Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
På de grunder, söm under sista riksdagen blifvit anförda och af Rikets Ständer gillade, anhåller jag vördsamt: att den nu qvarstående giftomannarätten för ogift qvinna må upphöra.
N:o 312. 455 Hemställande jag, att Lag-Utskottet, till hvilket mitt förslag torde remiteraB, uppställer redaktionen af den äskade lagförändringen med fästadt afseende på de anmärkningar, som i Stats-Rådet och Högste
Domstolen blifvit afgifna.
Stockholm den 15 November51865.
('. J. Svensén, från Calmar län. N o 319.
Af Carl Johan Svensén från Calmar län, om förhöjning af anslaget på sjette Hufvudtiteln till reseunderstöd åt arbetare, i de särskilda näringsyrkena.
Den frie arbetaren i norden är en af samhällets pelare.
Utrustad med medvetande om sin jemnlikhet — ty han ser ingen social rang, till hvilken han genom arbete icke skulle kunna höja sig — och med vissheten att finna fortfarande sysselsättning och deremot svarande aflöning, arbetar han ofta under en annans ledning, men alltid efter egen fri vilja.
Hans mod och ihärdighet ökas genom den öfvertygelsen, att han kan använda sin arbetskraft med allt större fördel, ju större erfarenhet och deraf följande oberoende han genom flit och bildning vet förskaffa sig.
Det är arbete i ordets egentliga bemärkelse, ett arbete som bibehåller folket vid full kraft, framkallar materielt välstånd och tillgifvenhet för landets politiska institutioner.
Med dessa tänkesätt och varmt tillgifven den nyare tidens näringslagstiftning, förmenar jag, att en häfkraft för den frie arbetarens utveckling ligger icke så litet i det tillfälle, som beredes honom genom att uti främmande länder förvärfva sig ökade insigter och konstfärdighet, och att detta bäst befordras genom anvisande af erforderliga medel, på det att bidragen må kunna höjas och till flere personer utdelas; i följd häraf får jag föreslå, att anslaget på sjette Hufvudtiteln till reseunderstöd åt sådane arbetare i de särskilda näringsyrkena, hvilka i främmande länder önska förvärfva sig ökade insigter och konstfärdighet, må från 3,000 till 6,000
C. J. Svensén, från Calmar län. 456 Motioner i Bonde-Ståndet 1865.
Af ('ari Johan Svensén från Calmar län, om rättighet för Svensk qvinna att vid universiteten i riket undergå vissa examina, samt att dessutom tillerkännas rätt till inträde och befordran i vissa rikets embetsverk.
Vid de tvänne föregående riksdagarne har jag väckt förslag om utvidgande af qvinnans medborgerliga rättigheter, om frigörande ur den tvångströja, hvari trångbröstade fördomar hållit henne bunden, så att hon måtte blifva i tillfälle att, ärligt och sedligt samt, i öfverensstämmelse med sin natur, förtjena sitt ekonomiska oberoende.
Vid 1859—1860 årens riksdag erkändes förslagets grundsanningar, men först vid sistlidne riksdag medgåfvo Rikets Ständer dess tillämpande, med anmälan till Kongl. Maj:t att de för sin del ansågo tidpunkten vara inne att utvidga qvinnans rätt till anställning i det allmännas tjenst och att Rikets Ständer hade sig bekant, det qvinnor i andra länder med fördel användas vid telegrafanstalter, postexpeditioner med flera dylika inrättningar, samt anhöllo underdånigst, det Kongl. Majit täcktes vidtaga åtgärder, hvarigenom tillfälle bereddes qvinna att erhålla anställning i sådan tjenstebefattning, som kunde för henne vara passande, och till hvars skötande lion visade sig ega erforderliga kunskaper och skicklighet.
Denna utgång medförde belåtenhet hos alla dem, som intresserade sig för frågan och man väntade blott på Regeringens bifall; detta kom, men af den beskaffenhet att man ovilkorligen frågade sig, om detta icke snarare kunde betraktas som en undanflygt än som ett öppet svar.
Med afseende på anställning för qvinnor vid telegrafverket, hade Kongl.
Majit, i sammanhang med en utaf Mamsell Elfrida Andrée ingifven skrift, deruti hon förnyat en förut afslagen ansökning om rättighet till anställning vid detta verk, jemväl tagit under pröfning Rikets Ständers ofvanbemälda framställning, men, på grund af de skäl och omständigheter, hvilka telegrafstyrelsen uti utlåtande af den 15 Oktober 1860, med anledning af då väckt fråga om qvinnas anställande vid elektriska telegrafverket, anfört och i då ingifven skrifvelse ytterligare utvecklat, icke funnit skäl frångå den af Kongl. Majit biträdda mening, att en dylik anställning af qvinnor icke vöre i allmänhet härstädes lämplig eller med telegrafverkets sanna fördel öfverensstämmande; men enär särskilda förhållanden någon gång torde förekomma, då undantag från nämnda regel skulle kunna utan olägenhet medgifvas, såsom t. ex. i fall hustru eller syster till telegraftjensteman anstälies vid station, der mannen eller brödren voro tjenstgörande och der således någon svårighet för besörjandet al de utom stationen förefallande tjenste göromålen - Motioner i Bonde-Stand et 1863.
N:u 613. 457 göromåleu icke torde förefinuas, fann Kongl. Majit, lör att under dylika förhållanden icke göra en qvinna» anställande omöjligt, skäligt förklara telegrafstyrelsen oförhindrad att, efter pröfning af omständigheterna i hvarje särskildt fall och med de vilkor rörande tjenstgöringsskyldighet och aflöning, hvilka kunde vara nödiga och lämpliga, i telegrafverkets tjenst till bestridande af assistentbefattning antaga jemväl qvinna, hvilken behörigen styrkt sig ega härtill erforderliga kunskaper och skicklighet.
I sammanhang härmed hade Kongl. Majit låtit
Sig föredragas generalpoststyrelsens afgifna utlåtande öfver Rikets Ständers ofvan borörde framställning, så vidt densamma afsåge qvintunis anställande vid postverket: och ehuru Kongl. Maja delade den af generalpoststyrelsen yttrade åsigt, att vid allmänna befattningars tillsättande icke särskildt borde afse» beredande af medel till förvärf åt en eller annan samhällsklass, som företrädesvis kunde anses vara i behof deraf, utan att hufvudsyftet härvid alltid måste vara, att hvarje befattning, för hvilken aflöning utgår af statsmedel, må uppdragas åt den person, som till dess bestridande kunde anses mest skicklig och möjligen genom föregående tjenstgöring gjort sig af befordran förtjent; så och då Kongl. Majit emellertid ansåge, att, utan frångående af denna grundsats, befattningen att vara poststationsföreståndare skulle, under vissa omständigheter, kunna med fördel anförtros äfven åt qvinnor; hade Kongl.
Majit, i öfverensstämmelse med hvad generalpoststyrelsen föreslagit,, förklarat, det något hinder icke mötte att till bestridande af poststationsföreståndarebefattning hädanefter antaga äfven qvinna, så vida hon är myndig och till nämnda befattning lämplig.
Det var således endast i telegraf- och postverkens tjenst, som qvinnan skulle kunna få anställning, och denna i den mest underordnade egenskap, alldenstund det kan synas, som om fjerde klassens telegrafstationer och poststationsanstalterua tillkommit endast för att då för tillfället komma ifrån Rikets Ständers beslut.
Men qvinnan» anställning i det allmännas tjenst är icke härigenom medgifven så, som jag föreställer mig att Rikets Ständer beslutat i afseende på berörda begge verk; och hvad beträffar de flera dylika inrättningar, hvarom i betänkandet förmäla», så bar dervidlag alldeles ingenting blifvit vidgjordt; exempelvis jernvägstrafikstyrelse!!, inom hvilken jag föreställt mig att qvinnan vore särdeles användbar till biljettförsäljare, om ej till annat.
I fråga om telegrafverket, så vet jag, att en motvilja bland de styrande derstädes länge egt rum mot qvinnors anställande, om än hela nationen varit af bättre tankar.
Denna motvilja var förklarlig under den tid, verket ännu var i sin barndom och då de styrande viljorna derinom knappast sjelfva voro förtrogna med detaljerna af göromålen; men jag hade hoppats ett bättre af deras efterträdare.
Att detta varit ett misstag, vili man måhända skylla på de förhållanden, att militärer eller militäriskt bildade personer stå i spetsen för styrelsen.
Illa om detta vare anledningen.
Jag hade likväl föreställt mig, att ett civilt embetsverk icke borde hafva uågou militärisk anstrykning, ty detta måste ovilkorligen mora skada än gagna det allmänna.
Skulle man ännu fortfara att icke vilja taga exempel från andra länder, så medger jag visserligen att sådant är förenligt med de prohibitiv» tendenser, som från vissa håll velat göra sig gällande; man vill icke införå andra åsigter än dem man sjelf eger, de må vara än aldrig så goda och bepröfvade.
Men, än en gång, är sådant förenligt med billighet och rättvisa?
Då under förra riksdagen upplystes, att Sverige har öfver 280,000 flera qvinnor Bih. till R.
Prof. 1865 <j' 1866. 11 Sami. 4 A/d. 58 458 Motioner i Bonde-Ståndet 1866.
J\:o 313. än männer i mogen ålder, och- äktenskapet, som skulle vara qvinnans af Försynen henne anvisade verkningskrets, omöjligen kan komma alla dessa till del, så förefaller det för den prosaiske betraktaren, som att desse utom äktenskapet stående qvinnor vore den samliällklass, hvaråt man icke särskildt borde bereda medel till förvärf Utgör då den Svenska qvinnau, eller rättare utgöra våra qvinnor en särskild samhällsklass, och i så fäll hvilken?
Det är sannerligen kinkigt att söka rätt på svaret till denna fråga.
Detta oaktadt kan jag icke underlåta återkomma till några exempel från vårt eget land och från andra länder, hvilka jag hoppas skola bevisa sanningen af de åsigter, jag velat framhålla.
T London skötes den inrikes telegraferingen nästan uteslutande af qvinnor; till postexpeditörsbefattningarne användas de ock i ganska vidsträckt omfattning och expeditionen går icke sämre för det, snarare bättre.
För öfrigt har det konservativa England gått så långt i medgifvande af qvinnans rättigheter att helt nyligen tvänne flickor erhållit medicine doktorsgraden.
I Amerika, der qvinnans värde torde vunnit sitt fullkomligåste erkännande, kunna de q vinliga läkarnes antal, som aflagt behörig examen, väl snart kunna räknas i tusental.
I Frankrike, Tyskland, ja till och med i Ryssland börja qvinnorna få lika berättiganden till lämpliga anställningar som mannen, så ock i Norge, Danmark och Finland.
Och inom vårt eget land, der motståndet är som ihärdigast, hur erfar man icke att fruntimren tillegna sig vetande och vid med dem anställda examina med heder genomgå profven, samt, der de vinna anställning inom det enskilda eller allmänna verksamhetsområdet, till fullkomlig belåtenhet utföra sina åligganden.
Så hafva vi ett fruntimmer, som innehaft sekreterarebefattningen i försäkringsbolaget Skandia, efter att hafva innehaft kassörsplats å grosshandelskontor i Paris, och numera förestår ett aktadt institut, der fruntimmer undervisas i aritmetik och bokhålleri; ett annat, som med beröm aflagt första klassens sjökaptensexamen, i hvilken branche hon numera ger lektioner.
Likaledes känner man att ett fruntimmer i Carlskrona under många år undervisade till sjöofficersexamen.
Besöker man våra atelierer, verkstäder och fabriker, så är det icke endast den artistiska delen af arbetet, som utföres af qvinliga händer, utan det är jemväl mellangöromålen och tillsynen, stundom i och stundom utan förening med kontrollen och räkenskapsföringen.
På de lithografiska ateliererna skötas pautografen och andra transportörer äfvensom guillocheringsmackinen af fruntimmer.
Mången bok sättes af qvinliga fingrar.
Linearritning utföres jemväl af fruntimmer, ehuru slöjdskolan är den enda läroanstalt i riket, der undervisning för dem deruti kan erhållas.
På en skrifby rå i hufvudstaden utföras af fruntimmer särdeles omsorgs fulla arbeten i skrifning, teckning och ritning, xylograf! och annan gravyr, öfversättningar till och från flera främmande språk, m. m., och slutligen fru Lea Ahlborn är Kongl, myntets berömda gravör.
Om jag nu förbigår alla de fruntimmer, som med heder tagit examen för inträde till telegrafverket, så sker sådant derföre att detta är allmänt bekant, och “känd sak är så god som vittnad “.
Ett må jag dock nämna, att denna examen ingalunda är lindrigare för qvinnan än för mannen; och skall jag i sinom tid tillhandahålla vederbörande Utskott nödiga handlingar härom.
Med nöje har jag erfarit, att inom ett annat Riks-Stånd förslag blifvit väckt om inrättande af elementarläroverk för qvinnor, och, då jag hoppas framgång åt detta förslag, tror jag mig derpå kunna bygga en förhoppning om bifall jemväl till de förslag, som jag, på grund af förestående ofullständiga motiver, härmed vill framlägga.
N:o 314. 459 att Svensk qvinna, lika som man, må vara berättigad-blifva offentligen examinerad vid rikets universiteter, icke allenast uti fullständig studentexamen utan ock för erhållande af filosofie- och medicinedoktorsgraderna samt jemväl i de delar af rättsvetenskapen med dertill hörande ämnen, som berättiga till kansliexamen; att, inom post- och telegrafverken, qvinna må åtnjuta samma tur och befordringsrätt, som kommer männen till del; att “qvinna jemväl må vara berättigad att söka och vinna anställning vid Statens järnvägstrafik ; och att qvinna i öfriga för henne passande befattningar på den civila tjenstemannabanan förklaras berättigad till inträde, då hon visar sig dertill ega erforderliga kunskaper och skicklighet; samt att .Rikets Ständer i underdånighet anmäla sitt beslut härom för Kongl. Maj:t.
Stockholm den 15 November 1865. G. J Svensen, från Calmar län. ]%:o 814 Af Gustaf Jonsson från Calmar län, om inskränkning i rättigheten att pä landet försälja bränvin i minut.
Enär den från skatt befriade femtonkannorsförsäljningen af bränvin oftast blifvit missbrukad genom att den så kallade “salningen“, hvilken synes blifva en allt mera utvidgad industri, som framkallar missnöje och bekymmer hos en stor del af landets ordningsälskande medborgare, dermed varit förenad; torde det nu för lagstiftarne vara angeläget tillse, att någon åtgärd blifver vidtagen för att förekomma detta så mycket öfverklagade oskick.
Omöjligt är det nu för en kommun att kunna inom sig ordna bränvinsförsäljningen på ett genom god ordning ändamålsenligt sätt, så länge det privilegiet qvarstår, att såsom minimum får försäljas femton kannor, då man tager i betraktande, hurusom den förutnämnda salningen praktiseras.
Vanligen är den person, som bedrifver bränvinshandel af 15 kannor och derjemte äfven salningen, betänkt på att skaffa sig ett sådant biträde, som är mindre välfrejdadt eller åtminstone har afskudda! sig hederskänslan.
Han skall, enligt öfverenskommelse, 460 Motioner i Bomle-Ståndet 1865.
N:o 315. emot en viss procent af vinsten realisera affären med salningen, och, sedan han först samlat kunderna, tar han ut de 15 kannorna ifrån säljaren och transporterar det insatta bränvinskärlet på annat ställe, der köparne sjelfva få taga hvar sin andel.
Dessa salningar kunna försiggå flera gånger om dagen, der ett större tillopp af ar betsfolk finnas, såsom vid köpingar och skeppsvarf.
Att författningar på ett sådant sätt öfverträdas och illuderas måste alltid hafva demoraliserande följder, sorn förr eller sednare blifva vådliga för samhällena.
Af hvad jag nu i korthet anfört, och med fästadt afseende derpå, att en hel sockens röstegande befolkning icke eger rätt att förhindra en sådan bränvinshandtering, som är dem till men, får jag vördsamt föreslå: att bränvinsförsäljning under 30 kannor icke må varda tillåten på annat sätt å landet, än att rättighet dertill skall sökas hos vederbörande kom munalstyrelse, såsom för idkande af minutering och utskänkning stadgadt är.
Gust. Jonsson, från Calmar län.
\.0 $15* Af Antiers Wilhelm Uhr från Nerikes län, om rättighet för Norrmän och Danskar att lika med Svenska medborgare här i riket idka, handel, handtverk eller annat näringsyrke.
Omisskänneligt är, att tidsandans sträfvande går dex-på ut att i alla rigtninningar nedbryta de skrankor, som förgångna tider upprest såsom skiljemurar mellan menniskorna, ej blott dem, som skiljt och till en del ännu skilja skrän, klasser, korporationer, stånd och så vidare inom samma nation, utan ock dem, som söndrat det ena folket från det andra.
Man lär sig mer och mer att glömma de fördomar, som ställde det ena intresset fiendtligt mot det andra, den ena rättigheten i strid med den andra, som således förnekade all harmoni, allt organiskt sammanhang inom samhällslifvet; och man ser nu i allas lika rätt, fria täflan och i den vexelundervisning denna täflan innebär, de säkraste hjelpmedlen för främjande af de enskilda intressen Motioner i Bonde-Ståndet 1865.
461 eom rätt förstådda och ej genom en kortsynt lagstiftning tvungna till kamp med hvarandra — i sjelfva verket harmoniera såväl sins emellan som med det allmänna.
Naturligt är, att i förhållandet mellan särskilda nationer denna allmänna tendens närmast gör sig gällande mellan beslägtade och nabofolk, i det att såväl den nationela frändskapen aflägsnar möjliga farhågor för missbruk af rättigheter, som utsträckas till annat lands undersåter, som ock grannskapet med deraf följande lifligare samqväm gör de hindrande skrankorna mera känbara.
Om nu redan från nyttans, det egna intressets, de ekonomiska principernas synpunkt, denna humana tendens förordas; om man redan i följd af rent affärsmässiga grundsatser vrkar tullhindrens upphäfvande, enhet eller största möjliga likhet i mynt, mått och vigt, likställighet i näringsrätt och så vidare för medlemmar af beslägtade och nabofolk; så kan vissheten om rigtigheten af en sådan grundsats, om det sunda och kloka i denna tendens blott ytterligare stärkas deraf, att statsskälen, de politiska intressena peka åt samma håll, i det de fordra, att beslägtade nationer mer och mer sluta sig tillhopa, att de vexa samman till ett kött och blod, och i denna sammanslutning söka den styrka, de isolerade sakna.
Allt sorn kan medverka dertill, att lära svenskar, norrmän och danskar att betrakta hvarandra såsom ett folk, de trenne länderna såsom ett gemensamt fädernesland, hvarandras välgång såsom sin egen, är från det politiska intressets synpunkt värdt att främjas, emedan derur skall uppspira den kraft, som i farans stund vet att försvara det gemensamma hemmet.
Flera omständigheter synas göra den närvarande tidpunkten särdeles lämplig för återupptagande af den fråga om full likställighet mellan svenske, norske och danske medborgare med hänsyn till rätten att “idka handel, handtverk eller annat yrke och således jemväl i sjötjenst antag as som i sjelfva verket varit endast en fråga om tid, alltsedan denna likställighet yrkades såsom ett högst angeläget önskningsmål af det år 1863 i Göteborg samlade första skandinaviska nationalekonomiska mötet — en fråga, som ej kan falla, sedan denna (lysande) kongress af framstående representanter för de tre folkens såväl praktiska som vetenskapliga intelligens, lade vigten af sin enhälliga mening i vågskålen till förmån för detta och andra betydelsefulla materiela närmanden mellan Nordens trenne riken.
De förhållanden, hvilka, såsom vi nyss antydde, anvisa det närvarande ögonblicket såsom särdeles egnadt till frågans förnyade behandling och — såsom vi hoppas — lyckliga lösning, äro hufvudsakligen trenne.
Dels har det genom nyligen inträffade händelser blifvit uppenbart och påtagligt, att folkstämningen, den allmänna meningen bland de tre folken i allmänhet och särskildt inom deras industriidkande klasser, är ense om att betrakta de nordiska länderna såsom i industrielt hänseende utgörande ett, med alla skiljaktigheter, dock väsendtligen likartadt helt, hvars trenne delar förfullständiga hvarandra och med hvarandra ega flera föreningsband och gemensamma intressen, än någon af dem med något annat land, och hvilka derföre böra med enig kraft äfven på detta område häfda, utveckla och inför utlandet representera den nordiska kulturen.
Bevis härpå är det allmänna och lifliga deltagande, hvarmed den nästa sommar tillämnade skandinaviska industriutställningen i Stockholm blifvit omfattad, och särdeles den beslutsamma ifver, hvarmed danskarne skyndat att undanrödja de hinder, som reste sig mot deras deltagande i nämnda utställning.
Här ligger ett otvetydigt vittnesbörd, att den nationalekonomiska kongressen i Göteborg ej ilade folkmedvetandet i förväg, utan just hade dess trygga grund att stödja sig på, då den genom sin femtonde resolution uttalade den grundsatsen, att på näringslifvets område svenskar, norrmän och danskar borde blifva i alla rikena lika berättigade, att på detta det nordiska .1folioner i Bonde-Ståndet 1866.
N:o 315. civilisationsarbetets odlingsfält ej borde finnas några gränser, som splittrade i tre delar det gemensamma fäderneslandet.
Dels och för det andra eger man anledning att med full visshet påräkna från danska regeringens sida ett obetingadt bifall till ett förslag, som afser att ställa de tre ländernas innebyggare på lika fot med hänsyn till rätten att i hvart och ett af rikena idka handel eller annat näringsyrke.
Genom en från härvarande danske minister den 6 September 1861 till utrikesministern aflåten skrifvelse, framställde danska regeringen förslag om beviljande åt danske undersåter af samma rätt till handel» idkande i Sverige, som svenske undersåter ega.
Sedan denna skrifvelse remitterats såväl till Civildepartementet, hvilket deröfver infordrade Kommers-kollegii utlåtande, som ock till norska
Departementet för det inre, blef hvad dessa myndigheter i ämnet yttrat taget i öfvervägande vid den anmälan inför Kongl.
Maj:t,, som ligger till grund för den under den 18 Juni 1864 utfärdade Förordning angående utvidgad näringsfrihet, hvilkens bestämmelser, §§ 25—31, för utländningar medgifva i vissa hänseenden större rättigheter, än förut dem tillkommo.
Den 31 Augusti samma år uppdrogs åt svensk—norske ministern i Köpenhamn, att dels meddela danska regeringen de lättade utvägar till handelns och andra näringsyrkens utöfvande inom Sverige, som härigenom blifvit utländningar beredde, dels göra framställning derom, att svenske undersåter måtte i Danmark erhålla enahanda fördelar, som numera i Sverige tillkomma danske undersåter.
Till svar å 'denna framställning aflät danske ministern i Stockholm den 24 November samma år en skrifvelse af innehåll, att — då i Förordningen af den 18 Juni 1864 vore stadgadt, att utländning, för att kunna idka handel i Sverige, måste dertill förvärfva särskildt tillstånd, äfvensom ställa borgen för utskylder till Staten och kommunen under tre år, hvaremot i Danmark, enligt Lov om Haandvcerks og Fabriksdrift samt Handel og Bevairtning af den 29 December 1857 § 2, N:o 4, mom. 1, rätt att idka handel tillkommer hvarje utländning, som bevisar, att han i fem år vistats i landet och har oklandrad frejd — danska regeringen ansåge, att nuvarande danska lagstiftning erbjuder för svenskar åtminstone lika stor fördel, som den nya svenska lagstiftningen medgifver utländningar, så mycket mer som det berodde af danska regeringen att på derom gjord ansökan bevilja dispens från vilkoret af fem års vistelse inom landet, hvilken dispens nästan aldrig nekats svenske och norske undersåter.
Derjemte meddelade danske ministern, enligt bemyndigande af sin regering, att hon, om svenska regeringen funne för godt att bevilja danske undersåter i Sverige samma rätt att idka handel, som är infödingarne medgifven, vore beredvillig i detta hänseende sätta svenske undersåter i Danmark på samma fot med danske undersåter.
Vid anmälan af denna framställning den 9 December förlidet år, fann Kongl. Maj:t densamma ej för närvarande böra till någon åtgärd föranleda.
Af ofvanstående framgår således danska regeringens beredvillighet att medverka till införande af lika näringsrätt för svenskar, norrmän och danskar inom hvart och ett af de tre länderna.
Det hufvudskål, som föranledt svenska regerin gens afslag, var enligt uppgift i officiela bladet för den 20 sistlidne Januari hemtadt af den omständigheten, att genom bifall till danska regeringens förslag företräde skulle tillerkännas danske undersåter framför norrmän.
Häri ligger dock ej något skäl mot frågans återupptagande i närvarande tidpunkt.
Ty slutligen och för det tredje utvisar § 31 af Förordningen af den 18 Juni 1864, att Kongl. Maj:t har för afsigt att “särskildt stadga om och i hvad män norsk man eller qvinna må tillerkännas vidsträcktare rätt1' än förordningen medgifver utländska undersåter i allmänhet.
1 sammanhang med denna frågas afgö - Motioner i Bonde-Ståndet 1865.
463 rande torde sålunda den åsyftade likställigheten mellan alla tre ländernas innebyggare med hänsyn till näringsrått lämpligast lösas.