Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Sedermera och då Kongl. Serafimer-ordens-gillet funnit det fördelaktigast att icke vidare intaga barn å barnhuset, der utgifterna för förvaltningen och barnens underhåll blefve alltför stora, ulan det vara förmånli-' gare för inrättningen att till understöd för fattiga barns uppfostran utdela all dess inkomst, vidtogos åtgärder i' sådant hänseende, och på det att samtlige länen i riket måtte af samma understöd komma i åtnjutande, bestämdes först ett visst antal barn inom hvarje län till erhållande af upp - Stats- samt Allmänna Besvärs- och Ekonomi-Ustkottens Utlåtande, N:o iO. 11 fostringshjelp, och sedermera fastställdes ett visst penningebelopp till utdelning inom hvarje län, i män af folkmängden, hvarvid likväl, enär Skåne af Barnhusinrättningen, sådan den från början befanns, hade största fördelen, Kongl.
Ordens-gillet ansett samma provins böra erhålla ett större anslag än öfrige länen; och utdelas nu, i öfverensstämmelse med berörde grund, till Skånska länen 4000 R:dr och till de öfriga länen tillsammans 8000
R:dr årligen,hvilka medel öfversändäs till Konungens Befallningshafvande,sorn för medlens utdelning årligen till Kongl.
Serafimer-ordens-gillet redovisar.
Efter meddelandet af dessa upplysningar få Utskotten yttra, att väl efter gällande fattigstadga, det i allmänhet tillkommer .hvarje socken att draga försorg om sina fattiga, men att fall dock ofta förekomma, då oförsörjda, ouppfostrade barn icke kunna till visst samhälle hänföras, likasom ock, att föräldrar finnas, som, oberättigade att njuta fattigunderstöd, likväl äro ur stånd att lemna sina barn tjenlig vård och uppfostran.
Särskilda socknar äro ock mer än andra betungade med fattiga barns underhåll och mindre än andra bemedlade för att bestrida detsamma.
I dylika lall är det af vigt, att vederbörande icke sakna all utväg att vid särdeles behof lemna ett, om än ringa bidrag till fattiga barns uppfostran; och ehuru visserligen icke med de ifrågavarande medlen de fattiga barnen kunna blifva fullt hjelptå, så är det likväl obestridligt, att nämnde uppfostringsbidrag utgör för alla dem, som deraf komma i åtnjutande, en undsättning, sorn mången gång medför välsignelserika frukter.
Utskotten sålunda anfört, få de tillstyrka, att motionen måtte förfalla.
STOCKHOLM, TRYCKT HOS N. MARCUS, 1884.
Stafs- och Berillnings-UIskottens Utlåtande, N:o 11. 1 N:o 11.
Ank. till Exp.-Utsk. d. 21 Ang. 1854, kl. 2 e. in.
Vllåtande, i anledning af väckta motioner om den personliga skydds-afgiftens användande för kommunala behof.
I fråga om den, enligt 1 artikeln Bevillnings-förordningen, nu utgående personliga skydds-afgiftens användande för kommunala behof, hafva följande, dels till Stats- och dels till Bevillnings-Utskottet remitterade, motioner blifvit väckta, nemligen:
Inom Preste-ståndet af herr doktor Björkman, sorn yrkat, att denna afgift, hvilken, om den än hittills möjligtvis varit för Stats-verket behöflig, likväl hädanefter lätteligen kunde undvaras, måtte helt och hållet försvinna såsom stats-inkomst, men i stället, tili samma belopp, sorn förr, debiteras och uppbäras såsom fattigvårds-afgift samt aflemnas till församlingarnes fattigvårds-styrelser, i hvilkas hand den skulle utgöra ett behöfligt bidrag till uppfyllande af en väl ordnad fattigvårds pligter, hvaribland motionären framför andra framhållit skyldigheten att bekosta fattiga, vanvårdade barns skolgång och uppfostran till goda och nyttiga samhälls-medlemmar; varande öfver detta förslag, deruti prostarne Nordlander och Melén samt doktor Sandberg instämt, yttranden afgift: a utaf flera bland Ståndets ledamöter; uti Borgare-Ståndet af herr Henschen, sorn föreslagit, att berörda afgift måtte alldeles upphöra, eller, om sådant icke kunde ske, anslås till folk-skolorna och således öfverflyttas till kommunerna, såsom förut skett med en del deraf: samt Bih till R.
Fröt. 1853 £ 1854. 4 Sami. 2 Afd. 4 Höft. 1 2 Stafs- osh BtziUnlngs-Uukaftens Utlåtande.
N:o 11. ti ti Bonde-ståndet af Pehr Matisson, fran Wester-Norrlands län, med hvilken största delen af Ståndets ledamöter instämt, äfvensom af Anders Andersson och Johan Johansson från Östergöthlands samt Jöns Eric Ericsson från Orebro län, derom att ifrågavarande afgift måtte öfverlemnas till kommunerna, för att användas, enligt den förstnämndes förslag, för folkskolorna, till bestridande af så väl skollärares fullständiga aflönande, som fattiga barns underhåll och vård under den tid, de af skolan sig begagna; enligt Anders Anderssons och Johan Johanssons mening, till fattig-försörjningen, samt enligt Jöns Eric Ericssons framställning, till upprättande och underhållande af folkskolor för flickor.
Vid behandling af grunderne för den allmänna bcvillningens utgörande har Bevillnings-Utskottet redan afgifvit af samtlige Riks-stånden godkändt yttrande, att den personliga skydds-afgiften fortfarande borde utgå; men, i fråga om dess användande hänvisat till det särskilda yttrande, som derom komme att afgifvas och hvilket ansetts tillkomma Stats- och Bevillnings-Utskottens gemensamma handläggning.
Härvid hafva Utskotten ansett det icke vara öfverensstämmande med den i fattigvårds-lagstiftningen uttryckta grundsats, det kommunerna sjelfva böra försörja sina fattiga, att, genom anslående till fattigvården af en stats-intrad, inleda staten på en bana, som, vidare beträdd, skulle tillskynda densamma hela besväret med fattigvården, jemte dermed förenade kostnader.
Att dessutom till fattigförsörjningen anvisa anslag, under det sättet för anslagets användande vore, såsom nu i motionerne, obestämdt, torde icke heller vara förenligt med nödig omtanka att det afsedda ändamålet, pauperismens hämmande, vunnes.
Erfarenheten från andra länder gifver i detta hänseende vid handen, att anslag icke ensamt bidraga till nämnda ändamål, utan att snarare behofven af understöd tillväxa i samma mån fattigtaxorna ökas.
Hvad åter angår frågan om personliga skydds-afgiftens användande till folkskolorna och inrättande af dylika skolor för flickor, så och då Rikets
Ständer till folk-undervfsningens befrämjande redan anvisat en del af denna afgift samt till följd deraf folk-skoleväsendet inom de flesta församlingar redan är regleradt, synes det
Utskotten icke vara skäl understödja berörde förslag, hvarigenom på vissa ställen skulle beredas åtminstone jemförelsevis öfverflödigt tillgångar, under det att åter på andra ställen bristen ändock icke afhjelptes.
För de församlingar, inom hvilka ytterligare bidrag kan finnas af nöden, torde sådant lämpligast böra beredas på sätt hittills skett, genom för ändamålet särskildt anvisande anslag.
Men härförutan förekommer det Utskotten särdeles betänkligt, att vid innevarande riksdag, der å ena sidan anspråken på lindring i andra, otvifvelaktig! mera tryckande skatte-bördor redan gjort sig gällande och ännu utgöra föremål för Ständernas pröfning, under det att å andra sidan ökade utgifter i V Stats- och Bevitlnings-Utskottens Utlåtande, N:o il.
‘Bera af stats-förvaltningens grenar för den närmaste framtiden äro att emotse, tili åtminstone ovissa kommunala behof afstå en stats-inkomst af icke mindre än 315,000 r:dr årligen, utan att man eger ens sannolikhet, än mindre visshet, att
Stats-verket skulle kunna umbära jemväl denna inkomst; och under »idana förhållanden finna Utskotten sig böra hemställa, att ifrågavarande motioner icke må till någon Rikets Ständers åtgärd föranleda.
t Rcservation: af herr doktor A. Sandberg: «Emot föregående förslag, får jag reservera mig af följande anledningar:
Det hufvudsakligaste skälet, som i betänkandet anföres, är väl Statsverkets behof af den personliga skydds-afgiften.
Visserligen äro Stats-verkets behof stora, och de kunna göras större än de verkligen äro.
Ja, de kunna så utvidgas och förstoras, särdeles inom extra stats-reglerings-kathegorien, att skatterna behöfde mångdubblas för att fylla dem alla.
Om man beviljar icke blott allt, hvad som äskas i Regeringens propositioner och mera dertill, utan äfven millioner riksdaler, som begäras af enskilda riksdagsmän till s. k. stora företag eller till fördel för särskilda orter och personer, som lyckas att här hafva kraftiga förespråkare, — till theatrar, jernvägar, kanaler, löne-förhöjningar, pensioner och pensions-kassor, »arnt en oräknelig mängd andra föremål, så kunna de största tillgångar blifva otillräckliga.
Men mig synes det icke vara rätt att utpressa skatter af folket till andra ändamål, än dem, sorn äro högst nödvändiga för samhällets bestånd, och då utgifternp inskränkas till dessa, blifva stats-inkomsterna fullt tillräckliga.
Att en öfvertygelse om tillräckliga tillgångar för Stats-verkets behof är lådande både inom Bevillnings-utskottet och inom Riks-stånden, har sin goda, grund uti den erfarenhet att, fastän föregående riksdagar varit nästan lika frikostiga med stats-anslag, som den innevarande, så hafva likväl vid riksdagarn#* 4 Slats- och Bevillnings-Utskoliens TJHatande, N:o 11. början 2 å 3 millioner riksdaler banko befunnits i Riksgälds-kontoret såsom under mellantiden samlade öfverskotts-medel, hvilka nu genom en förhöjd bränvinsskatt komma under de nästföljande åren att betydligen ökas.
En sådan öfvertygelse har också framkallat förslag om den personliga skydds-afgt(Uns upphörande såsom stats-inkomst; om bevil/ningens nedsättning för embets- och tjenstemän till blott en tredjedel af hvad den nu är,, samt för handel och rörelse och för fastighet till tre femtedelar m. m.
Närman alltså är öfvertygad att allmänna bevillningen kan och bör nedsättas, så blir frågan: hvilketdera af dessa nedsättning s-för slag bör företrädesvis och framför de öfriga bifallas?
Den personliga skydds-afgiften drabbar alla lika: den fattige arbetaren och den rike arbetsgifvaren.
För den förre utgör den fjerde-delen, stundom hälften af en dags arbets-förtjenst.
För den sednare, kanske icke tjugondedelen, stundom icke en hundrade-del af en dags inkomst.
Arbetsklasserna äro de tairikaste, och utgöra väl de omtalda nio tionde-delarna, om icke ToVdelar af natjonen.
Häraf följer att den ojemförligt största delen af denna statsintrad utgöres af arbetsklasserna.
Då Stats-verket kan umbära någon del af den hittills utgående bevillningen, så är det bevillningen efter första artikelneller den personliga skydds-afgiften, som utgår till lika belopp af dagakarlen och millionären, hvilken i första rummet bör upphöra såsom beskattnings-titel:
Vidare heter det: c:denna afgift är så ringa, att den utan svårighet akan utgöras af hvar och en, som är arbetsför och icke utfattig.::
Om ock så detta medgifves, så vore det väl ändå icke något skäl för Stats-verket att uttaga mera än som är af nöden.
Och dessutom, om dessa talrika arbets-klasser, från hvilka största delen af ifrågavarande afgifter utgår, fingo sammanskjuta dem årligen inom församlingarne,, och derigenom bilda för sig och de sina likasom en spar-kassa, hvars medel de sjelfva sågo samvetsgrant användas till fattiga barns uppfostran, hvilkas föräldrar voro döda eller oförmögna att derom draga försorg, skulle detta medföra belåtenhet för alla och vara en vida större vinst för samhället och menskligheten, än om penningarne ingå till Stats-verket, der de kunna undvaras, och hvars verkliga behof böra fyllas af bättre lottade samhälls-medlemmars årliga skatte-bidrag.
Behofvet af den personliga skydds-afgiften för nu ifrågavarande ändamål, är ganska stort inom alla församlingar.
Folkskole-stadgan föreskrifva-, att fattiga barn skola af socknen hållas i skola.
Men de fattiga barn-skarorna äro talrika.
Församlingens innevånare äro ganska hardt betungade med afgifter tili den allmänna fattig-vården.
De mäkta icke uppfylla ofvannämnde föreskrift.
Följden deraf blir, att de fattiga barnen måste sakna undervisning: och deras skolgång biir liten eller ingen; ty de arma föräldrarna hafva hvarken mat eller kläder åt sina barn under deras skoltid.
Den, som under tjenstgöring
S/afs- och Bevillnings-Ulshoftens Utlåtande, N:o 11.
5 Ttti folkrika och fattiga församlingar kämpat emot dessa svårigheter, vet att jag icke ljuger.
Många bedröfiiga drag kunde ännu tilläggas i denna mörka målning, utan att den ändå blefve öfverdrifven.
Men, säger man, sådant är icke förhållandet allestädes, och der behof förefinnes, bör understöd sökas hos regeringen och meddelas efter lokal-myndigheternas pröfning.
Härvid anmärkes, att behofvet är allmänt och de ställen, der det icke finnes, äro få och kunna blott anses såsom undantag.
Och der detta lyckliga förhållande eger rum, är vanligtvis icke folkmängden stor, och då uppgå dessa personliga afgifter icke heller till stort belopp.
Dessutom är det icke lätt för auktoriteterna att anställa en noggrann pröfning och fälla ett riktigt omdöme om en församlings behof i detta hänseende.
Dylika ansökningar medföra mycken omgång och besvär och blifva ofta afslagne, när förord och kraftiga förespråkare saknas.
Men deremot står alltid ett sådant behof' i förhållande till folkmängden.
Sjelfva1 den rika och folkrika hufvudstaden synes härutinnan icke göra något undantag.
Här har nyligen, såsom vi veta, bildat sig ett tjufband af 7- till 13-åriga gossar.
Om medel förefupnits att hålla denna stads alla fattiga barn i skola, skulle sannolikt en stadig skolgång hindrat flere af dessa arma varelser från en sådan systematisk och fortfarande vexelundervisning i brottets skola.
Och det kan icke förnekas såsom allmän regel, att ju större folkmängden är i en kommun, desto flere fattige barn finnas, sorn behöfva undervisning och uppfostran: äfvensom, att ju större folkmängden är, desto större blir också beloppet af dessa personliga afgifter.
Undantagen från denna regel äro icke mångå'.
Häraf foijer också, att ingen rigtigare grund finnes för meddelande af ett sådant understöd, än att hvarje församling får behålla dessa afgifter till oftanäinnde vigiiga ändamål.
För de sammansatta Utskottens afslag anföres ett annat hufvudsakligt skäl nemligen: att fattiga barns skolgång, undervisning och uppfostran, likasom folkundervisningen och fattigvårdfen i allmänhet äro kommunal-angelägenheter, med hvilka Staten icke bör befatta sig; ty om någon del af fattigvården öfverflyttades på Stats-verket, skulle man beträda en ganska vådlig bana, och behofven växa i samma mån, sorn anslagen, till dess Stats-kassan blefve uttömd.
Men här är ju icke minsta fråga om något sådant.
Mitt vördsamma förslag afser ingalunda att öfverflytta någon större eller mindre del af fattigvården på Statsverket, utan den skall hädanefter sorn hittills i hela sin vidd förblifva ett menigh etsbestyr.
Det som begäres är ju ingenting annat än att Stats-verket skall afstå från första artikelns bevillning såsom Stats-inkomst och tillåta kommunerne behålla densamma till fattiga barns undervisning och uppfostran, emedan medel härtill saknas och kunna på .de aldra flesta ställen icke på annat sätt, utan menigheternas alltför stora betungande, till erforderligt belopp sammanbringas.
6 Sta/s- ock Bevillning*- U/sko/tens Utlåtande, N:o 11.
För öfrigt är det en beklaglig sanning, att behofven framträda med större anspråk, ju mera man saminanskjuter tili deras fyllande.
Men i det mindre iättigvårds-samhället kunna de noggrannare pröfvas och omständigheterna undersökas.
Dessutom liar man under den tilltagande fattigdomen ibland arbetsklasserne. hvartill vår förvända ekonomiska lagstiftning till en stor del är skulden, icke mera än tvänne alternativer: antingen måste vi utgöra dryga fattigvårdsafgifter eller låta land och stad öfversvämma?
af ett kringstrykande tiggeri.
För att nu icke alldeles lössläppa det sednare, tvingas man att välja det förra.
Såsom skäl till afslag har man anfört, att den närvarande tidens politiska förvecklingar kunna möjligtvis göra det nödvändigt äfven för vårt fädernesland att verksamt deltaga uti det stora europeiska kriget, i hvilket fall skulle fordras utomordentliga uppoffringar, hvadan det icke vore rådligt att nu efterskänka den ifrågavarande stats-inkomsten.
Vigten af denna anmärkning vill jagvisst icke förneka.
Till krigsrustningar och militärbehof äro redan betydliga anslag beviljade, och, i den händelse så olyckligt skulle vara, att krig utbryter, komma de att fordras många gånger större.
Men mig synes, att dessa krigsgärder böra utgöras af samhällets bättre lottade medlemmar, hvilkas egendom och välstånd hotas af fienden.
Arbetsklasserne få gälda sin skuld till fosterjorden med sina egna personer, ty från deras talrika skaror utgå de trupper, som till största antalet i striderne få kläda blodig skjorta för fäderneslandet.
Dessutom hafva vi, äfven i fredstider, inhemska fiender, vida farligare och svårare att motstå och öfvervinna, än alla fiendtligt anfall från främmande folk.
Och dessa inhemska fiender plägar man utmärka med namnen: lösdrifveri och pauperism, hvilka utgöra den vidt utgrenade plantskolan för sedeslösheten, hästemo och brotten.
Att öfvervinna desse fiender och förebygga deras tillväxt af de fattiga folkklassernas barn, är utan tvifvel den närvarande tidens svåraste samhälls-problem.
Ty de gamle mer eller mindre vanfrejdade lösdrifvare och brottslingar skulle efter hand utdö, om icke deras talrika härar vunne daglig förstärkning från uppväxande generationer.
Det förutnämnda sorgliga exemplet från hufvudstaden är härutinnan betecknande.
Men om också denna svåra uppgift aldrig skulle på ett tillfredsställande sätt kunna lösas, måste man dock städse göra alla möjliga försök och vidtaga alla de åtgärder, som man kan förmoda i någon mån skola bidraga till att hämma detta förskräckliga onda; och om den personliga skydds-afgiften användes till ett sådant skydd, är den sannerligen icke bortkastad till något ovigtigt ändamål.
Man har äfven klandrat, att ingen plan är uppgjord och inga garantier gifna för dessa medlens ändamålsenliga användande.
Men är nu det vigtiga ärendet: fattiga barns undervisning och uppfostran, såsom man rätteligen påstår, ett menighetsbestyr eller en kommunal-angelägcnhet, så är det också ♦tvifvelaktigt lämpligast, att denna inom hvarje kommun regleras efter sig fö - Stafs- ock Bétillmngs-U(sköttens Utlåtande, N:o It. 7 retecnde förhållanden, när endast det ändamål blir bestämdt, hvartill medle» »vilkorligen skola användas.
Ä andra sidan säger man, att frågan är blott, huruvida Stats-verket kan umbära personliga skydds-afgiften, och i händelse sådant kan medgifvas, hafva Rikets Ständer icke att befatta sig med, 0111 den skall utgå till kommunala behof eller icke, och ännu mindre till hvilka ändamål den skall användas.
Till svar härpå vill jag endast erinra, det- Ständerna anses redan hafva beslutat, att afgiften verkligen skall utgå, och att således nu endast återstår att bestämma ändamålet hvartill medlen skola användas.
En sådan bestämning har utgått från Ständerna i afseende på andra personliga afgifter, då fråga varit om allmänt samhällsvigtiga ändamål.
Så har skett från längre tid tillbaka med kurhus-afgiften.
Dess,ändamål är veneriska smittans hämmande: och om man i någon mån skulle kunna hindra lättjans, liderlighetens och lasternas smitta att gripa omkring sig ibland den uppväxande ungdomen, vor« väl detta icke något mindre vigtigt ändamål, än det förenämnda.
Äfvenledes hafva Ständerna beslutat och konungen fastställt ändamålet, beloppet och uppbördssätt af den nu utgående personliga afgiften till folkundervisningen.
Det är af alla dessa anledningar och på de nu anförda grunder jag dristar vördsamt och ödmjukast föreslå följande: l:o att Rikets Ständer förklara, det personliga skydds-afgiften icke upptages såsom stats-inkomst, och att således första artikeln kommer att utur Bevillnings-förordningen utgå.
2:o att af alla i mantal skrifna personer, som hittills utgjort bevillning efter första artikeln, skall, under namn af uppfostrivgs-afgift för fattiga barn, erläggas af mansperson 12 sk. och af qvinsperson 6 sk. ärligen, till att understödja och befrämja en ändamålsenlig undervisning och uppfostran ibland de fattiga arbetsklasserna.
3:o att under fredstid denna afgift utgår äfven af gemenskapen vid arméen och flottan.
4:o att denna uppfostrings-afgift till fattiga barn debiteras och uppbäres, emot enviss procent, i förening med krono-utskylderna samt ingår till läns-ränterierna, hvarifrån den > sedermera utassigneras till de församlingar eller fattigvårds-samhällen, från hvilka den utgått, på enahanda sätt, som nu sker med folkskole-afgiftena.
Dessutom hafva reservationer anmälts af herr prosten Lindberg och samtlig» närvarande ledamöter af hedervärda Bonde-ståndet. 8 Stats- och Bevillning!-Utskottens Utlåtande, _Y:o 12.
Ank. till Exp.-Utsk. d. 21 Aug. 1854, kl. 2 e. m.
Utlåtande, i anledning af väckt fråga om krono-brefbäringens bekostande af postmedlen.
Under anförande hurusom en allmän klagan förspordes öfver den ojemnt fördelade och med särdeles stort besvär och dryga kostnader förenade kronobrefbäringen, hvilken tillförene varit ålagd endast en del, i närheten till vederbörande tjenstemän^ boningsställen belägna, hemman, men numera genom icke obetydliga kontanta bidrag utgjordes af alla innehafvare af frälse-, krono- och kronoskatte-hemman, har, uti väckt motion, som till Stats-utskottet blifvit remitterad, Lars Mattsson från Upsala län yrkat, att, då detta onus vore i det närmaste jemförligt med postskjutsningen, för hvars utgörande ersättning åtminstone till någon del lemnades, krono-brefbäringen måtte bestridas af Staten och kostnaderne dervid utgå af postmedlen.
Utskotten hafva tagit i gemensamt öfvervägande hvad sålunda blifvit framstäldt och yrkadt, och få i anledning deraf erinra: att krono-brefbäringen, redan genom Kongl. Brefvet den 4 December 1830 inskränkt till 2:ne dagar i veckan, sedermera genom Kongl. Cirkulär-brefvet den 30 November 1849 är vorden, i Öfverensstämmelse med af Rikets Ständer bestämda grunder, ytterligare hindrad dels genom föreskriften att brefven skola, så vidt ske kan, med ordinarie posten fortskaffas, för hvilket ändamål utsträckt fribrefsrätt ock blifvit medgifven, dels ock genom de krono-brefbäringsskyldige hemmanen inom hvarje härad lemnad rätt att till större beqvämlighet ordna brefbärings-skyldigheten, mot hvilken i de flesta fall frihet från annat icke mindre tryckande onus är samma hemman medgifven; och lärer den klagan, som, enligt motionärens uppgift. numera skall förspörjas öfver kronobrefbärings-skyldighetens ojeinna fördelning hafva sitt upphof icke i de härom nu gällande stadganden, utan möjligen i oriktig tillämpning af desamma; hvarföre
Utskotten funnit sig icke kunna tillstyrka något afseende & Lars Mattssons \hkgavarande motion.
St ett a- osli Ue«'i(tm»g«-Ulskot(fHi UtiMmée, N:o 13.
Aak.
Vill Exp.-Utsk. dcu t\ Äng. 1854, kl.
I e. i*.
Utlåtande, i anledning af a adit fråga om nedsättning i. af giftm till Handels- och Sjö farts-fonden samt indragning af Konvoj-kommissariatet och öfverjlyttande af dess göromål på Kommer se-kollegium.
Inom hedervärda Bonde-Ståndet har, uti väckt motion, hvilken blifvit till Stats-Utskottet remitterad, Nils Larsson från Jemtlands län anfört, hurusom en af allmänna tänkesättet önskad likhet i Sveriges och Norriges tull-lag— stiftning icke kunde, äfven om begge rikenas tull-tarifer sattes lika, i verkligheten ernås, i anseende till de flere, lika dryga som princip-vidriga extra afgifter, hvarmed varu-införseln i Sverige vore betungad.
Bland dessa afgifter har motionären ansett den med 10 procent af tull-beloppen å inkommande varor till Handels- och Sjöfarts-fonden utgående afgift icke vara för det dermed ursprungligen åsyftade ändamål, handelns skyddande genom konvojer samt upprätthållande af fredsverket med Barbaresk-staterne, vidare behöflig, och, på grund deraf, föreslagit, att densamma måtte antingen nedsättas till en tredjedel och således bestämmas till 3 * procent af tull-beloppen, eller o ek helt oell hållet upphöra samt en summa af 133,333 r:dr 16 sk., utgörande omkring en tredjedel af Handels- och Sjofarts-fondens netto-behållning under de sednast» åren, af tullmedlen för de med fonden numera afsedda ändamål afsättas, hvarigenom särskild debitering och uppbörd af denna afgift komme att undvikasj Bilt. till J» St.