beslut erhållit kunskap annorledes eller förr, än då han, för bestraffningens undergående, af rättens utskickade till häktet infördes; genom hvilket förfarande, i motsats Lill det mera tillbörliga och lätteligen verkställbara, alt till Rätten inkalla Engman och för honom afkunna beslutet, Rätten, förutsatt att Engman icke skulle hafva underlåtit alt anmäla den af honom gjorda ytterligare nådansökning såsom uppgifvet hinder emot beslutets verkställighet, icke allenast betagit sig tillfälle att inhämta underrättelse om förhållandet och att i sådant fall meddela det yttrande, hvartill omständigheterna kunde föranleda, utan ock inskränkt Engmans lagliga rättighet att, i händelse hans anmälan lemnades utan afseende, densamma å högre ort fullfölja.
Härtill komme jemväl, att Engman i sin klagoskrift påstått, det han, efter att hafva blifvit i häktet inmanad, hos Kämnersrätten skall gjort skriftlig ansökning att af förrnämnda orsak genast varda lösgifven, men att fångvaktmästaren icke dess mindre skulle fått skriftliga ordres om Engmans qvarblifvande för att fängelsestraffet undergå; ett förhållande, som Kämnersrätten i dess utlåtande bestridt, men Engman förmält sig kunna bevisa genom intyg af namngifna personer, om de, på sätt han tillika begärt, blefvo hörda, och hvilken bevisningsförmån, med afseende å målets beskaffenhet, skäligen ej borde honom förvägras.
För öfrigt och fastän al hvad i Kämnersrättens utlåtanden vore anfördt och ofvan åberopade anteckning i fånglistorne gaf vid handen, det ville synas, att ifrågavarande verkställighetsåtgärd tillkommit egentligen i följd af Rättens föranstaltande, hvartill befogenhet under andra omständigheter kunnat hämtas af lagens Ii.
Ombudsm. Emb.-Berättelse den 15 No v. 1847.
19 stadgande i 1 l<ap. 2 § sednare momentet Utsökningsbalken, saknades likväl de närmare upplysningar om förloppet, härvid i hela dess vidd, hvilka voro nödiga för att bestämma, om och i hvad män vedelbörandes öfverklagade förfarande kunde rättfärdigas eller, i motsatt fall, borde dem till last räknas; och hvilka upplysningar ej heller kunde vinnas annorledes, än antingen genom vederbörandes ytterligare hörande eller ock, der så nödigt pröfvades, genom en i dessa ämnen skeende undersökning.
Med sådana anmärkningsgrunder, hade jag, genom skrifvelse den 26 April 1841, åt advokatfiskalsembetet i Kongl. Svea Hofrätt uppdragit att inför Kongl. Hofrätten anställa och utföra den talan emot vederbörande, hvartill lag och sakens beskaffenhet kunde föranleda.
Till följd häraf, har advokatfiskals-embetet hos Kongl.
Hofrätten anmält detta mål och i afgifvet memorial af anlörda orsaker begärt, att Kämnersrätten måtte åläggas bestämdt upplysa, ej mindre genom hvilka personer gesällen Engman blifvit i häkte inmanad den 9 April 1840 och på grund af hvilken myndighets skriftliga eiler muntliga befallning dessa personer bemäktigat sig
Engman och honom i fängelset aflemna t, utan ock huruvida denne, efter sitt häktande, låtit lill Kämnersrälten framföra skriftlig eller muntlig ansökning oin fängelsestraffets inställande, och i sådant fall hvad åtgärd med föranledande deraf vidtagits; öfver hvilket memorial Kämnersrättens Ordförande och Ledamöter, som i målet haft del, sig skriftligen förklarat och dervid andragit, att tvänne namngifna stadstjenare emoltagit den af primariekämneren utskrifna promemorian angående Engman, hvilken, på sätt ett af dem meddeladt och bilagdt intyg utvisade, genast efter böternas förvandlande frivilligt medföljt lill häktet; att dåvarande fång vaktmästaren för en af Rättens ledamöter tillkännagifva, att, sedan Engman af omförmälda orsak kommit i häktet, fångvaktmästaren hört omtalas, att någon af Engmans kamrater derstädes uppsatt en skrift med begäran om hans lösgifvande, och att skriften blifvit af någon bland fångknektarne Kämnersrätten erbjuden, men icke emottagen; men att Kämnersrätten i öfrigt icke hade att meddela några vidare upplysningar, än desom redan blifvit afgifna; hvarefter och sedan, under skriftvexlingens vidare fortgång, Engman framställt yrkande emot Kämnersrättens ledamöter om ansvar såsom för edsöresbrott och om ersättning för det lidande och den förlust af arbetsförtjenst, honom medelst häktandet blifvit tillskyndade, samt vittnesförhör i målet inför Kongl.
Hofrätten ägt rum, advokatfiskals-embetet slutligen utfört talan, hufvudsakligast i öfverensstämmelse med ofvananmärkta grunder, med tillämpning af hvilka och då, 20 jR.
Emi.-Berättelse den 15 Nov. 1847. enligt hvad de hos Kongl.
Hofrätten i målet hållna protokoll utvisade,, Engman icke förmått styrka sin af Kämnersrätten bestridda uppgift, att derstädes hafva begärt inställelse af honom ålagda fängelsestraffet, i anseende till hans förnyade nådansökning, samt dertill komme, att Kongl. Majit sedermera genom utslag den 23 Oktober 1841 afslagit nyssberörde ansökning, och att Engman icke giltat förebära, mindre visa, att sådan förbättring i hans förmögenhels-omständigheter inträffat under den tid, som för flutit emellan den 9 April 1839, då han i häkte inmanades, och den 23 Oktober 1841, då Kongl. Majits sistomförmälda utslag föll, att Engman derefter skulle varit i tillfälle att utgifva de honom ådömda böter, 133 R:dr 16 sk. banko, och såmedelst kunnat undgå att desamma med fängelse aftjena, hvadan något lidande icke kunde sägas hafva blifvit honom genom Kämnersrättens anmärkta förfarande tillskyndad t, advokatfiskals-embetet ansett sig böra inskränka sitt påstående dertill, att
Kämnersrättens ofvanbemälde ordförande och ledamöter måtte, för det emot deni i öfrigt anmärkta felaktiga förfarande, jemlikt 1 kap. 12 § Rättegångsbalken, dömas att gemensamt böta femtio daler silfvermynt med sexton R:dr 32 sk. banko; derförutan advokatfiskals-embetet yrkat, att Engman för vanvördligt skrifsätt emot
Kämnersrätten måtte fällas till bötesansvar enligt 14 kap. 7 § nämnde balk.
Och hafva, uti häröfver afgifven förklaring, Kämnersrättens tilltalade ledamöter åberopat hvad de förut i målet Vanfört, samt tillika erinrat, att Kämnersrätten icke befattat sig med verkställighet af Kongl. Majits utslag, utan endast, efter vunnen upplysning, att detsamma ej kunde af Öfverståtliållare-embetets kansli verkställas, i anseende dertill att Engman saknade tillgång till böternas gäldande, lagligen förvandlat böterna tili motsvarande fängelse, hvilket således icke borde anses hafva skett i förtid, i synnerhet som förvandlingen kunnat utsättas redan när det hufvudsakliga utslaget meddelades; att Kämnersrätten icke eller för verkställigheten af sitt nyssberörde förvandlingsbeslut vidtagit olaglig åtgärd, hvartill icke kunde hänföras, att rättens primariekämner, enligt den för Kämnersrätten gällande arbetsordning af den 21 Februari 1840, ulskrifvit lill vederbörande fångvaktmästare en så kallad promemoria angående bötesförvandlingen, samt att, äfven om Kämnersrätten begagnat sin i lag medgifna rättighet att verkställa sitt eget förvandlingsbeslut, Kämnersrätten ej ansåge sig hafva varit pligtig att hos exekulorn, som uti en dylik fråga vöre Kämnersrätten sjelf, eller utaf Engman göra sig underrättad, om hinder mötte för verkställigheten, helst Kongl. Majits utslag ådagalade, att Engmans ansökning om nåd blifvit afslagen, samt Engman, långt ifrån att anmäla Ii.
Ombudsm. Emb.-Berättelse den 15 Nov. 1847. 21 missnöje emot beslutet om böternas förvandling eller åberopa någon enda omständighet, på grund hvaraf verkställigheten af fängelsestraffet borde uppskjutas, tvertom, sedan omförmälda promemoria hunnit utskrilvas, enligt hvad upplyst vore, godvilligt åtföljt vederbörande vaktbetjente till häktet; på hvilka grunder Kämnersrätten anhållit, att det väckta åtalet måtte ogillas och Kämnersrätten från allt ansvar befrias, helst någon skada genom Kämnersrättens ifrågavarande förvandlingsbeslut icke skulle hafva uppkommit; hvarjemte Kämnersrätten yrkat, att Engman för sin falska angifvelse, som påtagligen vore gjord af arghet, måtte fällas lill det uti 18 kap. 8 § Missgerningsbalken, sådant detta lagrum lyder i Kongl. Förordningen den 20 Januari 1779, stadgade ansvar.
Varande slutligen af gesällen Engman, i likaledes inkommen förklaring, hans tillförne gjorda ansvars- och ersättningspåslåenden förnyade, under anhållan om befrielse från de å honom yrkade böter.
Häruppå bar i della mål Kongl. Hofrätten, genom utslag den 4 Mars innevarande år, sig utlåtit, det Kongl.
Hofrätten väl funnit, att, om än Kämnersrätten icke saknat laglig anledning att, sedan Kongl. Maj:t medelst utslag den 19 December 1838 fastställt det beslut, hvarigenom Engman blifvit till ifrågavarande böter fälld, och förklarat
Engmans då framställda underdåniga nådansökning icke kunna bifallas, samt utrönt blifvit, alt Engman saknade tillgång till gäldande af böterna, på sätt som skett, genom Kämnersrättens beslut den 9 April 1840, förordna om förvandling af berörde böter lill motsvarande fängelsestraff, Kämnersrätten ändock oriktigt förfarit derutinnan, att Rätten, utan att, så vidt dess protokoll för sistnämnde dag utvisade, i enlighet med 24 kap. 5 § Rättegångsbalken och 38 punkten i Kongl. Förklaringen den 23 Mars 1807, Engman förekalla och om beslutet äfvensom om Sättet för ändringssökande derutinnan underrätta, genast efter beslutets fat tande låtit utfärda nfvannämnde promemoria till fångvaktmästaren, hvarigenom handt, ali Engman samma dag är vorden å rådhushäktet lill fängelsestraffets undergående insatt; men då, vid det förhållande, att Engman icke gillat styrka, att han under tiden från den 9 April 1840 och lill dess Kongl.
Majrts utslag i anledning af Engmans förnyade underdåniga nådansökning den 23 Oktober 1841 meddelades, erhållit tillgång lill böternas gäldande, något lidande eller skada icke kunde antagas hafva genom Kämnersrättens omförmälda förfarande blifvit Engman tillskyndad, ansåge Kongl.
Hofrätten någon påföljd af ansvar eller ersättning ej kunna Kämnersrättens ofvanbemälde ordförande och ledamöter i målet ådömas.
I öfrigt och hvad angick det af 22 R.
Emb.-Berättelse den 15 Elov. 1847.
Kämnersrättens ledamöter emot Engman framställda ansvarspåstående, funne Kongl. Hofrätten detsamma icke kunna bifallas; hvaremot och enär Engman uti tje af honom afgifna skrifter missfirma t ej mindre Kämnersrättens merbemälde ordförande och ledamöter, än äfven advokatfiskal»!, Engman skulle, jemlikt 14 kap. 7 § Rättegångsbalken, derför böta tretio daler silfvermynt med tio R:dr banko, eller, vid bristande tillgång till dessa böter, i stället straffas med fjorton dagars fängelse.
Af infordrade handlingar hade jag erfarit, huruledes, å urtima bergsting i Gideå socken inom Westernorrlands bergmästaredöme den 23 Augusti 1841, Bergstingsrätten, efter föregången undersökning om den emot torparen Eric Flink i Eldsmark gjorda angifvelse att hafva olofligen åtkommit jern af Gideå bruks tillverkning, meddelat det beslut, att, då Flink, hvilken år 1836 blifvit af Bergstingsrätten, enligt Kongl.
Hammarsmedsordningen den 26 Augusti 1823, för oloflig jernhandel med brukssmed, fälld till böter och hemlig skrift, åter befunnits, vid anställd visitation i hans hus den 15 Juli, innehafva åtskilligt jern af misstänkt beskaffenhet och deribland tvänne bitar om 6j markers vigt och till 18 sk. banko värderade, hvilka, enligt hvad mästersmeden vid nämnde bruk Fredrik Forsslund på sin ed tagit, utgjort skaft till ett honom tillhörigt huggjern, som blifvit i brukets smedja honom frånslulet några dagar före samma visitation, Bergslingsrätten, under åberopande af 26 § i samma Författning, ansåge Flink, för innehafvande af detta stulna jernskaft, dertill åtkomsten icke kunnat visas, vara förfallen att stånda tjufsrätt, men öfverlemnade till Häradsrätten i orten att ansvaret för denna olofliga åtkomst bestämma i sammanhang med deL emot honom derstädes anställda åtal för tjufnadsbrott; hvarefter Arnäs Häradsrätt, som fortsatt ransakniogenr medelst utslag den 8 nästder på följde November, enär Flink enständigt förnekat all kännedom om den stöld, hvarför han derstädes blifvit tilltalad, och laga bevisning lill hans öfvertygande icke inlupit, förklarat honom i denna del af målet icke kunna till ansvar fällas, men, på grund af Bergstingsrättens beslut, att Flink, för innehafvande af det stulna, till 18 sk. värderade jernskaftet, skulle stånda tjufsrätt, samt med tillämpning af åberopade 26 § i Kongl. Hammarsmedsordningen, jemförd med 40 kap.
Missgerningsbalken,.
Förklaringen den 23 Mars 1807 och 5 kap. Straffbalk»!, dömt Flink att böla det stulnas värde tredubbelt med en R:dr 6 sk., eller, i blist af böter, straffas med fyra dagars fängelse vid vatten och bröd, samt dessutom /?
Emb.-Berättelse alen 15 Nov. 1847.
23 undergå uppenbar kyrkoplikt; hvilken bestraffning ock, enligt hvad fånglistan frun länshäktet i Hernösand visade, gålt i verkställighet.
'O O
Vid granskning af detta mål och som
Häradsrätten icke tillkommit att pröfva lagligheten af Bergstingsrättens beslut, utan endast att tillämpa detsamma vid bestämmande af det straff, den sakfällde i öfverensstämmelse dermed skulle ådömas, ansåg jag någon anmärkning emot förstbemälde
Rätt, för dess enligt sådan grund meddelade utslag, icke äga rum; hvaremot jag, i anledning af Bergstingsrättens beslut, borde anmärka, alt, efter hvad deri tydligen angåfves, det icke blifvit ulredt, huruledes Per Flink åtkommit de tvänne vid Gideå bruk stulna bitar jern, för innehafvande af hvilka han blifvit sakfälld, och att således ej heller kunnat antagas, det han tillhandlat sig dessa af någon vid bruket anställd smed, ett förhållande, som likväl den af Bergstingsrätten åberopade 26 § i 1823 års Kongl. Hammarsmedsordning förutsatte för tillämpning af der stadgade ansvar å den brottslige att, för andra gången sådan förbrytelse, stånda tjufsrätt, utan afseende å det olofligen åtkomna godsets större eller mindre värde; i anseende hvartill och då den regel i lagskipningen alltid borde gälla, att en undantagslag ej finge tillämpas för annat fall, än densamma bestämdt utmärkte, den af Bergstingsrätten Flink lill last lagda förbrytelse, att hafva innehaft de tvänne ifrån smeden Forsslund, enligt dennes utsago, stulna jernbitar, hvartill laga åtkomst ej kunnat visas, rätteligen skolat bedömas efter allmänna lagen och således, oaktadt den tilltalade ansetts förvunnen till kännedom om godsets ololliga åtkomst, icke kunnat medföra svårare ansvar, än att han, när godsets värde ej öl verstigit tio daler silfvermynt, bort, enligt 47 kap.
Missgerningsbalken och Kongl. Förklaringen den 23 Mars 1807, böta för andra resan snatteri, godsets hela värde med 18 sk., eller, i brist deraf, undergå sex dagars fängelse samt dessutom enskild skrift, men Bergstingsrätten, i uppenbar strid mot denna lagenliga grund för målets bedömande, fattat dess ofvanberörde beslut,' att Flink för sin förbrytelse borde stå tjufsrätt, i öfverensstämmelse hvarmed han äfven blifvit såsom för stöld dömd och straffad, målet öfverlemnades tiil advokatliskals-embetet i Kongl. Svea Hofrätt, för att derstädes emot bergsdomhafvanden, som med Bergstingsrätten berörde olagliga beslut fattat och derför borde ansvara, föra den talan, hvartill målets beskaffenhet föranledde, och hvarvid advokatliskals-embetet, jemte det tillfälle bereddes den sakfällde att anmäla sitt anspråk på ersättning för det honom åbragta lidande, om han dertill funne sig befogad, ägde att framställa yrkande äfven derom, att hans förbrytelse, utan afseende å den honom derför 24 B.
Just. Omhudsm. Emb.-Berättelse den 15 Nov. 1847. öfvergångna bestraffning, icke borde i framtiden annorlunda än såsom andra resan snatteri honom till last räknas, och att underrättelse, det uppenbara kyrkoplikten blifvit honom emot lag ådömd, blefve kungjord i den församlings kyrka, der han densamma undergått.
Öfver advokatfiskals-embetels, enligt sådana grunder, anställda talan har bergsdomhafvanden sig förklarat och dervid anfört, att, då ofvanomförmälda jernskaft funnits hos Flink, denne mäste hafva antingen tillhandla t sig detsamma af någon brukssmed, emedan smederne sjelfve bade vården om smedjan och de elfekter, sorn der funnos, eller ock sjelf olofligen tillgripit det, hvarföre och då, i förra fallet, Flink, sorn bodele endast en fjerdedels mil från bruket, olvifvelakligt haft sig bekant, att skaftet hörde till brukssmedernas verktyg, som ej finge afyttras, Bergstingsrälten ansett sig ej annat kunna än på Flink tillämpa Kongl.
Hammarsmedsordningen, men att