Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Men ehuru af sådan anledning den vid behandlingen af dråpmåls-afdelningen iakttagna grundsatsen blifvit i förevarande förslag tillämpad jemväl i afseende å såramål, har likväl en sönderdeluiiig af straffbestämmelserna med afseende å den subjectiva straffbarheten egt rum endast i fråga om de svåra kroppsskadorna, helst strafflatituden beträffande ringare kroppsförnärmelser i allt fall blir föga vidsträcktare, än den förslaget i allmänhet innehåller.
En ytterligare afvikelse från strafflagsförslaget, hvilken i Högsta
Domstolen blifvit af två ledamöter underkänd, men of pluraiitelen lemnad utan anmärkning, har egt rum i fråga om duells- eller envigs-brottet, hvilket enligt nyssberörda förslag skulle vara strafflöst, i händelse det ej medförde död eller kroppsskada och i annat läll anses efter de lindrigaste beslraffningsgrunder, sorn för uppsåtlig misshandel funnos i lagen utsatte.
De motiver derför, som blifvit af Lag-kommitléen anlörde och af Högsta
Domstolens minoritet åberopade, lala visserligen för lagstiftarens mildare bedömande af det våld, sorn vid ett envig kan varda af någondera parten den andre tillfogadt, men alldeles icke lör envigets olillräknelighet eller straff-frihet i hvarje fall, der ej blod blifvit derigenom spildt.
Tvärtom måste redan det rättsvid riga aftalet om två menniskors ömsesidiga angrepp emot hvarandras lif eller helsa i och lör sig anses brottsligt, och desto hellre böra af lagen beläggas med straff, som, till följd af detta brotts särskilda beskaffenhet, lagens straffhot förlorar sin kraft i samma mån handlingen framskrider.
Har utmaning til! envig en gång skett och blifvit antagen, är det lära värdi att fruktan för straff ofta skall undertryckas af en hederskänsla, som med vanära stämplar brytandet af ett aftal, — äfven der det, lättsinnigt ingånget, gäller en lagstridig handling; och har aftalet en gång framskridit till verkställighet, ligger effekten deraf merendels lika mycket utom som inom de handlandes förmåga att bestämma.
Det är vid betraktande häraf, som förevarande förslag, i likhet med gällande lag, belagt med straff så väl sjelfva enviget sorn Kongl. MajUs Nåd.
Proposition JH 59. altalet derom; börande den dervid utsatta strafTiatituden al fängelse från och med sex månader till och med två år innebära ett tillräckligt straffhot utan att föranleda öfverdrifven stränghet vid tillämpningen.
På denna straffbestämmelse grundar sig den för dräp och tillfogandet af svår kroppsskada i envig föreslagna påföljd, hvilken, för den händelse att hvarken varit aftaladt alt duellen skulle med enderns död slutas eller någondera parten svikligen förfarit, ansetts icke böra öfverstiga straffet för svårare kroppslig misshandel, som skett med berådt mod, men utan afsigt alt åstadkomma den inträffade skadan.
Denna bestraffningsgrund synes riktigare än den i strafflags-förslagot, måhända i följd af dess behandling af såramål, antagne, enligt hvilken skada vid envig skulle betraktas såsom effekten af oöfverlagd misshandel, Hvad utmaningsmän och sekundanter vid envig angår, är det inflytande de i denna sin egenskap utöfva A brottet allt för mycket objektivt bestämdt för alt rättfärdiga den vidsträckta strafflatitud, som skulle innefattas i en hänvisning till lagens allmänna bestämmelser om delaktighet i brott.
Med afseende A beskaffenheten af detta inflytande har antagits, alt straffet icke borde sättas under det för utmaning till duell eller öfver det för den fullbordade duellen, med frånseende af dess effekt, stadgade, samt vid sådant förhållande, med tillämpning af grunderna i gällande duells-författningar, kunde bestämmas till fängelse från och med sex månader till och med två år.
Enär straffet för barnamord, i strafflags-förslaget utsatt till fängelse från och med åtta till och med tio år eller på lifstid, vanligen blifvit af Eders Kongl. Maj:t i benådniogsväg bestämdt till fem års straffarbete och tjuguåtta dagars fängelse vid vatten och bröd, har det i förevarande förslag ej kunnat sättas högre än till straffarbete frän och med fyra till och med tio år; i följd hvaraf straffet för andra till samma kategori hörande brott jemväl blifvit i jemförelse med strafflags-förslagets bestämmelser nedsatt.
Att förevarande förslag icke upptager kortare än två månaders frihetsstraff' öfverensstämmer med hvad, som i allmänhet blifvit iakttaget i de på sednare tider utfärdade, till kriminal — ingen hörande författningar, såsom t. ex. Kongl.
Förordningen om förfalskning, bedrägeri och annan oredlighet den 7 September 1838, deruti icke lör något enda af de mänga olikartade fall, som i denna författning beskrifvas, en kortare strafftid finnes utsatt; varande jemväl böternas maximum och minimum föreslaget med hänsyn till sednare författningars och fö reträdesvis nyssnämnde Kongl. Förordnings bestämmelser.
Vid föredragning af förslaget till denna Kongl. Förordning hade jag tillfälle att inför Eders Kongl. Maj:t i underdånighet uttala mina betänkligheter mot antagande af enkelt fängelse såsom straffalternativ mellan sådana böter, som vid bristande tillgång skola förvandlas till fängelse vid vatten och bröd, samt straffarbete.
Jag har visserligen icke sedermera frångått min då yttrade mening, som vid granskningen af förevarande förslag varit delad af två af Högsta Domstolens ledamöter; men då omförmälde straffalternativ blifvit infördt i en författning, der det efter min föreställning varit ännu mindre 72 Kongl.
M 39. lämpligt än elen, hvarom nu iir fråga och för åtskilliga ofta förekommande brott redan är fastställdt, har jag trott konseqvensen fordra dess bibehållande jemväl i förevarande förslag.
Vid jemförelse med strafflags-förslaget visar sig, att af de i dess 17 Kap., under rubriken »om mord och dråp, så ock om annan misshandel å person», intagna straffbestämmelser uteslutits 3 § ora den, som hjelper annan til! sjelfmord, äfvensom 25 § om underlåtenhet att rädda den, som är i lifsnöd stadd.
Anförandet af någon annan anledning dertill, an den som innefattas redan i angifvandet af den nu föreslagna författningens omfång, torde vara öfverflödigt, helst någon anmärkning mot uteslutningen icke blifvit vid förslagets granskning af Högsta Domstolen framstäld.
Andra afvikelse!', för hvilka, i anseende till de inkast deremot, sorn i Högsta
Domstolen blifvit gjorda, grunderna torde böra i korthet uppgifvas, förekomma vid följande §§ i förslaget, nemligen; S 4.
Uti 2 mom. har vid dråp af misshandel med berådt mod, men utan uppsåt att döda, antagits såsom straffnedsättningsgrund, att misshandeln ej varit af beskaffenhet att döden såsom sannolik verkan deraf kunnat väntas, hvilket tillägg till strafflagsförslaget blifvit af Flogsta
Domstolens pluralitet ogilladt såsom stridande mot brottets begrepp.
Giltigheten af denna mildringsgrund har likväl blifvit erkänd vid nästföljande $.
Är den icke stridande mot begreppet af det brott, hvarom förmäles i den ena <§:n, kan den icke heller vara stridande mot begreppet af det brott, som afhandlas i den andra.
I begge §§ma iir fråga om dråp genom uppsåtlig misshandel utan afsigt alt döda, eller af vållande bestämdt genom uppsåt, och det finnes icke något skäl, hvarför i det fallet, mindre än i det andra, sannolikheten af den inträffade verkan skulle, liksom i allmänhet i fråga om vållande, tillerkännas inflytande å straffbarheten.
Otvifveiaktigt skall, der ett i och för sig obetydligt och utan uppsåt att döda föröf— vadt våld haft döden till följd, den ringa sannolikheten af den inträffade verkan ängses såsom en mildringsgrund, ehvad detta våld blifvit med berådt eller af hastigt mod föröfvadt. § 24. i stället för den i strafflags-förslaget i beskrifningen på barnamord förekommande tidsbestämningen »vid födseln eller inom ett dygn derefter» säges i denna § »vid födseln eller strax derefter» och har Högste Domstolen, under åberopande af främmande lagstiftningar, ansett den sednare bestämningen böra mot den förra, så äom - Kongl. Majlis Nåd.
75 sorn egande praktiskt företräde, utbytas.
Men då varaktigheten af det abnorma tillstånd, så väl i psykiskt, som fysiskt hänseende, hvaruti barnaföderskan vid födseln befinner sig, är olika hos olika individer, så måste det också vara oriktigt alt binda den derifrån hemtade straffmildrings-grunden vid någon viss, godtyckligt bestämd tid, hvarigenom denna mildringsgrund understundom skulle komma att lika orättvist räknas till godo den ena, som den andra icke.
I theoretiskt hänseende förkastlig, skapar ock en sådan tidsbestämning praktiska svårigheter, emedan de afgörande tidsmomenten antagligen endast undantagsvis kunna i konkreta fall med visshet utrönas.
Af barnamörderskan sjelf lär ej någon tillförlitlig upplysning derom ofta vara att förvänta, och merendels har hon ej mindre vid födseln än vid brottets föröfvande sökt undandraga sig alla vittnen.
Om saknaden af den af Högsta
Domstolen förordade tidsbestämningen är en brist i gällande lag, är det åtminstone en brist, som sällan lärer föranledt någon klagan.
En sådan tidsbestämning, understundom af tre dagar, understundom af tjugufyra timmar, förekommer dessutom visserligen i de äldre af Tysklands moderna brottmålslagar, men är af de nyaste, eller de Preussiska och Österrikiska, förkastad. § 41.
Enligt det af Högsta Domstolen förordade strafflags-lörslaget skulle våld å den, som i Riksdagsmannaval deltager, bestraffas lika med våld å de i denna § uppräknade personer.
Att med minst två års straffarbete belägga den obetydligaste uppsåtliga kroppsförnärmelse, som bland en mängd i ett Riksdagsmannaval på en gång deltagande personer till äfventyrs kan ega rum, synes allt för strängt.
Hafva deltagare i Riksdagsmannaval allt hitintills kunnat undvara något särskildt skydd, så måste de ännu mindre komma i behof deraf efter utfärdandet af en lag, som så betydligt skärper ansvarspåföljderna för våld i allmänhet, som förevarande förslag.
När dessutom våld å annan vid valförrättning, offentlig sammankomst eller då allmänt ärende eljest förehafves, skall enligt 50 § anses såsom en försvårande omständighet vid straffets mätande och enligt 72 § är underkastadt offentligt åtal, bör något tillägg i omförmälda hänseende ej vara erforderligt. § 43.
Med enahanda ansvar, som våld vid Gudstjenst, är i Lag-beredningens förslag till Strafflag, hvilket, af Högsta Domstolen blifvit åberopadt, våld vid annan religionsförrättning belagd t.
Men då uttrycket »annan religions-förrättning» är alltför obestämdt och den dermed åsyftade utsträckning af kyrkofriden icke visat sig vara af behofvet påkallad, har nyssnämnde uttryck blifvit uteslutet. llih. lill II.
Sl. Pral. 1859 & 1860. 1 Sami. 1 Afd. 13 Hafi. 10 Kongl. Maj:ls Nåd.
M 59. § 87.
Bestämmelsen derom, att, till förhindrande af fånges rymning, det våld, som dertill nödigt är, må användas, är hemtad från det i sammanhang med strafflags-försloget till Rikets Ständer öfverlemnade förslaget till lag om verkställighet af straffarbete och fängelsestraff.
Af Lag-beredningen motiverad endast dermed, alt den »ansett det vara oundvikligt att medgifva bruk af våld till hindrande af rymning då sådan ej kan ])å annat sätt förekommas», är denna bestämmelse en så omedelbar följd af statens befogenhet att beröfva fången friheten, att ifrågavarande stadgande skulle vara öfverflödigt, derest icke saknaden deraf i sammanhang med öfriga i g intagna och från strafflags-förslaget hemtade bestämmelser kunde understundom föranleda missförstånd samt fråga om bestämmandet af rättigheten att, till rymningars förhindrande, använda vapen varit tid efter annan väckt.
Icke för att erkännas, utan endast för att begränsas, är i förevarande lagförslag rättigheten att, till förhindrande af fånges rymning, använda våld omförmäld, och då härvid begagnade ordalag gjort begränsningen så trång, som den möjligen kunnat blifva, måste en sådan farhåga för ifrågavarande stadgande, som den, hvilken i Högsta
Domstolen blifvit af två ledamöter tillkännagifven, vara ogrundad.
Någon anmärkning deremot blef icke heller frän Rikets Ständers sida vid deras behandling af Lagförslaget om verkställighet af straffarbete och fängelsestraff framställd. § 73.
Enligt så väl Lag-kommittéens som Lag-beredningens, of Högsta
Domstolen vid granskningen af förevarande förslag biträdda, åsigt, borde sådana väldsgerningar mot föräldrar, som ej medfört svår kroppsskada, undantagas från offentligt åtal, derest de ej af målsegande dertill angifvas.
Vid Högsta Domstolens granskning af Lagkommittéens förslag till Kriminal-lag anmärktes att, med afseende å angelägenheten att bevara den vördnad, som barn äro skyldiga sina föräldrar samt för att ej sätta dessa i nödvändighet att, så vida våldsamheter, utöfvade af barnen mot föräldrarna, ej skola blifva ostraffade, sjelfva såsom angifvare uppträda, borde sådana brott mot skyldeman i rätt uppstigande led alltid vara underkastade allmänt åtal, och under åberopande af samma skäl blef af Högsta Domstolen vid granskningen af Lag-beredningens förslag till strafflag hemstäldt om den ändring deruti, alt all misshandel, så ock dragande af lifsfarligt vapen mot skyldeman i rätt uppstigande led, svärfader eller svärmoder, skulle offentligt åtal underkastas.
I öfverensstämmelse härmed ändrades det till Rikets Ständer sedermera öfverlemnade strafflags-förslaget; och enär någon annan mening än den, som låg till grund för samma ändring, icke heller gjorde sig hos Rikets Ständer gällande, har det synts olämpligt att nu föreslå en inskränkning af den genom strafflags-förslaget åt allmänna åklagaren uppdragna rätt Kongl. Majus Nåd.
Proposition Jtä 59.
78 lill talan i omförmälda hänseende vidare än i fräga om väld mot svärföräldrar, ätvensom dragande af lifsfarligt vapen, vare sig mot föräldrar eller svärföräldrar.
För öfriga skiljaktigheter torde nägon särskild motivering icke erfordras; varande, med stöd af Högsta Domstolens enhälligt uttalade åsigt dels om olämpligheten af alt i nu ifrågavarande författning uppställa andra bcstraffningsgrunder tor brott af öfvermaga, ari de genom 31 Kap.
Missgernings-balken i allmänhet stadgade, dels om den i lagskipningen antagna tolkningen af 61 Kap. samma balk, stadganden om bestraffandet af misshandel, sorn göres af öfvermaga, äfvensom allmännare bestämmelser rörande delaktighet i brott från förslaget uteslutne, samt dessutom, i hufvudsaklig öfverensstämmelse med Högsta Domstolens dervid gjorda anmärkningar, åtskilliga mindre förändringar och jemkningar i förslaget gjorda.
På dessa grunder vägar jag i underdånighet hemställa, att Eders Kongl.
Majit täcktes godkänna ifrågavarande lagförslag, sådant det nu blifvit Eders Kongl. Majits nådiga pröfning understäldt.» Närvarande Justitie-råden åberopade hvad de i Högsta Domstolen i ämnet yttrat.
På Stats-Radets öfriga ledamöters tillstyrkande täcktes Kongl. Majit gilla de af Hans Excellens Herr Justitie Statsministern nu framställda förslag, samt bifalla, att proposition i ämnet, sådan den finnes detta protokoll bilagd, skulle till Rikets Ständer aflåtas.
Ex Protocollo Oscar David Egge. r STOCKHOLM, TRYCKT HOS ,10H. BECKMAN, 1859.
Skrifvelse N:o 40. 1 N:o 40.
Ank. till Exp.-Utsk. elen 21 Nov. 1859, kl. 11 f. m.
Maj:ts Nådiga Skrifvelse till Rikets Ständer, angående ifrågasatt upphörande af de sd kallade frisocknarnes tienstbarheler lill
Dylta svafvelbruk, och socknarnes rotering; Gifven Stockholms Slott den 27 Oktober 1859.
Sedan hos Rikets Ständer vid 1828, 1820 och 1830 årens riksdag fråga blifvit väckt om upphörande af de lill
Dylta svafvelbruk i Örebro län utgående tjenstbarheter af Axbergs, Hofsta och Kihls socknar, och Rikets Ständer uti underdånig skrifvelse den 22 December 1 820 anhållit, alt Kongl. Majit måtte i nåder förordna undersökning af dertill skickliga personer, hvilka derefter borde afgifva förslag såväl lill skälig ersättning åt innehafvarnc af
Dylta svafvelbruk för hvad de kunde förlora, i händelse de Ijcnslbarheler och den hembuds-skyldighet af skogseflekter, som, jemlikt Kongl. Resolutionen den 5 September 1815 åligga förenämnde så kallade frisocknar, kommo alt upphöra, som ock lill dessa socknars roterande eller rotelrihels—afgift deraf; så lörordnade Kongl.
Maj t genom nådigt bref den 29 April 1830 en Kommitté alt, sedan värdet af de
Irisocknarne åliggande skyldigheter både i tjenstbarheter och hembud af skog blifvit på det nogasle utrönt, uppgöra förslag till en sådan afhandling, hvarigenom ej mindre
Kronan blefve lörsäkrad om sill behof af svafvel, än ock de vilkor i afseende å bruksegarens ersättning bestämdes, hvilken borde ega rum i händelse af ifrågavarande ijenstbarhelcrs upphörande, dervid följande borde komma i öfvervägande: 1 :o beloppet och priset å det svafvel, bruksegaren skulle vara skyldig att tili Kongl. Majit och Kronan leverera; Bih. lill R. SI.
Prot. 1S59 § 1860. 1 Sami. 1 Afd. 14 Haft. i Kongl. Maj-.ls Nåd.
Skrifvelse N:o 40.
2:o huruvida lösningsrätten af Kronans tionde af svafvel-, rödfärgs- och vitriol—tillverkningen vid bruket hädanefter, sorn hittills, skulle tillhöra egaren; 5:o om de i svafvelberedningeu inlärde och vid bruket skattskrifne drängar under konskriplionsåren skulle vara befriade från krigstjenst; 4:o huruvida egaren skulle bibehållas vid dispositionsrätten öfver de bruket anslagna allmänningar, ulan någon rekognitions—afgift, Ständernas beskattningsrätt likväl förbehållen, eller 5:o om dessa allmänningar, såsom vederlag för afstådda förmåner, borde, utan eller med vilkor af deras skattläggning, af Kronan afstås och uti ersättning beräknas.
Efter det dessa Kommilterade den 2 Oktober 1850 i underdånighet afgifvit förslag till reglering af förhållandena emellan Kronan och svafvelbruket, samt Kongl. Maj:t deröfver infordrat Krigs-, Kammar- och Bergs-kollegiernas underdåniga utlåtande, börjades å Kronans vägnar emot brukets egare en rättegång, åsyftande att erhålla upphäfvande af Örebro Härads—Rätts dem meddelade fasta å bruket och deras åläggande att detsamma till Kronans fria disposition afträda, hvilken rättegång likväl genom Kongl. Maj ts
Dom den 7 Juni 1841 slutades med ogillande af Kronans stämnings-påståenden.
Kollegierna, som emellertid erhållit Kongl. Maj:ts föreskrift att under tvistens fortgång uppskjuta handläggningen af frågan rörande tjenslbarhelernas upphörande, afgåfvo, sedan rättsfrågan blifvit afgjord, den 11 November 1845 underdånigt utlåtande i ämnet, hvaruti Kollegierna dels hemställde, huruvida icke ny rättegång borde mot bruksegarne anställas för uppgifven underlåtenhet i fullgörandet af bruks-privilegiernas föreskrifter, dels framställde åtskilliga anmärkningar emot
Kom milterades beräkningar och förslag.
Vid underdånig föredragning häraf den 18 December 1845 fann Kongl. Maj:t väl icke skäl att då förordna om utförande af talan emot bruksegarne, angående privilegiernas förlust, men förklarade Sig framdeles, derest bruksegarne icke vore benägne till sådant aftal, att rättigheter och skyldigheter kommo lill hvarandra i jemnt förhållande, vilja efter sig företeende omständigheter, taga i nådigt öfvervägande, om och hvad åtgärd i denna syftning borde vidtagas; hvarjemte Kongl. Maj:t, i frågan om tjenslbarhelernas upphörande, fann nödigt att, i anledning af Kollegiernas anmärkningar, åt andra Kommilterade uppdraga en ytterligare, nuna fullständig undersökning och utredning af ämnet, hvilka Kommilterade borde, sedan undersökningen blifvit fulländad, så vidt ske kunde i samråd med bruksegarne, men så framt sammanjemkning af Kommilterades åsigtcr och bruksegarnes anspråk ej kunde tillvägabringas, sådant oaktadt lill Kongl.
Maj: t i underdånighet inkomma med förslag till reglering i fråga om tjenstbarhelcrnas framtida upphörande, för hvilket förslag, utom de i Kongl. Brefvet den 29 April 18 50 Kongl. Maj.ts Nåd.
N:o M. 3 till då förordnade Kommitterades efterrättelse upptagna särskilda punkter, äfven borde komma i öfvervägande och beräkning följande omständigheter, nemligen: l:o huruvida, derest bruksegarne för framtiden befriades från den deni hittills åliggande ovilkorliga förbindelse all svafvel- och vitriol—tillverkningen ständigt forldrifva, äfvensom från skyldigheten att å utsatt ställe till Kronans disposition emot fastställd låg betalning, fritt leverera det bestämda qvantum svafvel af 1561 skeppund, en sådan dem beviljad förmån då borde Kronan tillgodoberäknas till afkortning å tjenstbarheterna eller den för dem ifrågakommande ersättning; 2:o om icke i stället lör den vid Dylta, enligt Kongl.
Brefvet den 3 Juni 1824, ännu medgifna lösningsrätten efter visst bestämdt pris utaf Kongl. Maj-.ts och Kronans tiondedel af svafvel-, vitriol- och rödfärgs-tillverkningen, antingen nedsättning af sjelfva tionde-beloppet eller fullkomlig eftergift deraf kunde bruksegarne för framtiden medgifvas, emot viss lämplig afräkning derför å Irisocknarues tjenstbarhet!’ eller blifvande ersättningen för desamma; 3:o huruvida icke, i sammanhang med förläningarnes lramtida indragning och upphörande, bruksegarne kunde och borde, efter derom till Rikets Ständer, jemlikt 77 § Regeringsformen, aflåtande nådig proposition, försäkras om fullkomligt fri dispositions- och egande-rält till svafvelgrufvorna och det gamla kronobruket vid Dylta med tillhörande egor, likasom lill all annan deras lagligen förvärfvade egendom, så alt någon vidare stadfästelse af förut angående bruket gifna nådiga resolutioner aldrig vidare skulle behöfva ifrågakomma eller bruksegarne någonsin vara underkastade andra vilkor vid sjelfva bruksrörelsen, än de för lika beskaffad egendom i allmänhet gällande lagbestämmelser; dock sådant allt med det uttryckliga vilkor, att, i stället för köpeskillings erläggande till Kronan, såsom vid öfverlåtelsen af andra kronobruk eljest egt rum, den såmedelst vunna, för bruksinnehafvarne väsendtliga förmånen skulle, efter viss antagen lämplig grund, vid regleringen af tjenstbarheterna Kongl. Maj:t och Kronan tillgodoberäknas lill afkortning å sjelfva ersättningsbeloppet för kronolörläningarne, som komme alt indragas; samt 4:o om och till hvad belopp den sålunda jemkade och närmare bestämda ersättningen skäligen borde beräknas att utgå, i den händelse Kongl. Maj:t, efter Rikets Ständers hörande och sedan nödigt anslag dertill blifvit af dem anvisadt, skulle linna för godt alt, i stället för viss årlig afgift, med ett bestämdt, en gång för alla utgående statsanslag genast tilldela bruksegarne godtgörelse för svafvelbrukels till rörelsens upprätthållande hittills från frisocknarne anslagna föreningar.
De genom Kongl.
Brefven den 18 December 1845 och den 15 Mars 1846, för verkställandet af den sålunda beslutade undersökning och utredning, utsedde Kommitterade afgåfvo den 9 Mars 1848 sitt underdåniga betänkande, hvaruti först meddelas följande upplysningar om Dylta svafvelbruks uppkomst och utvecklingen af de förhållanden, som grundlagt dess nuvarande ställning: 4 Kungl. Maj:ts Nåd.
Shrifoelse N:o 40.
Dylta svafvelbruks första anläggning vöre helt och hållet Kronans verk.
Enligt sägen hade
Finnar på 1500-talet uppfunnit svafvel-malmen på Åbytorps skattejord, och med den rätt till grufvor, såsom ett regale, Kronan den tiden egde, på hvad grund de än vore belägna, lät Kronan bearbeta denna malm samt anlade för delta ändamål det svafvelbruk, som nu bär namn af Dylta.
Det forti!reis med Kronans medel, och lill dess understöd skulle bela provinsen Nerike utgöra ulskylder i dagsverken, jordrymning, kol- och ved-körslor m. m.
Med Kronans fördel fanns dock derelter mera förenligt att öfverlemna bruksdriften åt enskilde, hvarföre bruket utarrenderades först år 105 1 åt Hans Leifler och sedermera år 1059 åt dennes måg Henrik Barkhausen.
För den sistnämnde, sorn nedlagt stora kostnader på bruksdriften, utfärdades den 20 November 1649 Drottning Christinas privilegium. hvarigenom bruket honom upplåts ”alt för sig och arfvingar idka, bruka och fortsätta, och sådant allt med största förbättring och ingen försummelse, så framt Barkhausen oell dess arfvingar icke ville vara skyldige bruket med alla dess inventarie-slvcken och andra dess perlinenlier i byggnader och annat, såsom hans svärfader och han detsamma tililrädl häfver, samt andra honom förlunta beneficier till Kronan afstå;” hvarjemte under bruket arrendevis anslogos Axbergs, Kihls och Hofsta socknar, med alla deraf gående vanliga utlagor, äfvensom honom tilläts att påkalla arbetsfolk från berörde socknar.