Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
En vid Underrätt framställd myndighets-ansökan kunde lätteligen komma att vandra genom alla * Lag-Utskottets Betänkande, K:o 71. instanser; och följden deraf vore för den sökande blott'ökade kostnader oell tidsutdrägt.
Häri liar således
Utskottet ett ytterligare stöd för sitt vördsamma tillstyrkande, att Herr Wetterbergs och Jöns Jönssons ifrågavarande motioner ej måtte bifallas.
S T O C K HOL 31, w. f. »alma», j848, Lag-Utskottets Betänkande j IV.o 72. f N:o 72.
Ank. till Exp. Utsk. den 18 Sept., kl. I e. m.
Betänkande, i anledning af väckt motion om minskning i antalet af målj som böra Hofrätts pröfning underställas.
J- ill La^-utskottets behandling har blifvit öfverlemnad en af Riksdagsfullmäktigen A. J■ Sandstedt från Jonköpings län väckt motion, åsyftande inskränkning i antalet af de brottmål, sorn böra blofrättens pröfning underställas.
Klagan skulle nemligen icke sällan förspörjas öfver dröjsmål, hos Hofrätterna med handläggningen af der förekommande rättegångsärender; och då orsaken härtill icke skäligen kunde sökas i någon annan omständighet än ärendernas mängd i förening med arbetssättets vidlyftighet, har motionären ansett att inskränkning i antalet af underställningsmål skulle kunna bereda minskning i Ilofrätternas göromål och derigenom underlätta möjligheten för andra ärenders skyndsammare behandling.
Antagande härvid att åklagaremakten tillbörligen iakltoge det allmännas rätt, har motionären föreslagit att, med ändring al 5 § i Rättegångsbalkens 25:te kap., förklaras måtte det Underrätts utslag i mål angående gäckeri med gudstjeusten eller Guds ord, vidskepelse, hugg och slag å stjuf- och svärlöräldrar, så ock cqvädingsord emot dem, lägersmål i vissa förbjudna leder, äfvensom edsörebrott, måtte, när den tilltalade ej sakfälleSj ej vidare behöfva underställas Hofrätts pröfning.
Detta förslag kan likväl Utskottet icke understödja.
Visserligen kan det sättas i fråga, huruvida utslag i brottmål i allmänhet böra underställas Hofrätt, då den anklagade blifvit frikänd; men att i partiella delar förändra gällande föreskrifter härutinnan, skulle endast slöra enheten och sammanhanget i lagstiftningen.
Så länge öfriga brottmål, hvilkas underställning är påbjuden, måste underställas antingen Underrätten sa k fä 111 eller befriat den tilltalade, torde det undantag från principen, som motionären föreslagit, således ej heller vara lämpligt.
Dessutom må erinras, att nu ifrågavarande mål äro så få och till större delen så sällsynta, att föreslagna förändringen ej synnerligen skulle leda till det af motionären åsyftade mål, eller minskning i Hofrälternas göromål.
I följd häraf lillstyrkes vördsamligen, att omförmälta förslag måtte lemnäs utan afseende.
Prot. i84l och 18f8> 7 Sami. 1 /ifel. 27 Höft. 1 Lag-Utskottets Blänkande, IV:o 73.
N:o 73. \nk. till Exp. Utsk. den 18 Sept., kl 1 e. ro. Betänkande, i anledning af vackt motion om bestämmandet af viss tid , inom hvilken klander må anföras emot syn, som af enskild person hålles med dess landtbo.
Uli et t till Lag-u'skottet remitteradt memorial, har Riksdagsfullmäktige!!
Johan Pehrsson från Upsala län anmärkt, hurusom flera olägenheter uppkomBO dera! att någon viss tid icke vore i lagen utsatt, inom hvilken klander bör anföras emot busesyner, som af enskilde personer hållas med deras landtboer.
I händelse nemligen utmätning begärdes hos Konungens befallningshafvande, på grund af ett öfver dylik syn upprättadt instrument, och anmärkning deremot gjordes, förklarade exsekutor alltid niå let tvisligt och hänvisade sökanden att vid domstolen fullfölja sitt fordringsanspråk.
Men då, under fortgången af den tvist, sorn såmedelst uppkom, betydliga förändringar kunde inträffa med den synade egendomen och det sålunda i de liesia fall blefve omöjligt att, derest ytterligare besigtning ansågs nödig, tillförlitligen utröna egendomens beskaffenhet vid sy nett I i fä 1 le t eller då densamma afträddes, har motionären föreslagit det måtte genom en författning varda sadgadt: att derest, efter det emellan jordegare eller innehafvare å enaj samt dess landtbo å den andra sidan, syn hållits af minst tvenne ojäfvige män, utan att någondera af parterna, genom till domstolen uttagen stämning å vederparten inom Irenne månader från synedagen eller, i händelse någon af parterna, sorn, ehuru om förrättningen bevisligen underrättad, utan uppgifvet laga förfall från förrättningen utebli/vit, icke inom frenne månader f t ån den dag han af förrättningsinstrumentet et hållit del, samma förrättning klandrat, syne förrättningen skall emellan parterna lända till efterrättelse, så att exsekutor efter förloppet af nämnde tid md ega att, på grund deraf, meddela utmätning lika sorn på hvarje annat laga kraftvunnet utslag.
Utskottet, sorn tagit hvad sålunda blifvit föreslaget i öfvervägande, finner, lika med motionär en, en föreskrift i om förmälda syftning var a af behofvet påkallad.
Uti Byggningbalkens 27 kap., hvilket u stakar iandlboers skyldigheter i afseende på hemmans underhåll och häfd, och derjemte löreskrifver hurusom husesyn bör förrättas vid landtbos så väl till- som afträde, stadgas att Häradsrätten skall pröfva dylika syner, derest vederbörande ej dermed äio nöjde, men all bestämmelse saknas deremot örn liden, hvarinom dylikt miss - Lag-I) Iskottets Betänkande, N.o ^3. 3 nöje bör fullföljas.
En bestämmelse derom skulle dock leda till ordning och säkerhet emellan jordegare och landtboer.
I synnerhet torde sådant vara af vigt i afseende på tillträdes-husesyn.
Denna förrättning skall nemligen, enligt 7 § i åberopade kapitel, utgöra ett grunddokument vid bestämmandet af landlboers ansvarighet vid afträdande!; och det är derföre af vigt att lagen ej allenast angifver, då en dylik handling varder gällande, utan ock anvisar den, hvars rätt och skyldighet deraf kommer att bero, alt deri söka den rättelse, hvartill han kan anse sig befogad.
Men deremot anser Utskottet ej skäl afvika från den i omförmälta kapitel utläckt» grundsats, att ifiågaställda synefönättningar skola, for att såsom behöriga anses, förrättas af två nämndemän.
Denna grundsats, som redan i 1681 års husesyns-ordning antyddes, uttalas uttryckligen i 1 och 8 §§ af berörde kap.
Då lagen tillägger en förrättning den giltighet, som nu är i ftåga, är ock nödigt, att den bestämmer af hvilka den må förrättas.
Förrättningen ikläder sig föist dymedelst egenskapen af en offentlig handling, den der inför lag eger vistord.
På grund häraf tillslyrkes vördsamligen det måtte Rikets Ständer besluta utfärdande af en författning, så lydande:
Då, med anledning af 27 kap.
Byggningabalken, till- eller afträdes-husesyn blifvit emellan enskild jordegare och landtbo, af tvä nämndemän i behörig ordning förrättad, åligge den, som med förrättningen är missnöjd , att inom tre månader, sedan han af syneförrättningen erhållit del, stämma vederparten till Rätten in.
Försummas det; vare synen gällande; dock skall i syneinstrumentet tydlig hänvisning lemnäs om hvad den missnöjde sålunda har att iakttaga för klandertalans anställande.
Stockholm den 16 September 1848. 4 Lag-Utskottets Betänkande, N:0 74* N:o 74.
Ank. till Exp. Utsk. den 18 Sept., kl. 1 e. m.
Betänkande, i anledning af väckt motion om förklaring af 3:dje morn. i Kongl, kungörelsen den 18 December i8u3.
TJti ett hos Höglofl.
Ridderskapet och Adeln ingifvet, till Lag-utskottet remitteradt memorial har Herr Gethe, S.
P. anfört, hurusom olika meningar äro bland domare rådande derom, huruvida ofvannämnde morn., hvilket innehåller, ’'att den sorn för olika brott vid liera domstolar undergått ransakning, skall dömas af den Rätt, der han sist lagföres/’ jemväl eger tillämpning i det fall att någon person, jemte det han begått förbrytelse, hörande till allmän domstol, blifvit ställd under tilltal för brott, som bör af Krigsdomstol upptagas.
En sådan vidsträcktare tillämpning syntes emellertid öfverensstämmande med författningens mening; och sorn densamma jemväl skulle förekomma de flera olägenheter, som från en motsatt tolkning härflyta, har Herr Gethe yrkat, att en förklaring i sådan syftning måtte varda utfärdad.
I anledning häraf får Utskottet anmärka, alt sedan dels uti 10 kap. 21 § Rättegångsbalken är vordet stadgadt, att om någon å flera ställen gjort enahanda missgerning, domaren bör å hvarje ort ransaka och pröfva om han till gerningen saker är, men den RäLt, der han sist lagföres, öfver alltsammans döma, samt att om någon föröfvat flera slags missgerningar å särskilda orter, som svåra äro eller å lif gå, angående hvartdera skall ransakas, der d< t skett, och dom sedan öfver den brottslige gå, der det timat som gröfst är; dels ock genom 16 § af 14 kap. uti Kongl, krigsartiklarne den 31 Mars 1796 blifvit föreskrifvet, att om rymmare under rymningstiden gjort annat brott, derom borde ransakas, der gerningen skett, och domaren pröfva, om den anklagade dertill vore saker, men Krigsrätten vid det regemente eller den korps, derifrån rymningen skett, för alltsammans döma; hvaremot om rymmarens brott ginge å lif, domaren skulle gifva sådant brfälhafvaren tillkänna, och naissgerningsmannen dömas och till straff befordras i den ort, hvarest det brott timat, som gröfst är; så och efter det man funnit nödigt att närmare stadga och jemka gränserna emellan de ordinär ie och krigs-domstolarnes domsrätt vid de tillfällen, då af en och samma person olika brott begås, som till hvardera af dessa domstolars pröfning höra, så att förhållandet härvid måtte instämma med föreskriften i 10 kap. 21 § Rättegångsbalken, att ett mindre brott L*$-UlskoUei4 Betänkandej N;o jj. 5 brott alltid bör åtfölja det gröfre till dea domstol, dit detta sistnämnda hörer, har Kongl. Maj:t, uti nådig skrifvelse den 19 December 1798, kungjord genom Kongl.
Krigshofrättens cirkulär den 29 i samma månad, förklara^ att Krigsartiklarnes stadgande att, om rymmare i landsorterna föröfvat brott, som å lif går, han bör varda dömd och till straff’ befordrad i den ort, hvarest det brott timat, som gröfst är, äfven må lämpas till sådana händelser, då det till ordinarie domar,ens ransakning och pröfning hörande brottet bör ofverdomaren hemställas, så att, sedan om den mindre militära förbrytelsen vid Krigsrätt är behörigen undersökt och Krigsrätten sjlt yttrande deruti afgifvit, det senare jemte det förra skall af ordinarie domaren i orten afdömas, oell utslaget derefter insändas till vederbörande Hofrätt, som sitt utlåtande öfver alltsammans meddelar och derom regementsbefälhafvarén underrättår; samt alt om åter så skulle hända, att ej mindre det till Krigsrätten än det till ordinarie domaren hörande brott innefattade ett underställningsmål, begge brotten, derest de äro lika, böra slutligen afdömas af Krigsunderrälten och KrigshofräUen, men eljest af den Underdomstol och den Hofrätt, inom hvars jurisdiktion de't timat som gröfst är, hvilket efter det å hvardera brottet i lag och Krigsartiklar utsatta straff kommer alt mätas.
Genom Kongl, kungörelsen den 18
December 1823 blef emellertid, med ändring af stadgandet i 10 kap. 21 § Rättegångsbalken, alt den, sorn till flera missgerningar å särskilda orter sig skyldig gjort, borde derför dömas der grofsta brottet timat, stadgadt: att den, som för olika brott vid flera domstolar undergått ransakning, må slutligen dömas af deri Rätt, der han sist lagföres, ulan afseende å brottens mer eller mindre grofva beskaffenhet.
Men enär i denna kungörelse blott talas om 21 § i Rättegångsbalkens 10 kap., hafva, på sätt motionären uppgifvit, olika åsigter gjort sig gällande derom, huruwida samma kungörelse jemväl eger tillämpning i det fall alt någon, jemte det han begått förbrytelse hörande till allmän domstol, blifvit ställd under tilltal för brott, som bör af Krigsdomstol upptagas.
Uti ett särskildt mål har likväl Kongl. M*j:t, medelst nådigt bref till Kongl.
Krigshofrättea den 16 Juni 1846 förkUrat, alt som 1823 års Kongl, kungörelse icke innehåller, att ändring derigenom blifvit gjord uti hvad genom 14 kap. 16 § Krigsarliklarna och Kongl, brefvet den 19
December 1798 är vordet påbjudet i afseende på behandlingen af brottmål, hvilka tillhöra dels allmän dels oek Krigsdomstols handläggning, följde deraf att någon tillämpning i sådant hänseende af omförmäld* kungörelse ej borde ega rum, ulan dervid förhållas på 6ält Krigsarliklarna och beiörde Kongl, bref förordna.
Prat. tSff och , 7 Sami. 1 A/d. 17 Hå/t. 2 t L*g-Utskotteti Betänkande, 19:o j4* Jfu ehuru denna författningens tydning är fullt öfverensstämmande med densammas ordalydelse; likväl, och då ostridigt är, att den särskida, ifiån dea allmänt antagna rättegångsordningen afvikande behandling, som således bör ega rum, derest en person begått förbrytelser, som höra till allmän och krigsdomstols upptagande, ej är af nödvändigheten påkallad, utan endast leder till kostnader och tidsutdrägt; då densamma stör den enhet och det sammanhang i lagskipningen, som man i allmänhet bör eftersträfva; och då enahanda förhållande, sorn föranledde lagstiftaren att år 1798 bringa krigslagarnes föreskrift i förevarande hänseende till öfverensstämmelse med allmänna lagen* bud, jemväl påkallar den ytterligare sammanjemkning, hvarom nu är fråga; får Utskottet vördsamiigen tillstyrka, det måtte Rikets Ständer besluta utfärdandet af en författning, hvarigenom, med ändring af 16 § i 14 kap Kongl krigsartiklarna den 3i Mars ijg8 och Kongl, brefvet den ig
December sammet år, förordnas, att stadgandet i 3:dje mom. af Kongl kungörelsen den 18 Becmber 189.8, att den, som för olika brott vid flera domstolar undergått ransakning må slutligen dömas af den Rätt, der han sist lagföres, utan afseende å brottens mer eller mindre grofva beskaffenhet, äfven skall tillämpas i det fall att en person, jemte det han begått förbrytelse hörande till allmän domstol, tillika blifvit ställd under tilltal för brott, sorn bör vid krigsdomstol upptagas.
Stockholm dea 16 S-piember.
STOCK.HO.LM, Egksteinska Boktryckeriet, 1848. Lag-Utskottets Betänkande, N:o y5. 1 N:o 75.
Ank. till Exp. Ulsk. den 19 Sept., kl. 12 »udd.
Betänkande, i anledning af väckta motioner om förändring i Konkurslagstiftningen, Uti särskilt* till Vällofl. Borgare-ståndet och Hederv.
Bonde-ståndet ingifna memorial, hafva Herrar Sundler, Agrell och Winge samt Riksdagsfullmäktige Petter Haraldsson från Elfsborgs län och Carl Nilsson från Östergöthland föreslagit dels förklaring, dels ock förändring af åtskilliga stadganden i konkurslagstiftningen; och får Utskottet öfver dessa förslag sig utlåta i den ordning, hvaruti ifrågaställde stadganden förekomma.
Under förmälan, att en del domstolar liilämpat 6 § af Konkurslagens Esta kap. på sä sätt, att borgenär, som velat tvinga gäldenär till konkurs, ansetts böra göra sitt påstående derom gällande genom lill Rät'en ställd ansökning, och ej medelst gäldenärens instämning, samt att, för ändamålets vinnande, det icke varit tillfyllest att förete bevis derom, att gäldenären saknat tillgång till godtgörande af borgenärens fordran, har Herr Sundler, enär en sådan tillämpning, enligt hans åsigt, vore stridande emot lagbudets anda och mening, yrkat att deröfver måtte meddelas den förklaring, ''att en gäldenär, sorn icke gitter uppgifva tillgång för domfäst skuld vid anstäldt ut/nätningsförsök, måtte anses skyldig att antingen ställa antaglig borgen för siri skuld eller afträda och uppgifva sina tillgångar och skulder, då någon af hans borgenärer, efter stämning i behörig ordning, det yrkar.”
Till begreppet konkurs hörer nemligen, att flere borgenärer samtidigt göra anspråk på en gäldenärs egendom, och i öfverensstämmelse dermed stadgar ifrågaställa § alt borgenär må tvinga gäldenär till konkurs, då den senares egendom, till någon del eller hel och hållen, är i fråga att utmätas för annan borgenärs fordran, så att anledning är att befara, det egendomen skall användas för en eller annan borgenär med andras uteslutande.
Att den omständighet, att gäldenär, vid anstäldt utmätningsförsök, saknat tillgång till gäldande af domfäst fordran, af domstolar ansetts icke innefatta tillräcklig anledning att bringa gäldenären till konkurs, har folj.ktligen varit öfverensstämmande med omförmälda lagstadgande och då en förklaring i den syftning, motionären påyrkat, således vore stridande emot samma stadgande, samt en förändring derBih. till R.
Prot 1847 och 1848, 7 Samt. 1 Afd. 2S Haft. 1 2 Lag-ZJ iskottets Betänkande, N;o ?5. af, i enlighet med motionärens förslag, deslomindre är af behofvet påkallad, som borgenären medelst begagnande af bysättningsrätten är i tillfälle alt förmå gäldenären göra konkurs och således sjelfmant uppgifva sina tillgångar eller, der han sådant underlåter, genom, gäldenärens hållande i bysättningshäckte i två månader, blir berättigad att, emot hans vilja, tvinga honom att egendomen i konkurs afträda, får Utskottet tillstyrka, det måtte Herr Sundlers ifrågavarande motion lemnäs utan afseende.
Uti konkurslagens 30:de §, sådan den lyder i Kongl, kungörelsen den 9 Maj 1835, stadgas bland annat: ”Har, för någon borgenärs fordran, lös egendom blifvit i laga ordning i mät tagen och satt i allmänt förvar eller under utmälningsmäns försegling; njute ock han rätt till betalning utur den utmätta egendomen, ändå att den ej före konkursens början hunnit försäljas eller ur gäldenärens bo uttagas.”
Nu emedan å landet icke funnos allmänna förvaringsrum för emottagande af i mät tagna boskapskreatur, hvaraf följde att dylika kreatur vanligen fingo qvarblifva i gäldenärens vård intilldess de hunnit att försäljas, samt det ej heller skulle vara möjligt att ”påtrycka kreaturen något insegel,’8 har Carl Nilsson yrkat, det förklaras måtte "att, der boskapskreatur blifvit i mät tagna innan gäldenär gjort konkurs, borgenären må derutur njuta betalning med förmånsrätt, såvida egendomen blifvit satt i tredje mans värd’"
Behofvet af denna förklaring kan emellertid Utskottet icke inse.
Gruuden till den förmånsrätt, som i föreriämnda stadgande blifvit tillagd borgenär i utmätt lösegendom, är den att egendomen betraktas såsom vore den till borgenären öfverlemnad sedan den lagils ur gäldenärens vård.
Så snart sådant genom utmätningsmannen skett, inträder ock förmånsrätten.
Denna mening är klart uttryckt uti omförmälda stadgande; och derföre föreslår Utskottet med vördnad, att Carl Nilssons motion jemväl måtte lemnäs utan afseende.
Vidare har blifvit yrkadt af Herr Sundler, alt den, som gör konkurs och icke kan uppgifva tillgångar eller bevisliga förluster, motsvarande sin skuld, måtte anses såsom vårdslös gäldenär och således ådömas ansvar efter 42 § Konkurslagen; samt af Petter Haraldsson, att berörda § Lag-Ulskoltets Felänkande, N.o yS. 3 mätte tillökas med ett sä lydande stadgande:
"Den gäldenär, hvars obestånd, enligt förda böcker eller ingifven bouppteckning , tillkommit genom ingångna borgensförbindelser eller öfverdrifva utborgningar af handelsvaror eller misslyckade spekulationer, bör ädömas det straff, som för andra uti berörde § omnämnda fall är bestämdt, samt i förhållande till gäldenärens mer eller mindre vårdslöshet och bristande eftertanka, så vida icke gäldenären är död och alltså utom lagens område kommen Intetdera af dessa förslag anser Utskottet sig kunna understödja.
Om man jemför de förhållanden motionären uppgifvit med dem, som i 42 § Konkurslagen beläggas med ansvar, inser man snart att de förra ej kunna hänföras under samma kategori, som de senare.
Dessa förutsätta nemligen ahtingen uppsåtliga handlingar till borgenärers förfång eller uppenbart åsidosättande af föreskrifter, hvilkas iakttagande blifvit påbjudet för borgenärers betryggande; hvaremot dc omständigheter, hvilka motionärerne anse böra bestraffas lika med de nyssnämnda, kunna inträffa utan att gäldenären bar felaktigt förfarit.
Om någon lättsinnigt ingår borgensförbindelser för sådane personer, hvilkas oförmögenhet han känner, eller utborgar varor till dem, af hvilka bäti vet sig ej kunna erhålla betalning, eller ingår i handelsspekulationer, om hvilkas lyckliga utgång ej är ringaste vån; så kan icke nekas att han är straffvärd, i händelse hans borgenärer komma att deraf lida.
För dessa åtgärder, som äro att hänföra till uppenbar vanvård och slöseri, upptages ock, redan straff uti omförmälta lagbud.
Men om någon ingår borgen för den, hvars vederhäftighet och redlighet han ej har anledning misstänka, eller lemnar kredit åt den, som ej är känd såsom en bedragare, eller misslyckas i en spekulation, som kunnat slå väl ut; så synes han, om än dessa handlingar föra honom på obestånd, ej derigenom hafva gjort sig skyldig till ansvar.
En lag i sådan syftning skulle nära nog innefatta ett förbud att ingå borgensförbindelser, eller sälja på kredit eller företaga handelsspekulationer; och vidare skäl torde ej behöfvas för Utskottets vördsamma tillstyrkande att ifrågavarande förslag måtte lemnäs utan afseende.
Då det syntes obilligt att arfvingar, för hvilka en skyldemans död varit obekant, skola ansvara för dennes skulder i den händelse de försummat att i rätter tid hålla bouppteckning eller söka urarfvaförmån, men stadganderna i 127, 128 och 129 §§ Konkurslagen likväl föranleda en sådan ansvarighet, har Herr Winge föreslagit, att berörda stadganden endast må tillämpas i afseende på efterlefvande maka samt de arfvingar, hvilka äro i boet eller vid den aflidnes dödstimma innehaft hans qvarlåtenskap eller derefter tagit den eller något deraf i besittning. 4 Lag-Utskottets Betänkande J: N.-o 70.
Om man jemför åberopade stadganden i Konkurslagen med ej allenast Öfriga deri, beträffande urarfvagörelse, rueddelade föreskrifter, än ock bestämmeU serna i 9 och 10 k-p.
Ärfdabalken, finner man att försummad bouppteckning eller urarfvagörelse aldrig kan falla den elter de arfvingar till last, sorn varit okunnige om en skyldemans död.
Tvärtom uttalas uttryckligen i sistnämnde lagrum den grundsats, att skyldigheten att hålla bouppteckning endast åligger dem, som vid dödsfallet "hafva egendomen om händer,” samt att. ansvarigheten för den afiidnes gäld ej må drabba andra än arfvingar, hvilka sätta sig i besittning af hans qvarlåtenskap;, och ehuru formaliteterna, för vinnande af befrielse från berörde ansvarighet blifvit närmare bestämda i Konkurslagen, har likväl icke grundsatsen deri blifvit frånträdd, Ben har blott erhållit en närmare utveckling, nödig för betryggande af borgenärers rätt,, Något misstag om lagstiftningens anda och mening i förevarande hänseende bör icke helier uppstå.
Sådant kunde deremot lätteligen inträffa, derest man införde ett stadgande af den lydelse, sorn det af motionären föreslagna; och på denna grund får Utskottet vördsamt afstyrka antagandet af ifrågavarande förslag.
Slutligen har Herr Agrell yrkat att den i Kongl, förordningen den 22 Oktober 1818 föreskrifna borgenärsed, såsom till sitt innehåll oredig, invecklad samt allt för vidlyftig, måtte förenklas;, med hemställan om icke densamma bör inläggas i Koukurslagens 75 §', den der föreskrifver att fordringar,soia i konkursmål bevakas, skola med ed fästas, U skottet, som tagit denna fråga i öfvervägande, finner äfven att ifrågavarande ed är alltför invecklad och vidlyftig.
Borgenärseden bör, likasom eder i allmänhet, vara enkel, tydlig och lättfattlig samt ej innehålla mera, än som fordras för dess ändamål, som är att vinna öfvertygelse derom, att borgenärens anmälda fordringsanspråk ej är falskt och oriktigt elier på underslef och olagliga åtgärder grundadt.
Således synes det vara öfveiflödigt att borgenär försäkrar det gäldenär fått tillgodonjuta de af honom qvitterade bevillningsafdrag samt att han ej beräknat eller i fordringen inbegripit mer än laglig ränta, enär borgenären ej kan, derest qvittenset å bevillningsafdraget vore falskt eller högre än laglig ränta blifvit beräknad , betyga att hans bevakade fordran är riktig och roed uppgiften enlig.
Dessutom förekomma fall då hvarken bevillningsafdrag bör ega rum eller ränta beräknas; och likväl är det nu ålagdt alla borgenärer att afgifva föreuämnda försäkran. Lag-Utsholtets Betänkande, N;o 76.
Drt lärer ej heller vara möjligt att förutse och i ett allmänt edsformulär upptaga alla de fall, som kunna föranleda tillägg eller ändringar i formuläret.