Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Reservation af Hr Frih erie Stjernstedt: ”Den af Rikets Ständer vid sistförflutne
Riksdag uti förevarande ämne gjorde underdåniga hemställan blef af Kongl. Maj:l afslagen, i anseende till de missbruk, som vore att befara, om handskrif ne Invisnisningar, af löpande egenskap, flngo utgifvas på mindre summa än 100 Riksdaler Banco; och då, enligt mitt omdöme, giltigheten af det skäl, Kongl.
Majit anfört emot bifall till förslaget ej kan jafvas, får jag för min del, med reservation emot Utskottets Betänkande, afstyrka bifall å Herr Hjertås ifrågavarande motion.”
Uti denna reservation hafva Herr Grefve Mörner, Herr von Böök och Herr Doctor Elmgren instämt. *2 Lag-TJiskotlets Betänkande, N\o 129.
Ank. lill Exp LJtsk. den 19 Sept., kl. 12 midd.
Betänkande, i anledning af väckt motion om förhöjning af den i lagen stadgade mansbot.
Tili en hos Hedervärda Bonde-Ståndet väckt och lill Lag-Utskottet remitterad motion, har Riksdags-fullmägligen J. J. Zetterberg från Stockholms Län, med anledning deraf, att Lag-Utskottet, i Betänkandet N:o 40, föreslagit förhöjning af de i 34 Gap.
Missgernings-Balken stadgade straff för såramål med vilja, samt då deraf följde, att ansvaret i 38 Cap. samma Balk för såramål af våda äfven skulle ökas, yrkat att, för vinnande af nödig öfverensstämmelse emelian lagens serskilda delar, beloppet af den i lagen stadgadt? mansbofeen äfven måtte förhöjas; för hvilken hemställan motionären ansåg sig desto heldre ega skäl, som Bonde-Ståndet, då beslut om ålerramiss af nämnde Betänkande fattades, yttrat den åsigt, att straffet för såra-mål med vilja oell således äfven för såramål af våda bord# siärpas utöfver hvad Utskottet föreslagit.
Utskottet har tagit denna framställning i öfvervägande; men då emellan de förbrytelser, hvarför lagen stadgar hel eller half mansbot, såsom dråp af vållande, utan uppsåt att dräpa, ro. fl., samt den i 34 Cap. Missger ni ngs-Balkan oro förmå
Ida personliga misshandel, något sådant sammanhang, i afseende på brottens art, ej eger rum, alt den i Betänkandet N:o 46 å sistnämnde misshandel föreslagna urbota bestraffning, i stället för såramålsböler, ovilkorligen skulle fordra förhöjning at mansboten; samt dessutom skälen för motionärens yrkande
Lill en del förfallit, enär någpn ytterligare skärpning af straffen i 34 Cap. Missgernings-Balken, än den jjyssnämda, af Utskottet tillstyrkta, sedermera icke blifvit af Utskottet föreslagen eller af Rikets Sländer besluLad; så anser Utskottet sig böra hemställa, att ifrågavarande motion icke må till någon åtgärd föranleda.
N:o Lag-Utskottets Betänkande, N:o 130, 33 N:o 130.
Aal;, lill Exp. Utsi;, d. 19 Sept., El. 12 midd.
Betänkande, i anledning af väckt motion om utfärdande af taxa för rättegångskostnad, m. m.
Under förklarande, alt rättegångar i senare tider betydligt tilltagit, oell att orsaken derLili egentligen skall vara den, att den vinnande parten sällan eller aldrig tilldömes full ersättning för sina liafda rättegångskostnader, med kännedom om hvilket förhållande personer, som ej ville göra rätt för sig, aktade föga att blifva utsatte för lagsökningar och rättegångar, har Riksdags-fullmägtigen P. Sundström från Wester-Norrland, uti en till Hedervärda Bonde-Ståndet ingifven motion, yrkat: i:o att en taxa måtte utfärdas, som bestämmer ej mindre den ersättning, en vinnande part bör tillerkännas för tidspillan, skjuts och dagtractamenle, ehvad lian sjelf eller genom ombud vid lägre eller högre domstolar, executions-verk eller andra myndigheter sin sak utfört, än äfven hvad ett vittne, vare sig i enskilda eller allmänna mål, bör tillkomma; för utarbetande af hvilken taxa, en Comité borde nedsättas; och 2:0 alt en tappande part, som icke haft skäl till rättegång, måtte serskildt fällas till böter för ”onödig träta”, allt elter sakens större eller mindre vigt, hvilka böter skulle tillfalla häradets eller stadens fattige, eller användas lill annat nyttigt ändamål.
Lag-Utskottet, till hvars behandling denna motion blifvit öfverlemnad, hav tagit densamma i öfvervägande; men då det ligger i sakens natur, att beloppet af den kostnad, för hvilken en part eller ett vittne må ega rätt till ersättning, beror på serskilde omständigheter i hvarje mål, hvarföre ock lagen i 21 Cap. i § Rältegångs-Balken stadgat, att hvar, som i rättegång vill fordra betalning för kostnad och skada, skall derå ingifva förteckning; då följagtligen någon taxa ej skulle kunna uppgöras, som egde allmän tillämplighet; och då, beträffande senare delen af motionen, ansvar för rältegångs-missbruk redan finnes uti 29 Cap. nämnde Balk bestämdt, samt några nya föreskrifter i detta afseende, på sätt motionären yrkat, ej lära vara af nöden; så hemställer Utskottet vördsamt, att ifrågavarande motion måtte lemnäs utan afseende.
Slockholm den 18 September 1840.
Prot. 1840, 7 Sami. i d/d, 33 Haft. 5 34 Lag-Utskottets Betänkande, N\o 131.
Anis. till Exp. Utsk. d. 13 Sept., kl. 13 midd.
Betänkande, i anledning vackt motion om rättighet för den, sorn till försäljning emoltagit varor och derpå lemnat egaren förskott, att derför njuta, framför andra borgenärer, företräde till betalning ur samma varor.
Uti en lill Vällofl. Borgare-Ståndet ingifven och sedermera lill Lagutskottet remitterad motion, har Herr Olof Wijk yLlrat, att tvist ofta skall uppstå, huruvida den, som innehar varor, dem han till försäljning af egaren emottagit och på hvilka han till denne lemnat förskott, hör, i händelse egaren till borgenärerne afträder sin egendom, för förskottet njuta företrädesrätt till belalning ur samma varor.
Bristen på ett lagsladgande härutinnan inverkade, enligt motionärens tanka, högst menligt på allmänna crediten och rörelsen, till stöd hvarför motionären exempelvis anfört, att, om en jordegare för tillfället ej kan få sälja sin spanmål, men är i hellof af penningar, så har han, då någon allmän anstalt ej finnes, der spanmålen får belänas, ej annan utväg att vidtaga, än att öfverlemna den åt någon till försäljning, emot erhållande af förskott, intilldess försäljning kan ske; men den, som då lemnar förskottet, mäste mera afse säkerheten hos personen, än i varan, hvilket vållar, att en vederhäftig, fastän mindre känd, producent ofta har svårt att sådane förskott bekomma.
Då emedlertid både rättvisa och billighet syntes fordra, att, i dylika fall, varan utgör säkerhet för gjord försträckning, och olägenheten af domstolarnes olika förfarande uti mål af ifrågavarande beskaffenhet borde förekommas, hemställde motionären, att stadgas måtte sorn följer: ”Häfver någon förskjutit penningar eller dess värde på gods, som han antingen under händer häfver, eiler för hvilket lian innehafver skeppares eller formans qvitto, att varan till honom aflemna, njule han derför, så till capital, som ränta, och för alla å godset fallande omkostningar, förmons-rätt uti detsamma.”
Utskottet har tagit denna motion i öfvervägande; men då densamma åsyftar att för förskott, som någon lemnat på blifvande köpeskilling för vara, den han åtagit sig att för egarens räkning försälja, stadga i samma vara en tyst panträtt, hvilken dels, i händelse försträcknings-gifvaren häfver varan i händer, icke vore behöflig, enär honom står öppet alt, på sätt lag stadgar, låta varan lill sig, för förskottet, pantförskrifvas, i hvilket Lag-Utskoltels Betänkande, N\o 132.
35 fall förmonsrätt i densamma vinnes, dels, om varan icke kommit försträcknings-gifvaren tillhanda, skulle helt och hållet sakna stöd af de grunder, hvarpå panträtt i lös egendom i allmänhet hvilar, samt lemna varu-egare tillfälle alt af flere personer för samma vara förskott sig tillnarra, hvarigenom osäkerhet och förluster vållades; så finnér Utskottet sig icke kunna understödja motionen, utan hemställer vördsamt, alt densamma mätte lemnäs utan afseende.
Utsk. d 19 Sept., kl. 12 mi<3<L
Betänkande, i anledning aj väckt motion om ändring af prcescriptionstiden för klander ä fast egendom.
Ridderskapet och Adeln har till Lag-Utskottets handläggning remitterat ett af Herr Friherre Cederström, Anders, afgifvet memorial samt dervid fogadt serskildt anförande, hvaruti yttras, att det i ett lagbundet samhälle vore företrädesvis angeläget för lagstiftaren att befordra stadga och säkerhet, i fråga om besittning af fast egendom, emedan landels förkofran i flere hänseenden hufvudsakligen derpå berodde.
En köpare af fastighet kunde nemligen, så framt han ej vore saker i besittningen, icke till densammas förbättrande använda penningar eller eget arbete, enär han äfvenlyrade att förlora de förra och att hafva gjort det senare förgäfves eller åt en annan utan ersättning, hvaraf åter följde, att egendomen blefve illa häfdad.
Förklaringen den 14 Maj 1805, angående lagens rätta förstånd och tillämpning i mål, som röra klander å fast egendom, hade väl lagstiftaren sökt begränsa tiden för rättigheten alt dylikt klander anställa; men Författningen hade, efter motionärens tanka, det felet att snarare motverka, än befordra det åsyftade ändamålet, ty, innan samma Författning utkom, ansågs erhållen laga fasta vara ett så säkert bevis om laglig och oklanderlig egande-rätt, att ingen embetsmyndighet tilltrodde sig alt upphäfva en på denna grund bygd besittning; hvaremot Författningen, som helt och hållet borttagit all verkan af fastebref, de der numera endast gällde emot börds- och lösnings-anspråk, gåfve anledning 36 Lag-Utskottets Betänkande, N',o 132. dertill, alt en på god tro vunnen och med verklig besittning förenad åtkomst till fast egendom, oagtadt vunnen laga fasta, i nära 100 år skulle vara underkastad klander och egaren dertill under loppet af denna tidrymd sväfva i ovisshet, om ej tilläfventyrs någon okänd omständighet kunde yppas, eller någon obekant person uppträda, som slutligen skiljde honom från egendomen.
Motionären föreslog derföre, att följande moment af otnförmälde Förordning: ”anser Kongl. Maj:t, i följe häraf, all på god tro vunnen och med verklig besittning förenad åtkomst till jord å landet samt bus och tomt i staden, af sådan beskaffenhet, att derom emellan enskilde personer kunnat afhandlas, vare sig genom a rf, köp, pant, gåfva eller förlikning, derifrån egendom af fideicommiss-natur ej eller undantagen, hvilken icke blifvit i behörig ordning klandrad af den förmente egaren eller innehafvaren, som egendomen afhänd vore i hans lifstid, ej eller af hans arfvingar eller rätlsinnehafvare inom 20 år från hans dödsdag, är efter samma tids förlopp från allt vidare åtal fri; på hvilken grund jemväl allden rätt till fast egendom, som icke inom otnförmälde tid bevakas, sedermera icke eller kan vara gällande,” måtte förändras sålunda: ”Anser Kongl. — — — — — hvilken icke blifvit i behörig ordning klandrad af den förmente egaren elier innehafvaren, som egendomen afhänd vore eller af dess arfvingar inom 3o år från den dag, då otnförmälde egendom 3:dje gången blifvit inför rätter, domstol klander]ritt uppbuden, är efter samma tids förlopp — — — — — — — — — — — — — — vara gällande.”
Uppbud och fasta hafva icke, på sätt motionären förmenat, innefattat större skydd emot klander å besittning af fast egendom före, än efter utfärdandet af 1805 års Kongl.
Enligt lagens uttryckliga stadgande i 10 Cap. 1 § Jorda-Balken, skulle nemligen försäljning, bortbytande eller förpantning af fast egendom, som skett af annan, än rätter egare och utan dennes öppna bref och fullmagt dertill, vara ogildt, ändå att uppbud och fasta derå kommit; och rättigheten att söka återvinna fastighet, som på hvarjehanda sätt kommit ur rätte egarens hand, fanns icke i allmänhet, utan endast i några, af lagen bestämda fall till viss tid bunden.
Ändamålet med ifrågavarande Författning var deremot, såsom i densamma jemväl utredes, deh att förklara, att af hvad lagen stadgat uti nyss antydda bestämda fall följde, att en hvar, som ville klander å annans åtkomst tili Zag-Utskottets Betänkande, lV:o 132. 37 fast egendom anställa, skulle vara skyldig att inom natt oda år från deta tid, som i hvarje serskild händelse är vorden bestämd, eller, när sådan tid icke funnes utsatt, från den dag, anledningen till slikt klander yppades och han kom i tillfälle att sin rätt bevaka och lagligen utföra, detsamma genom uttagen stämning hos domaren fullfölja, vid äfventyr att anses hafva vidare talan derå försutit, dels ock att, enär tiden, hvarifrån desse fatalier rättligen borde räknas, icke alltid kunde med visshet utredas samt en viss gräns för klandertalans anställande i allmänhet borde utsättas, sä att icke, under blotta åberopaiadet af en äldre, ej lagligen afhänd, men icke eller laytljad, egande-rält, en egendom skulle kunna återfordras å hvad tid som helst och i hvars hand den funnes, stadga en allmän prseseriptionstid för klander å en på god tro vunnen och med verklig besittning förenad åtkomst af fast egendom, hvilken tid utstakades sålunda, att klanderrätten lemiaades öppen för förste egaren, ur hvars hand egendomen kommen vore, så länge han lefde, och för hans arfvingar i 20 år från hans dödsdag.
Emot denna preescription kan väl invändas, dels att tiden, hvarifrån den bör räknas, är i sådan målto obestämd, som deia beror på egarens längre eller kortare lifstid, dels alt häfden stundom ej kan blifva fullkomnad förr, än nära ett århundrade förflutit ifrån det annan maia egendomen åtkommit; men Utskottet är af den tanka, att lagstiftaren, för att icke åstadkomma oreda och osäkerhet i förut varande förhållanden, bör vara ytterst sparsam på ändringar af sådane lagstadganden, som inskränka tiden för gällandegörelse af egande-rälts-anspråk, samt alt, då någon olägenhet af den nu gällande prsescriptionsliden hitintills ej försports, frågan om och i hvad nion densamma bör förkortas, utgör ett ämne, med hvars pröfning kan anstå för närvarande och intilldess granskning företages af Lag-Comiteens förslag lill Civil-lag, som stadgar tjuguårig häfd, för hvilken tiden räknas från den dag, lagfart å fånget beviljats; och anser Utskottet sig derföre icke böra tillstyrka, att Herr Friherre Ceclerströms motion mä bifallas.
Reservation af Herr Friherre Cederström^ Anders, som åberopat sin i ämnet väckta motion. 38 Lag-Utshotlets Betcinkandej N\o 133, N:o 133.
Ani;, till Exp. Utsi;. J. 19 Sept,, kl. 12 mijel.
Betänkande, i anledning af väckt fråga om närmare lagbestämmelser , huru förfaras bör, tlå, vid lagfarts sökande, fullständige åtkomst-handlingar saknas.
Uli motioner, som från Hedervärda Bonde-Slåndet blifvit till Lagutskottet remitterade, hafva Petter Persson från Calmar Län, Jan åndersson från Westerås Lim och Håkan Ericsson från Christianstads
Län fästat uppmärksamhet på olägenheten deraf, att stadgande saknas, huru förfaras hör, då, vid lagfart af köp om fast egendom, säljarens åtkomst-handlingar, såsom förlorade, ej kunna, på sätt Kongl.
Förklaringen den 14 Maj 1805 föreskrifter, för domstolen uppvisas; varande, för sådane händelser, föreslaget: a) af Jan Hildersson: ”att köpet måtte få i allmänna tidningarne kungöras, med viss förelagd lid för ilen eller dem, som förmena sig ega fog detsamma klandra, sitt klander hos domstolen anmäla, vid äfventyr, att den sökte lagfarten må beviljas”; samt b) af Håkan Eriksson: ”att domaren, hos hvilken lagfarten sökes, må ega att anmäla förhållandet hos Konungens Befallningshafvande, som hör föranstalta om kungörande deraf, såväl i allmänna tidningarne, som i Häradets atla kyrkor, och att, om ej klander emot köpet väckes inom viss lid, domstolen må ega bevilja lagfart, sedan likväl Pastor i församlingen, der fastigheten är belägen, på grund af behörigt sockenstämmo-protocoll, intygat, all, så vidt kunnigt är, säljaren varit rätter egare.”
Får, i anledning häraf, afgifva följande utlåtande:
Stadgandet i Kongl. Förklaringen den 14 Maj 1805, att, när lagfart sökes, de handlingar, som styrka förre egarens åtkomst, höra uppvisas samt innehållet deraf i lagfarts-protocollet antecknas, innefattar ett säkerhetsmått, som ansetts nödigt till förekommande deraf, alt uppbud uppå olaga åtkomst må meddelas; men, om vigten af det ändamål, lagstiftaren sålunda velat befordra, ej bör misskännas, lärer ej eller den omständighet få förbises, att, då, såsom det understundom inträffar, eganderätts-handlingar, genom vanvård, försummelse eller olyckshändelser, förkommit, och köparen vid delta förhållande, emot omförmälde ovillkorliga stadgande, ej kan å köpet erhålla lagfart, stora olägenheter måste för honom uppstå, hvar - Lag-Utskottets Betänkande, N\o 133, 39 ibland äfven må räknas, att han ej kan pantsätta egendomen eller blifvér betryggad emot bördsanspråk, förr än den i omförmälde Kongl. Förklaring utsatta häfd mellankommit.
Någon utväg synes derföre böra köpare af fast egendom beredas att, oagladt säljarens åtkomst-handlingar saknas, konna å köpet undfå lagfart, desto heldre som, i händelse sedermera det klander anföres, alt jord blifvit rätter egare afhänd utan dennes öppna bref och fullmagt dertill, domaren, jemnlikt 10 Gap. 1 § Jorda-Balken och Kongl.
Förklaringen den 17 December 1818, icke är af uppbud och fasta hindrad att sådan talan efter lag och förekommande omständigheter pröfva; och som Utskottet funnit, att, i berörde afseende, den tillförne af dornstolarne brukade, ehuru ej af lagen godkända, åtgärd lämpligen skulle kunna föreskrifvas, att domaren eger genom offentlig stämning göra köpet allmänt kunnigt oell förelägga en livar, som bäfver något att emot sökt lagfart erinra, att sin talan inom viss tid instämma, vid påföljd, alt lagfarten eljest beviljas, så flir Utskottet vördsamt hemställa, att slutet af Kongl. Förklaringen den tf
Maj i8o5, som lyder sålunda: ”att, enär lagfart hädanefter sökes, de handlingar, som styrka förre egarens åtkomst, ovilkorligen böra uppvisas, samt innehållet deraf kortligen i lagfarts-prolocollet antecknas,” matte erhålla följande lydelse: att, enär lagfart sökes, de handlingar, som styrka förre egarens åtkomst, böra upvisas, samt innehållet deraf i lagfarts-protocollet antecknas.
Kunna icke såtdane handlingar företes, dä må domaren, genom anslag ä Rättens dörr samt kungörelse, sorn skall från predikstolar/te i Länets kyrkor uppläsas och i allmänna tidningarne tre gånger införas, förelägga den eller dem, hvilka hafva något att emot den sökta lagfarten erinra, att, inom natt och är, genom stämning till vederbörlig domstol, göra sin talan gällande, vid äfventyr, att lagfarten eljest beviljas.
Reservation af Herr Lagergren: ”Ifrån Lag-Utskottets Betänkande, huru förfaras bör, då , vid lagfarts sökande, fullständiga åtkomst-handlingar saknas, är jagskiljagtig.
1 afseende på bevisning om åtkomst till fast egendom, fordrar Sveriges lag uttryckligen skriftlig bevisning och erkänner ingen annan.
Lagen 40 Lag-Utskottets Betänkande, iT:o 133. bjuder i 1 Cap. 2 § Jorda-Balken, att afhandlingar om köp, skifte eller galva skola ske skriftligen med två vittnen, och då den händelse i 4 Cap. 10 § samma Balk förutsattes, att jordabref varda förderfvade eller förstörde', hänvisar lagen för afhjelpande af förlusten endast till Rättens dombok, derutur, i sådant fall, nytt bref om åtkomsten må af domaren utfärdas; men lagen antager icke ens för detta fall bevisning genom vittnen eller på annat sätt.
Från denna grundsats, att all bevisning för åtkomst till last egendom måste, för att vara gällande, grundas på skriftlig handling, göres icke eller någon afvikelse i den Författning eller Kongl.
Förklaringen den 14 Maj 1805, hvarigenom en annan prasscription om jordafång, än den uti 15 Cap. Jorda-Balken omförroälde urniinnes-häfden, först biel uti vårt rätts-system införd. — Lag-Utskottets ifrågavarande Betänkande antager blotta underlåtenheten att inom en viss tid åtlyda en offentlig uppmaning om klanders anställande, såsom en bevisning för säljarens åtkomst, tillräcklig att ersätta dennes åliggande att med laggilda handlingar styrka sin egande-rätt.
Betänkandet går härigenom i väsendtlig nion längre, än det al Rikets Ständer vid 1828—1830 årens Riksdag antagna förslag, att, i brist af åtkomst-handlingar, förre egarens åtkomst linge genuin annan laglig bevisning styrkas, till hvilket förslag Kongl. Maj:t likväl i Nåder vägrade sanction af de skäl: att, i fråga om egande-rätt till fast egendom, den yttersta fullständighet i bevisningen erfordrades; och att tillförlitligheten af annan bevisning än den, som, genom företeende af skriftliga handlingar, kan åstadkommas, oftast blefve ganska svår att bedöma; serdeles som den ena parten eller den möjligen varande rätta egaren till fastigheten, dervid icke vöre. tillstädes.
Vid 1834 års Riksdag var också Lag-Utskottet af den. mening, att en sådan ändring af stadgandet i 1805 års Kongl.
Förklaring, sorn nu åter blifvit ifrågasatt, icke borde göras, utan ansåg till och med nödigt föreslå, alt dorastofarne skulle, genom serskildt Ci rculaire, erinras om noggrann t iagttagande af föreskriften, att uppbud å afluind fästighet icke borde beviljas, innan sökanden med fullständiga åtkomsthandlingar styrkt sin fånges mans egande-rätt.
Olägenheterna af fördröjd lagfart äro ringa emot vigten af de rättsanspråk, som genom en ytterlig lätthet att vinna lagfart, äfven på ofullständiga åtkomst-handlingar, skulle i mer eller mindre jnon äfrentyras.
Den, som förvärfvar fastighet, hvartill egande-rättey pra?sumlionsvis kan antagas vara utsatt för klander, och detta bör alllid befaras, då säljaren ej på lagligt sätt kan visa sia egen åtkomst, —• måste underkasta gig följderna af Lag-Utskottets Betänkande, N'.o 134.
41 af den osäkerhet, i hvilken han sig sjelf försålt.
Att undanrödja dessa följder, på bekostnad af tredje mans möjligen bättre rätt, som af en eller annan orsak, icke är kunnig eller inom en kort tid blifver gällande gjord, anser jag icke öfverensstämma med de allmänna skyddande grunder, lagen uppställt för öfverlåtelse af fast egendom; och för denna mening har jag funnit ett stöd i nya Civil-lagförslaget, hvilket i 7 Cap. f\ § Jorda-Balken förbjuder lagfart, då icke förra egarens åtkomst kan till fullo styrkas.
Af dessa skäl finnér jag mig icke kunna tillstyrka något afseende å de i detta ämne väckte motioner.”
Uti denna reservation har Herr Friherre Stjernstedt instämt.
Ank. till Exp. Utsk. d. 19|Sept., kl. 1? midd.
Betänkande, i anledning af vacht a motioner om ändring i nu gällande stadganden, angående behandling af frågor om oenighet makar emellan.
Till Lag-Utskottets handläggning hafva i detta ämne blifvit remitterade följande motioner: af Från Höglofl.
Piidderskapet och Adeln: Af Herr Lagercrantz, A. J., som anmärkt, att, enligt nu gällande lag, sådane svårigheter mötte för erhållande af ägtenskaps-skillnad, att makar, som icke kunde lefva lyckligt tillsammans, nödgades begå något så beskaffadt brott, som berättigade till skillnad.
Då det vid hvarje annan förening vore contrahenterna öppet att genom ömsesidig öfverenskommelse upphäfva densamma, i fall sådant kunde ske utan tredje mans förfång, borde enahanda tillåtelse vara lemnad oenige makar, helst det icke funnes något skäl att emellan dem sammanhålla en förening, hvars ändamål ej kunde uppnås utan en innerlig och ömsesidig tillgifvenhet.
I fall man dervid fästade afseende på barnens rätt, så erinrade motionären, att densamma redan vöre genom lag betryggad, och att det för dem icke vore Bih, till R, St, Prot, 1840* 7 Sami. i Afd, 33 Haft, 6 42 Lag-Utskottets Betänkande, N\o 134, någon vinning att uppfostras af föräldrar, som lefde tillsammans under kif och trätor.
Motionären hemställde derföre, att vid i § i i4 Gap. Giftermåls-Balken mätte göras följande tillägg: ”Men om håde man och hustru niundtligen eller skriftligen'inför domaren gemensamt äska deras ägtenskaps upplösning; då bör genast dömas till beständig skillnad i ägtenskapet, älven om de förut icke blifvit för oenighet pliktfällde eller varit till säng och säle skiljde, utan endast erhållit varning af vederbörande Presterskap.” b) Från Högvördiga P resle-S tå nde t: Af Herr Kyrkoherden Bergvall, som anfört, att, i fråga om oenige makar, nu gällande lag föreskrefve varningsgrader, som vore utan ändamål och betydelse.
Skyldigheten för sådane makar att inställa sig vid domstolen, för att pliktfällas och slutligen till säng och säte skiljas, verkade högst ofördelagtigt, emedan makarne genom den offentlighet, som deras missämja sålunda erhöll, förhärdades och afkläddes all blj^gsel, så att försoning sedermera vore omöjlig.