Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Då fågelsången som Ijufvast ljöd från tallar- och björk: och ' pilar och, hvitklädd hugg på sin blomdoft bjöd- åt oindai-nas lätta ilar och kälken sjöng under klippans lulll., då var han Itommen, den glada koåll.
Se ' n dagens sol gått i strålglans ned och klockor till helg hörts mana, gick bygdens ungdom i stulna led till » källhagen » enligt vana att ur trefaldig helskälla klar få » dricka hälsa » för sommarns dar.
I takt del gick, efter » speU och sång Ull slingrande stig i branten, då bar del utför med vilda språng, som, häjdades först vid kanten af ån, som flöt i den djupa dal emellan häckar af löfrik al.
Kring hällan stodo de unga snart, hon lockade gosse som flicka, men » offras » skulle det — det var klart, förr ' n någon dock tordes dricka.
Och mången titten och knapp ocltså som » offen skänktes åt källans » r å ».
Men kvällen skred och de ungas hop sig dragit till lek upp i hagen, och gällt ljöd springande flickors rop, då någon af dem blef t tagen »; och » skära hafre » så vackert klang, och » sista paret » i natten sprang.
Men under ungdomens lek, och strid sig stapplande gäster samla kring helga, källan i kvällens frid.
De kommo, de trötta, ganda, med gikt i kroppen, med käpp och staf, och sista slanten nog mången gaf.
De kraft och hälsa ju skulle få af signadi, kristallklart vatten, de krampen lem skulle däri två i, heliga höglidsnalten.
— — — Visst låg ju vantro och » skrock » däri!
— men där var stämning och poesi.
Fanny Chrysunder.
" Mödrar emellan. "
Till mammorna till alla di snälla barna.
Häromsistens när jag va till stan, inte till våran, för den är inte m y c k e me, utan till den som annars är närmast, då v a jag o c k inne till Johanna, henne jag tjänte kamrat m e till ingen- jörns, innan Olle o c h j a g k o m tillhopa.
Fint hade h o n minsann!
Sån grann koppar kring väggarna o c h långgardiner i sitt egna rum o c h stoppad soffa och ändå en säng, o c h en stor spegel på birån o c h m y c k e saker på ' n förresten.
1898 H e n n e s fru sa: » nu ska du bjuda m o r ä n på kaffe, Johanna, » o c h det blef så.
Men mens Johanna v a till bagarns, skulle ja titta på någe.
Då låg på hennes divansbord framför den där stoppade soffan ett blad m e d en flicka, som hette Idun o c h bjöd på j o r d p ä r o n o c h m e d en fru afbildad inunder sig.
D e v a barskåpets blad, kan jag förstå.
Inni såg jag de v a att läsa o m barn, va di ska ha i sig och på sig, o c h hur di ska ha sig på alla di sätt för att växa till o c h bli folk och föräldrarna sina till heders.
D e va o m herrskapsbarn där taltes förstås, o c h deras egna m a m m o r va di s o m skref i saken.
» Johanna du, » sa jag, då Johanna k o m in m e d kaffe, » här står rakt af skrifvet o m hur man ska dra o p p ungarna. » » Ja, de g ö r så, » sa Johanna, för h o n hade väl ock sett de.
» M e n bara o m bättre mans, » frågte jag.
» Ja, » svarte Johanna bara, för inte säjer hon m y c k e inte.
» Hvarför de då, » sa jag.
» Inte kan såna s o m du skrifva nå ' t sånt inte, » svarte h o n.
» Nej, tycker en de,: » sa jag.
» A b, n o g kunde du väl, o m du b j ö d till, » mente Johanna.
» Nå, m e n inte nyttar de till nå ' t, » tyckte jag, » De kan en inte veta, » sa Johanna, » m e n ska du till me ' t, så skickat först till mig, så får jag se öfver ' t. » Så sa h o n.
Sen, när plägningen v a förtärd o c h jag fått tacka frun o c h Johanna o c h uträttat de jag skulle i stan o c h råkat Olle på snickar Ander- sons gård, satt jag mäst o c h molteg på h e m - vägen o c h tänkte på de där fruarna, o c h hva di gjorde för ängarna sina, o c h hvilken usel m o r jag varit.
Olle måtte rakt te säja: » ja tror stass- luften tatt dej, » o c h då ö p p n a j a g språklådan, för jag trodde han annars rakt skulle se, v a jag grunna på, för så plär de att vara.
M e n samma sak grunda jag allt på nu på m o r g o n m e, jag va inte vån till att låta bli.
Må så vara då, sa j a g v e m e j själf, det är så godt jag skrifver för att få lugne igen.
Johanna lar stå för felena h o n, o c h herrarna får låta va- ra o c h ta ' t, o m de inte duger, o c h så skref jag, som följer, m e n s jag va allena i stugan.
Jag hoppar öfver allt de där o m v a m i n a haft på sej, o c h hur j a g sökt tvätta d e m rena, för inte kan j a g stackare lära några fina fruar någe i den vägen inte.
M e n jag tänkte i dag, nog ska det vara hårt o m ens eget kött och blod, som en gett kokta flaskor för di ska bli tjocka o c h skvalpat i l j u m m e vatten o c h haft ute och kostat på pengar, f ö r di ska ha hälsan i all sin lefnads dar, sen inte får bättre styrsel i sej, än att de förstör sin k r o p p på de, som ondt är.
Om j a g nu ska tala o m mina, så är di två.
Bengt går på sjätte året han, och.
Maja är län- ge tre.
Innan di nånsin v a k o m n a, sa far deras: » Ja, de säjer ja, inte bli ungarna h u s b ö n d e r här i stugan inte. » » För de vill du allt vara själf,&gt;- sa j a och titta på ' n.
» Ä n du då, » sa han o c h pytt till mig o c h log.
Inte för di blitt de heller, för hur skulle en kunna draga o p p d o m rätt, o m di inte har akt- ning för far o c h m o r.
D e tänker jag på, när jag står på kyrkgåln på söndan o c h Olle står där rakare än de andres karlar.
Men när pro- sten k o m m e r förbi, är det ändå Olle, s o m bugar m e d mera vördning än nå ' n af de andra.
Så vill jag, att de ska bli m e d Bengt, vördning ska han få lära sej ha för de, s o m är högt, för m e d de blir en liksom rädd för de s o m uselt är o c h lågt.
Krassliga har di allri varit, m e n så har Olle och j a g varit s o m andra nötkärnor, o c h sånt går väl i arf.
Ja, G u d signe d e m, katiga är di bäg- ge två, m e n inte är de min förtjänst, för de sä- jer jag, inte har jag tatt Olle, s:° granna ö g o n han än har, o m jag inte vetat, att j a g kunnat säja till pojken hans, » bli lik far din, så blir du n o g bra! » Men en vet ju allri hur de kan bli, för har inte vår allernådigste k o n u n g själf måst bjuda på, att de skulle predikas på böndagarna öf- ver u n g d o m e n i vårt land, o c h behöfs de inte kanske.
Ja, när jag tänker på, att B e n g t kan bli förvillader, då tycker j a de vore bättre han låge i sin graf.
Men så tänker jag på den gången han va liten o c h låg i vaggan; jag satt o c h sydde på den första klänningen hans, o c h Olle satt brefve och läste o m två barn i ett främmat land.
Di hade ett hem, o c h det va fattit s o m vårt, m e n Ändå Patent.
krafla di sig fram till lands o c h till vatten en lång väg för att k o m m a tillbakers dit.
På går- den deras visste di de sto ett björkträ o c h ge- n o m de sken en kvällstjärna, de v a allt di hade att gå efter: så väl v a de kärleken till dera^ fattia h e m o c h till deras land, s o m l e d d e di två små barna på den rätta vägen.
» Så ska vi ställa o m, att ungarna våra hålla åf stugan o c h lande du, Karin, » sa Olle, när han slutat m e läsningen.
Och n o g vill jag hop- pas di m e de ska vara bevarade från att göra mycket ondt.
Nog har de tatt sin tid, må herrarna tro, att rita ihop de här, o c h inte är de värt jag håller på länger, för nu är de mesta sagt, o c h h o p p a s jag, att de kan läsas sen Johanna fått ta hand om ' et, för hon skrifver mest s o m en fröken.
Men inte vill jag låta nån veta, de ä jag, som s k i f v i t bland alla di fina fruarna, o c h så får jag säja, att fruarna ska inte tro, jag sagt de här för att lära d o m inte, för de vet jag väl, att di v e t så bra i allt, efter di alltid har såna snälla barn.
Med högaktningsfull v ö r d n i n g Karin i B-r-d-r.
+ T n n u e t t n a m n, s o m v ä l o c k h a r r ä t t att r V bli n ä m n d t b l a n d d e andra, s o m sjun- git o m k v i n n o r n a här i I d u n s spalter, där d e t s å o f t a f ö r e k o m m i t o c h till o c h m e d dess bärares bild nyligen varit synlig!
Fallströms sång har hvarken en Heiden- s t a m s eller F r ö d i n g s d j u p a t a n k a r, e n S n o i l - s k y s g l ö d eller e n L e v e r t i n s f o r m f ä g r i n g, m e n d e n är d o c k ett b a r n af s v e n s k n u t i d, — f r a m f ö r allt e t t s t o c k h o l m s b a r n.
Skal- d e n kan s j u n g a o m tärnorna p å Isars strand, v i d N a p o l i s v i k eller v i d S e i n e s b r ä d d a r, bäst l y c k a s h a n likväl, när h a n hyllar nor- d e n s u n g m o r, n ä r h a n g e r o s s e n d e l af ett litet ä f v e n t y r, eller e n i d y l l u n d e r ett b å t p a r t i eller e n s l ä d f ä r d.
H a n ä l s k a r att h ä r p å M ä l a r e n s s t r a n d s e n o r d i s k a parisi- s k o r, m e n h a n s k u l l e s ä k e r t ej v i l j a s e d e m — f ö r f l y t t a d e till P a r i s.
H a n är v ä l af k v i n n o r n a m e s t u p p f a t t a d som en lyckans och den lyckliga kärlekens sångare, en s o m » famnar lifvet som en fager saga, väfd af b ö l j e s å n g ' o c h aftonglöd » m e n h a n har likväl m o l l s t r ä n g a r på sin lyra, s o m k u n n a klinga rent och fulltonigt.
H a n v e t att e j all k ä r l e k är b e s t ä n d i g; h a n k a n s o m i d i k t e n Leoline, t ä l j a s a g a n o m t v å, s o m a n a att d e r a s k ä r l e k s k a l l s l o c k - n a s n a b b t s o m l å g o r n a i a f t o n e n s spisel- e l d, o c h s t u n d o m s m y g e r s i g i n i h a n s sån- g e r g e s t a l t e n af » en gammal kvinna m e d snöhvitt hår, o c h hjärtevarm o c h trogen s o m ingen ».
H a n har b e s j u n g i t t u s e n k v i n n o r, sjun- git o m » den vackra, mörka Francine », s o m sjunger marseljäsen på studentkaféet, o m p a g e r I hvitt och blått, o m k v i n n o r, s o m h a f t svarta ö g o n och o m sextonårstöser s o m va- rit b l o n d a.
F l e r e af h a n s v a c k r a s t e d i k t e r b ä r a d o c k s p å r af e n k ä n s l a, s o m s k a l d e n själf tilltalar m e d o r d e n: » Du min kyska, stora kärlek, Du mitt samvete, min ära. » H ä r m e d h u r s o m h ä l s t, allt i h a n s s å n g m å v a r a k ä n d t o c h ä k t a eller e j, — ett S p e c i a l i t é: Finfina Allm.
Ja-väblan&amp;ning-ar.
bäst — g e n o m d r y g h e t billigast.
Holländska Kafferosteriets Nederlag, Sturep / an 6, Sthlm.
G e n o m öfverlägsexi röstning: o c h fin a r o m
IDUN 1898 ram b l a n d kvinnornas skalder kan m a n omöjligt förneka Daniel Fallström; det bör j u vara lätt för I d u n s läsarinnor att d ö m a o m m i n s t u d i e af h a n s k v i n n o g e s t a l t e r o c h m i n u p p f a t t n i n g af h o n o m!
katalog, s o m den välkända Stockholms-firman John Sörman, magasin för engelska och franska varor, nyligen utsändt.
Det väl uppställda häftet bjuder först på fullständiga tennisregler på svenska o c h engelska språken, hvarefter följer en prisförteckning öfver alla tänkbara moderna artiklar för tennis, cykleridt o c h segling.
För alla vänner af frilufts- o c h idrottslif bjuder det lilla häftet många vinkar och upplysningar af värde.
K a n s k e hafva mina s m å studier varit alldeles för y t l i g a o c h för korta; kanske hafva de varit m y c k e t, m y c k e t för långa!
D ä r o m m å ni själfva d ö m a så g u n s t i g t s o m m ö j l i g t!
J a g v i l l d o c k t r o a t t d e h a f t ett v i s s t berättigande, ty, tron mig, de sånger, hvilka diktarna ägnat eder, kvinnor, hafva m e r eller m i n d r e f ä s t s i g i m i n n e t h o s e d r a m ä n, b r ö d e r o c h kärestar o c h på sitt vis b i d r a g i t till d e r a s u p p f a t t n i n g af e d e r.
O c h ä r a d e l ä s a r i n n o r, m å n n e ej I s j ä l f v a o m e d v e t e t f o r m a t n å g o n l i t e n d e l af e d r a v ä s e n d e n efter d e n eller d e n, s o m l e f v a t i edra diktares sånger?
Jag tror det och äfven därför har j a g räknat på edra sym- patier för — skaldernas kvinnor.
175 * - Familjemeddelanden ".
Under rubriken » Familjemeddelanden-i ha vi anslagit en bestämd plats på andra sidan i vår an- nonsbilaga för s. k. legala annonser och för dem fast- ställt ett pris, som rätt mycket understiger vårt annars beräknade annonspris, eller för förlofnings- och vigselannons kr.
födelse-, 1: 50 samt för dödsannons inom ram kr.
5: — ett pris som måste betraktas som synnerligen mode- rat, då hänsyn tages till vår upplagas ovanliga storlek och den jämna och utbredda spridning kännagifvandet därigenom erhåller.
Redaktionen Kungl.
operan uppförde, s o m redan blifvit nämndt.
i torsdags f. v. för första gången Sieg- fried Salomans opera-comique » I Bretagne ».
Sä- kerligen hade det dock för alla parter varit an- genämast, o m partituret till denna opera fått ligga kvar i den åldrige kompositörens bordslåda.
Operan, hvilken beträffande såväl melodier s o m instrumentering vimlar af banaliteter, ja, rena konstigheter, verkar alltigenom gammalmodig, trots kompositörens försök att här o c h där slå in på en modernare kompositionsform, hvilka försök d o c k alldeles misslyckats.
Om någon karaktäristik af de olika rollerna kan naturligt- vis ej varda tal.
Att de uppträdande, s o m nöd- gats offra tid o c h krafter åt sina mer eller mindre konstbesynnerliga partier, ej lyckades göra något af dem, må vara dem förlåtet.
D e gjorde nog alla sitt bästa.
Huru direktionen emellertid kunnat släppa fram en så o m o g e n sångerska s o m fröken E., i den kvinnliga hufvudrollen, kunna vi omöj- ligen fatta.
D e n n a synd kan d o c k måhända lättare förlåtas än den vida större att någonsin hafva tagit befattning m e d denna alltigenom un- derhaltiga opera.
Föreställningen, s o m bevistades af en ganska talrik publik, hvilken satt där » undrande o c h spörjande », var i sin helhet rent af pinsam.
Operan är naturligtvis redan för all- tid nedlagd.
• Ett af till- Idun.
— — landsmansmöte.
1 * Elsa Eschelsson betackar sig.
Docenten Elsa Eschelsson, för hvilken Upsala juridiska fakultet haft för afsikt att söka utverka förord- nande att från den 1 juni tills vidare uppehålla lediga professuren i civilrätt, har i skrifvelse till fakulteten förklarat att hon, då förordnandet icke tilldelats h e n n e från början o c h då det onekligen är önskvärdt att, o m så är möjligt, ett förord- nande tilldelas en o c h samma person för hela den tid för hvilken det erfordras, h o n icke nu vill göra anspråk på att k o m m a i åtnjutande af den bättre rätt till detta förordnande, s o m från materiell synpunkt kan tillkomma henne, o m o c k därigenom den slutliga lösningen af docenten Eschelssons formella behörighet framskjutits till ett senare tillfälle.
Ibsen och kvinnofrågan.
Norsk kvinno- saksförening höll förliden vecka en stor o c h en- ligt alla beskrifningar m y c k e t vacker fest för H e n r i k Ibsen.
Hufvudtalet från de norska kvin- nornas sida hölls därvid af fröken Gina K r o g h, s o m m e d m y c k e n stämning tackade Ibsen för hvad han gjort för kvinnorna.
I det svar, den store skalden afgaf härpå, yttrade han bland annat följande: » Jag är icke m e d l e m af kvinnosaksföreningen.
Allt h v a d jag diktat har icke utgått från någon medveten tendens.
Jag har varit mera diktare, mindre socialfllosof, än man i allmänhet tyckes b ö j d att tro.
Jag tackar för skålen, m e n måste frånsäga mig den äran att medvetet hafva verkat för kvinnosaken.
Jag är icke ens på det klara med, hvad kvinnosaken egentligen är; för mig har den stått såsom en människosak.
Och läser man mina böcker, så skall man förstå det.
— — — För mig har det alltid stått såsom en uppgift att lyfta landet o c h gifva folket en högre ställ- ning.
Under detta göra sig två faktorer gällan- de: det gäller för mödrarna att g e n o m långsamt o c h ansträngande arbete väcka en medveten känsla af kultur och disciplin.
Detta måste skapas h o s människorna, innan man kan lyfta folket vidare.
Det är kvinnorna, s o m skola lösa människo- frågan.
Såsom mödrar böra de det.
Häri ligger en stor uppgift för kvinnorna. » Så tydligt har Ibsen knappast sagt ifrån någon gång förr.
Och under det att efterdyningarna från Ibsenfesterna i Stockholm ännu gå här hos oss, torde hans tal k o m m a såsom ett trovär- digt autentiskt inlägg.
En bok för säsongen kan man med skäl kalla den elegant utstyrda o c h rikt illustrerade V3rmnhvr3 — Kungl.
operan af slutar i afton sin verksam- het för denna säsong.
När h o n härnäst låter ridån gå u p p, sker detta i ett nytt konstens tempel — den nya operabyggnaden vid Gustaf Adolfs torg.
Må det bli under lyckliga auspicier!
Vasateatern har nu afslutat sin säsong m e d — som vi redan nämnt — den unge tyske författa- ren Max Halbes femaktsdrama » Moder j o r d e n ».
Det är ett i det hela underhållande o c h verk- ningsfullt stycke, ehuruväl den mindre tillfreds- ställande slutakten m e d sina allt för påtagliga Ibsenska reminiscenser försvagar dess helhetsver- kan.
En ung man (Paul Warkentin), s o m en följd af år i Berlin lefvat ett modernt jäktadt lif midt i idébrytningarnas hvirfvel o c h vid sidan af en själfmedveten hustru (Hella Bernhardy) i e t t myc- ket frigjordt » kamratäktenskap » s o m tidskrifts- utgifvare förfäktat » kvinnosaken », återvänder vid faderns d ö d på b e s ö k till sitt gammaldags landt- h e m, där han på nytt möter sitt forna, nu nästan glömda lif o c h sin första rena kärlek (Antoinette).
Så uppstår konflikten mellan det gamla — sym- boliseradt i fädernetorfvan, » Moder j o r d e n » — o c h det nya, en konflikt, ur hvilken det äldre o c h djupare rotade sist går af m e d segern.
Som Paul gaf hr Svennberg en i det hela tro- värdig o c h till medkänsla stämmande bild af den svage mannen, s o m så hårdt slites mellan sina två naturer.
Fru Håkansson betonade från bör- jan starkt det själfmedvetna o c h egoistiska hos Hella, så starkt att de drag af kvinnlig vekhet o c h kärlekens offervillighet, som så småningom framskymta äfven h o s denna reflekterande ka- raktär, nästan ha svårt att vinna tilltro.
Fröken Lundeqvist s o m Antoinette gaf ett nytt prof på sin rika begåfning o c h sin förmåga att m e d enkla medel uttrycka äkta känsla.
I ett par mindre roller presterade hrr Bror Olsson o c h Eliason äf- ven ett par ypperligt karaktäriserade typer.
Iscen- sättningen var högst b e r ö m v ä r d o c h interiören af den väldiga gamla herrgårdsdalen, i hvilken fyra af styckets fem akter handla, ett verkligt mästerstycke.
Helt visst ägde » Moder jorden » ännu godt spellif, när säsongens afslutning m e d den sista maj föranledde dess tidiga nedläggande.
* M ^ l nrh T t o W p r i p r (Forts. o.
M e d a n v i till e n b ö r j a n u n d e r e n v i s s högtidlig tystnad rörde o m i vårt h e t a kaffe, k o m d e t f ö r m i g, a t t v i n o g bildade en egendomlig grupp tillsammans, sju väderbitna sjöbussar, s o m på sin första f r i d a g i h a m n d r u c k o kaffe p å e i t n y k - terhetsvärdshus tillsammans m e d en åt- minstone jämförelsevis ung svenska.
Och när j a g såg den hjärtinnerliga förnöjelse, h v a r m e d deras blickar öfverforo r u m m e t och a n o r d n i n g a r n a f ö r ö f r i g t, m å s t e j a g, f ö r att f ö r s t å d e n, e r i n r a m i g, att t r o l i g e n i n g e n af d e m på månadstal, k a n s k e n å g o n icke ens någonsin, i det angenäma medvetandet att själf v a r a p r y d l i g o c h fin, n j u t i t tillva- r o n i ett h e m t r e f l i g t e n g e l s k t r u m, d ä r allt v a r a n o r d n a d t f ö r att d e n h e m v ä n d a n d e, hemlöse sjömannen skulle trifvas och stanna.
S m å n i n g o m löstes emellertid tungornas b a n d, o c h n ä r d e s s a s t o r a b a r n m ä r k t e, att deras historier verkligen roade m i g, utspann s i g n ä s t a n e n täflan att b e r ä t t a, o c h allt m ä r k v ä r d i g a r e b l e f v o h ä n d e l s e r n a, allt efter s o m d e n e n a t o g o r d e t från d e n a n d r a.
N ä r det e g n a förrådet ur m i n n e t s rika skattkam- m a r e t o g slut, l å n a d e m a n från h ö r s ä g n e r, hvilket ingalunda minskade det vidunder- liga h o s historierna.
V i s s t är, att d e n n a u n d e r h å l l n i n g p å B l å B a n d e t h ö r till m i n a r o l i g a s t e m i n n e n, o c h sällan t o r d e ett så ani- m e r a d t s ä l l s k a p v a r i t t i l l s a m m a n s där.
Efter en stund u p p e n b a r a d e sig emeller- t i d p o j k e n, s o m L a r s s ä n d t att h ä m t a bref- v e t, o c h s o m h a n ärligt g j o r t s i g f ö r t j ä n t af s i n s h i l l i n g, fick h a n d e n s a m t e n h a l f e x t r a därtill f ö r att k ö p a s i g e n l a p p att s ä t t a p å sin t r a s i g a t r ö j a.
S k ä m t e t t y s t n a d e, när L a r s m e d r ö r a n d e v a r s a m h e t b ö r j a d e v e c k l a u p p e n b l å r u t i g n ä s d u k af v ä l k ä n d t s l a g o c h f r a m t o g d e t af e t t p a r g a m l a pär- mar s k y d d a d e brefvet, s o m han lämnade m i g.
I n f ö r h e l g d e n af d e t till a n n a n per- s o n s t ä l l d a b r e f v e t t v e k a d e j a g ett ö g o n - blick, m e n b ö r j a d e därpå leta m i g fram ge- n o m s v å r l ä s t a r a d e r, s o m efter d e n k y r k l i g a inledningsbönen: » I Guds, Faderns, Sonens o c h d e n h e l i g a A n d e s n a m n » b u r o f r a m ett förtvifladt modershjärtas ängslan och sorg f ö r sin s o n.
När u t r o t a s a f A1 brefvet var slut o c h j a g ej * tieboiaget Besinfeetio längre
LX I DUN 176 hörde min egen stämma, hur tyst det blifvit j a g tänkte på, hur den måtte män från hafva alla märkte j a g först, rundt o m k r i n g oss, o c h sällsamt d e s v e n s k a or- klingat inför den samling jordens länder, som sutto Lars armarna lyssnat utan vet att korslagda med nedböjdt en gång.
därpå hade hufvud, m i g läsa Åter ljödo liga inledningsorden ut för på bordet höja det bad han ännu öfver och bref- de högtid- församlingen, b r e f v e t s s k ä r a n d e å n g e s t r o p, att s o n e n Guds barmhärtighets skull ej måtte g l ö m m a sin g a m l a m o d e r, s o m på hela j o r d e n hade ingen förutom honom bad vända hon h o n o m, .att tillbaka, dock h e n n e till, s å a t t och hvar han en adress, söka sig få ett brydde Efter öfver gång ville skrifva Ville h a n så u p p - hon fortast möjligt till ö n till m o r B r i t a, nytt detta i stånd, sig o m att o c h allt rande skulle med i frestelserna het ej Till h o n visste, o m han lefde, henne en v a r m om han någon då fanns.
gifva hjälpt bref, som och försöka för så v i d t h a n eljes hans hans för men detta ville h a n med d e n f ö r k l a r i n g, å t f ö l j d af e n v ä d j a n d e kunde pet, han då själf han modern att Jag tillråda det bättre än ur icke h a n själf, s å hvarandra Hvad det Det förut var afliden.
hade den stora honom djupt.
hvilken han bref från den händelse ningarna, själf en adress, efter efter a n n a n skulle efterhöra hemorten, förordnade han, skulle blifva vande Bifogande tid gossen tydligen tänka på, och det grep det ej f ö r m o d e r n s användning att ensliga för d e sända pen- skulle dessa tilldelas n å g o n behöf- änka i hemtrakten.
pennan Därpå tog han o c h tillritade ett sorts b o m ä r k e litet om sitt n a m n u n d e r b r e f v e t.
inre r u m m e d papper, penna lade framför mig.
diktamen, Dels d e l s m e d l e d n i n g af skref j a g därpå hans svar dörren.
af v å r t och sällskap, skrapningar V i styrde våra rekommendation, till n ä r m a s t e handslag de för lycka o c h allt g o d t f ö r en kort minut, par åt m o d e r n sedlar.
Siffer-logogryf.
Se dur en ung 8, 9, 10, Som for ut o c h 4, 6, 8.
H o n käns vid namnet 10, 3, 4, 5, 9.
Och så har hon, förstås, ett 1, 2, 3, 7, 5, 9.
H e n n e s gångare namnes 9, 1,10, 6,8; H a n ställde ej till någon 8, 4, 9, 10.
Detta Intill hennes h e m ligger en 1, 6, 8 Samt 10, 9, 8, 6, 4 Och hela 4, 9, 8, 6, 7 Af 5, 7, 3, 8.
Och likt andra hon 1, 3, 4, 10, 9, 5 Alla sorts snitt på 3, 7, 10, 9, 4.
Och g o d l y n t är h o n när intet 4, G, 5, 9, 7.
Ibland är h o n ute o c h 10, 6, 5, 9, 4.
Hjärtevännen h o n svurit sin 6, 8, Då han styrde för h e n n e kälkens 10, 6, 8.
Och snart skall h o n vara i hans 1, G, 10, vid hans 1, 3, 4,8 Stundom är h o n rent fasligt af läng- tan 5, 3, 1, 8; H o n vill h ö r a sin egen kisses 2, 9, 10,2, 9, 10 Och skallet af sin gårdvar så 5, 9, IQ.
H e n n e s g o d a vän heter 1, 6, 4, 5, 9 Och är en varelse så 4, 9, 7. den v i h v a r p å sitt h å l l g i n g o a t t m ö t a.
tvärhuggna, linkrönta S o m liten h o n b ö s s a n laddade m e d 3, 4, 5, 9, Numer h o n den seden ej 1, 9, 7, Ty nu h o n 5, 7, 3, 8, G, 4 Mot 1, 9, 7, G o c h 5, 2, 3, 8, 6, 7.
Mot 1, 9, 7, 6 o c h 5, 2, 3, 8, 6, 7.