Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
I sjelfva verket äro nu prologens enskilda delar tydliga genljud ur dessa samma skrifter, fastän sammanfogade af en bestämmande tankegång, till ett helt.
I begynnelsen var visheten, Ordspr. 8, 23; hennes väsen är när Gud, Vish. 8, 3; densamma var, när Han gjorde verlden, när Gud, Vish. 9, 9; genom henne har han grundat jorden och beredt himmelen, Ordspr. 3, 19; den henne finner, han finner lifvet, Ordspr. 8, 35; hon är det eviga lifvets sken, Vish. 7, 25; hon klagar ute och låter höra sig på gatorna och ropar i portarna till folket: jag räcker ut min hand och ingen aktar derpå, J låten fara alla mina råd, Ordspr. 1, 20–25; men i de heliga själarne ingjuter hon sig och skapar Guds vänner och profeter; hon är Guds krafts obesmittade spegel och hans godhets beläte, Vish. 7, 25, 26.
Den form i hvilken detta material gjutits, är en föreställning, som likaledes hemtats ur logosspekulationen: att nämligen det genom ordet i begynnelsen frambragta ljuset är ej blott det fysiska, utan ock verldens allmänna förnuftsprincip och derjemte det personliga ljuset Messias 61.
Denna föreställning genomlyser hela prologen och bestämmer, i förening med planen, det helas gång och den öfverflyttning från ett begrepp till ett annat, som sker med beteckningarne „ordet“ och „ljuset“.
Fördenskull hänvisar ock prologens första sats:
„I begynnelsen var ordet“ till de första verserna i Genesis: „I begynnelsen skapade Gud himmel och jord ... och Gud sade: varde ljus“.
Den plan, hvilken föresväfvat författaren, är åter, så att säga, en religionshistoria i sammandrag, en historia öfver Guds uppenbarelser intill hans sista och klaraste uppenbarelse i Jesus Kristus, om hvilken sjelfva evangeliet skall förtälja.
Guds första uppenbarelse är Hans, den ofattliga urgrundens, sjelfmanifestation som Visheten.
Logos i prologens 1:sta och 2:dra vers är den gudomliga σοφια, icke det skapade väsendet Messias; så tolkade redan den krist-alexandrinska skolans heroer, Clemens och Origenes, de ende kyrkofäder, som tagit någon kännedom om judisk-alexandrinska spekulationen.
Clemens Alexandrinus i sin „Analecta“, vol. 1, skiljer mellan 1) fadrens logos, det eviga begynnelselösa ordet eller den gudomliga visheten, om hvilken Joh. 1, 1, 2 handlar; 2) mensklighetens logos, som han i vidsträcktare bemärkelse kallar sonens logos, hvilket är mensklighetens eget gudsmedvetande och som helig ande innebor i menniskornas hjertan, samt 3) det personliga logos Messias, som blef kött i Jesus af Nazareth.
Det om logos i dessa begge verser nyttjade uttrycket: var „när Gud“ (προς τον ϑεον) är detsamma som i Ordspr. och Vishetens bok begagnas om
Visheten, och det oartikulerade ϑεος i uttrycket: „gud var ordet“ (ϑεος ην ὀ λογος) öfverensstämmer med det judisk-alexandrinska språkbruket (se Filon De Somniis), i enlighet hvarmed ϑεος utan artikel utmärker Guds sjelfuppenbarelse som vishet.
– Guds nästa uppenbarelse är skapelsen genom hans σοφια, genom hvilken allt är vordet, vers 3.
Härmed har tankeserien öfvergått från det skapande till det genom skapelsen förmedlade logos.
I skaparebudet „varde ljus“, var lif och lifvet var menniskornas ljus, vers 4.
Ljuset är dels det allmänna, i förnuftet sig uppenbarande ljuset, „som upplyser hvarje menniska“, således äfven hednafolken (den s. k. „naturliga religionen“), dels ljuset, som kom till „sina egna“, till „egendomsfolket“ (mosaiska uppenbarelsen).
Men ljuset, som lyser i mörkret, blef icke begripet, vers 5, och ljuset, som kom till egendomsfolket, blef icke anammadt, vers 11; hvarken den ena eller den andra uppenbarelsen genomträngde menskligheten i stort, utan blott några få själar („Guds vänner och profeter“ Vish. 7, 26; „Guds barn“ Joh. 1, 12); en annan uppenbarelse var af nöden till mensklighetens frälsning, och den af Gud för detta ändamål förutbestämde frälsaren, det personliga logos, tog kött och bodde ibland oss, vers 14.
Prologen innehåller således samma lära som Johannesevangeliet i sin fortsättning utvecklar, samma lära som Paulus, ehuru i annan form, förkunnar.
Emellertid hafva olika partier, i sitt försök att tolka dessa inledningsord, kommit till de besynnerligaste, med nya testamentet i dess helhet och särskildt med Johannesevangeliet alldeles oförenliga resultater, ehuru äfven en med judiska logosspekulationen obekant skrifttolkare kunnat undgå detta, om han valt den förnuftiga vägen att tolka ett mörkare ställe med de klarare hos samme författare.
De flesta hafva deremot beträdt den andra vägen och påtvingat det i sina grunddrag fullkomligt klara evangeliet den tolkning, som de behagat gifva åt en inledning, hvars tankeserie fortskrider i sväfvande bildliga uttryck, hemtade ur en spekulation, som mer älskade att röra sig i allegoriens än den skarpa begreppsbestämningens form.
Det är så som en gnostisk sekt kunnat i den Johanneiska prologen finna stöd för sin eonlära, enligt hvilken begynnelsen (αρκη) är en eon, ordet (λογος) en andra, lifvet (ζωη) en tredje, ljuset (φως) en fjerde, Kristus sjelf en femte o. s. v.
Det är så som våra ortodoxer här funnit „bevis“ för sin lära, att sonen är absolut Gud – detta i första versen af samma evangelium, som på hvarje sida skiljer så bestämdt mellan Gud och sonen – som kallar den förre allena sann Gud, vår fader och Kristi fader, vår Gud och Kristi Gud, större än allt, större än sonen, obegriplig i sin oändlighet!
VIII. a)
Kristus iklädd köttet, för att frälsa sina bröder:
Emedan nu barnen dro delaktige vordne af kött och blod, är ock han deraf delaktig vorden, Hebr. 2, 14.
Ty hvad för lagen omöjligt var, i det han vardt försvagad genom köttet, gjorde Gud sändande sin son i syndens kötts liknelse, Rom. 8, 3.
Men då tidens fullhet kom, sände Gud sin son, vorden af qvinna, Gal. 4, 4.
Så älskade Gud verlden, att han utgaf sin enda son, på det att hvar och en, som tror honom, skall icke förgås, utan få evinnerligt lif. Joh. 3, 16.
För att sjelf blifva fullkomlig:
Ty det höfdes Honom [Gud], för hvilkens skull allt och genom hvilken allt är, dender många söner till herrlighet förde, att deras frälsnings begynnare genom lidanden fullkomna, Hebr. 2, 10.
Vi följa här De Wette och Tholuck, då vi uti ordet fullkomna (τελειωσαι) finna betydelsen af ett inre sedligt fulländande.
Andra kommentatorer antaga, att
Hebreerbrefvets författare endast velat säga: föra till målet (i yttre mening).
I hvilket fall som helst är läran, att Kristus först genom sitt jordelifs strider aktuelt utvecklat den fullkomlighet, som han i preexistenstillståndet potentielt egde, en genomgående tanke i nya testamentet.
Det är för dödens lidandes skull som han blifvit krönt med herrlighet och ära (Hebr. 2, 9).
Medan således hans jordelif är ett moment uti hans total-utveckling, företer äfven detta moment i och för sig underordnade momenter af en utvecklingsserie.
Hit hör, hvad evangelierna omisskänligt antyda, att hans jordiska mission blott småningom klarnat för hans medvetande.
Det är t. ex. en period i hans läroverksamhet, då han ställer sig under Johannes döparen, idet han förklarar denne vara den förste, som af qvinna blifvit född (Matth. 11, 11), och då han ännu anser, att mosaiska lagen måste till hvarje sin bokstaf upprätthållas (Matth. 5, 18; 6, 17), medan han deremot i en sednare period lärer en högre uppfattning af densamma och dess delvisa upphäfvande (Matth. 12, 8; 19, 9; Joh. 4, 21).
Kristus genom och efter döden återupphöjd i herrligheten och grundläggare af messianska riket:
Derför [att han vardt lydig intill döden] hafver ock Gud öfverupphöjt honom och gifvit honom ett namn, som öfver allt namn är, att i Jesu namn skall sig böja hvarje knä, himmelskas och jordiskas och underjordiskas, och hvarje tunga bekänna, att herre är Jesus Kristus till Guds fadrens ära.
Fil. 2, 9–11.
Jesus se vi för dödens lidandes skull med herrlighet och ära krönt.
Hebr. 2, 9.
Hvilken (sonen), varande Hans (Guds) herrlighets återsken och Hans väsendes prägel, bärande allt med sin krafts ord, sedan han fullbragt rening från synderna 62, sitter på majestätets högra sida i höjden.
Ehuru han var Guds son, hafver han af hvad han led lärt lydnad; och då han fullkomnad blef, vardt han för alla, som lyda honom, en orsak till evig frälsning, utropad af Gud till en öfversteprest efter Melkisedehs ordning.
Hebr. 5, 8–10.
Mig är gifven all magt i himmelen och på jorden.
Matth. 28, 18.
(Kristi ord, då han efter döden instiktar döpelsen).
Gud uppväckte honom från de döda och satte honom på sin högra hand i det himmelska, uppöfver allt furstadöme och magt och kraft och herradöme och allt namn, som nämndt varder icke allenast i denna verlden, utan ock i den tillkommande.
Eph. 1, 20, 21.
Men äfven i herrlighetens tillstånd menniska och underordnad Gud, samt nedlägger efter fullbordad verldsfrälsning sin magt:
Ty eftersom genom en menniska döden är, så ock genom en menniska dödes uppståndelse.
Ty såsom uti Adam alla dö, så skola ock i Kristus alla varda lefvande gjorda.
Men hvar och en uti sin egen afdelning; såsom förstling Kristus, sedan de som tillhöra Kristus uti hans tillkommelse.
Sedan ändan, då han skall överantvarda riket åt Gud och fadren, då han skall hafva afskaffat allt furstadöme och allt välde och magt.
Ty han måste regera, tilldess han lägger alla sina fiender under sina fötter.
Såsom ytterste fiende varder döden afskaffad.
Ty allt hafver Han [Gud] undergifvit under hans [Kristi] fötter.
Men när han säger, att allt är undergifvet, är det klart, att det är med undantag för Honom [Gud], som hafver undergifvit honom [Kristus] allt.
Men då allt är honom undergifvet, då skall ock sjelfve sonen varda undergifven Honom [Gud], som hafver undergifvit honom allt, på det Gud må vara allt i allom.
1 Kor. 15, 21–28.
Menniskans son på domens dag:
Sannerligen säger jag eder, hvad J hafven gjort en af dessa minsta mina bröder, hafven J gjort mig.
Matth. 25.
Gud hafver satt en dag före, på hvilken han skall döma verlden i rättfärdighet, i den man, hvilken Han bestämt hafver, sedan Han åt alla tro gjort hafver, idet han uppväckte honom från de döda.
Apostl. G. 17, 31.
Att sitta på min högra och på min venstra sida är icke mitt att gifva, utan dem som det beredt är af min fader.
Så hafver ock icke Kristus sig sjelf förherrligat till att varda öfversteprest, utan Den, som talade till honom: du är min son, i dag hafver jag födt dig, såsom han ock annorstädes säger; du är en prest till evig tid efter Melkisedehs sätt.
Hebr. 5, 5, 6.
Fader, jag vill, att der jag är, skola ock de vara med mig, som du mig gifvit hafver, att de må skåda den herrlighet, som du mig gifvit hafver.
Kristus är den som död är, men än mer den ock uppväckt är, den ock är på Guds högra hand, den ock beder för oss.
8, 34.
Vi veta, att Kristus, som är uppväckt från de döda, icke mer dör; död herrskar icke mer öfver honom.
Ty det han blef död, blef han synden död en gång för alla, men det han lefver, lefver han för Gud.
Rom. 6, 9, 10.
Anvisning af Kristus att andligen uppfatta det messianska riket:
Men när han tillfrågad vardt af fariseerna, när Guds rike skulle komma, svarade han dem och sade:
Guds rike kommer icke under [sinnlig] iakttagelse.
Ej heller skola de säga; se här eller se der, ty se Guds rike är invärtes hos eder.
Luk. 17, 20, 21.
Antropologiska ställen, till jemförelse med kristologiska:
Ty i honom [Gud] lefva, röras och äro vi, såsom ock några af edra skalder sagt hafva:
Ty vi äro äfven Hans slägte.
Apostl. G. 17, 28.
Paulus’ ord till folket i Athen.
Så många som af Guds anda föras äro Guds söner.
Rom. 8, 14.
Den samme anden (barnaskapets) vittnar med vår ande, att vi äro Guds barn.
Men äro vi barn, så ock arfvingar, Guds arfvingar, men Kristi medarfvingar.
Jesus svarade dem:
Är det icke skrifvet i eder lag:
Jag hafver sagt, J ären gudar?
Han nu sagt dem [vara] gudar, till hvilka Guds ord skedde – och skriften kan icke lossas upp – sägen J [då] till honom, som fadren helgat och sändt i verlden:
Du hädar; emedan jag sade: jag är Guds son.
Joh. 10, 34–36.
Den som tror mig, de gerningar som jag gör, skall ock han göra och skall göra större än dem.
Joh. 14, 12; jemför Mark. 11, 22, 23.
Och jag hafver gifvit dem den herrlighet, som Du mig gifvit hafver, att de skola vara ett, såsom ock vi äro ett.
Joh. 17, 22.
Kristus, som helgar, och de som helgade varda, äro alla af En, för hvilken saks skull han icke blyges att kalla dem bröder, sägande:
Jag skall förkunna ditt [Guds] namn för mina bröder och midt i församlingen prisa dig.
Hebr. 2, 11, 12.
Ty dem Han [Gud] hafver föresett hafver han ock förut bestämt till likbildade med Hans sons bild, att han må vara förstfödd bland många bröder.
8, 29.
Välsignad Gud och vår herres Jesu Kristi fader, som efter sin myckna barmhertighet hafver födt oss på nytt ... till ett arf, oförgängligt och obefläckadt och ovanskligt hållet i himmelen till eder, som i Guds kraft förvarens ... 1 Petr. 1, 4, 5.
Och detta är vittnesbördet, att evigt lif hafver Gud oss gifvit, och detta lifvet är i Hans son.
1 Joh. 5, 11.
Så ären J [icke-judar] ej numera främlingar och gäster, utan de heliges medborgare och Guds husfolk, uppbyggde på apostlarnes och profeternas grund, varande Jesus Kristus sjelf hörnstenen, i hvilken hela byggnaden tillhopafogad vexer till ett heligt tempel i Herran.
Ef. 2, 19, 20.
Såsom vi hafva burit den jordiskas [menniskans] bild, skola vi ock bära den himmelskas bild.
1 Kor. 15, 49.
Då skall konungen säga till dem på hans högra sida: kommen, J min faders välsignade, och ärfven det rike, som eder beredt är ifrån verldens grundläggning.
Matth. 25, 34.
Den som öfvervinner, honom skall jag göra till en pelare i min Guds tempel, och ut skall han icke mer komma, och jag skall skrifva på honom min Guds namn.
Uppenb. 3, 12.
Den som öfvervinner, honom skall jag gifva att sitta med mig på min tron, såsom ock jag öfvervunnit hafver och är sittande vorden med min fader på hans tron.
Uppenb. 3, 21.
Och natt skall icke vara mer [i den förandligade verlden, det nya Jerusalem], och icke behof af ljus och solljus, emedan Herren Gud skall lysa öfver dem [det nya Jerusalems innevånare], och de skola regera till evigheternas evigheter.
Uppenb. 22, 5.
Jemförelsen mellan ofvanstående utsagor och de rent kristologiska kan lemna endast ett resultat: att den herrlighet, som nya förbundets urkunder utlofva åt den luttrade menskligheten, är Kristi herrlighet jemlik, och att han således äfven derutinnan intygas vara – icke Gud – utan den förstfödde af många bröder.
I de närmast föregående kapitlen hafva vi försökt att i sina grunddrag teckna den kristologi, som protestantismens enda trosauktoritet, den heliga skrift, förkunnar, och som ovedersägligen var den kristna församlingens under de första århundradena, innan kristendomen blef statsreligion och de polyteistiska massor, som då inströmmade i kyrkan, hunnit göra sin verldsåskådning gällande i dogmbildningen.
Åt våra läsares eget omdöme hemställa vi nu, om nya testamentets kristologi innebär de motsägelser, med hvilka kyrkans är behäftad, eller om ej den förra uppenbarar oss Kristus i en klarhet, som tillfredsställer både tanken och hjertat.
Att messiasidéen, såsom vi visat, haft en historisk uppkomst och utveckling, innan den förkroppsligades i Jesus af Nazareth, innebär intet sårande för det religiösa medvetandet, när nämligen detta lärt sig betrakta den verldshistoriska utvecklingen i dess helhet som ett verk af Guds försyn, som en process, i hvilken de eviga sanningarne blifva tidens tillhörighet.
En symbol af denna idés oändliga kraft till menniskoslägtets förädling och till förverkligande af Guds rikes tillkommelse var det majestätiska i sjelfva dess historiska födelseakt.
För denna erfordrades, att österlandet och vesterlandet mötte och förmäldes med hvarandra – att det innerligaste i det förras känslolif befruktades af det sednares sublimaste tanke: den eviga menskliga personligheten.
Har kristologien en gång blifvit reformerad och återstäld i sin ursprungliga nytestamentliga gestalt, så kan det väl icke dröja länge, innan de öfriga delarne af den kyrkliga dogmatiken blifva underkastade en väl behöflig granskning och förbättring.
En i denna riktning förberedande verksamhet förspörjes öfver hela den kristna verlden.
I vårt eget fädernesland är det isynnerhet den fromme och oförskräckte Ignell, som bearbetat jordmånen för det renare utsädet.
Stor inflytelse på kyrkolärans omgestaltning och förbättring torde man hafva att vänta äfven af den Boströmska filosofien, hvilken, såvidt som hon är religionsfilosofi, förvärfvat talrika lärjungar inom Sverges studerande ungdom – en omständighet, hvilken ej kunnat undgå att väcka oro bland den gamla dogmatikens anhängare, helst det väl icke kan dröja länge, innan samtliga filosofiska lärostolar i riket blifvit beklädda med män, som tillhöra ifrågavarande filosofiska skola.
Faran skulle endast kunna besvärjas genom en kupp mot lärofriheten vid våra universiteter.
Men hvad som misslyckades i de dagar, då ortodoxerna lupo till storm emot
Descartes’ filosofi, men tillbakavisades af en ostuderad konungs sunda menniskoförstånd, skall icke lyckas i vår tid, då hela nationen vet, att forskningens frihet är en dess dyrbaraste och heligaste rättighet.
Förpostfäktningen mellan filosofien och den gamla ortodoxien, har, medan dessa rader skrifvits, redan blifvit öppnad, idet en medlem af Göteborgs konsistorium, herr lektor Ljungberg, uttalat hvad mindre uppriktiga och samvetsgranna männer i hans ställning pläga dölja: att han hyllar den förnuftiga åsigt om Kristi person, hvilken hvarje förutsättningslös och af dogmatiken oberoende läsare kan återfinna i nya testamentet.
De dogmer, i hvilka den kristna verldens ungdom uppfostras, hafva till större delen formulerats af prestmöten under en tiderymd, som är den dystraste i historien: då vetenskapens ljus var slocknadt och det af Jesus väckta gudsmedvetandet nära att förqväfvas tillika med det fria kristna församlingslifvet; då hierarkien och formelväsendet utvecklades; då frälsarens lära om Guds andes närvaro och verkan i församlingen fick vika för en fetischtisk lära om „Guds kötts“ närvaro i det af en offerprest invigda nattvardsbrödet.
För mången kan det visserligen synas likgiltigt, om denna dogmbyggnad reformeras eller icke.
Mången anser det vara beqvämast, att den får qvarstå i oförändradt skick, tills efterverlden en gång kan betrakta den som ett fossilt skelett, ur hvilket lif och ande vikit.
Kanhända blir detta ock sakens verkliga gång, ty en genomgripande, af församlingen med full medvetenhet företagen kyrkoreformation är visserligen en svår uppgift att lösa.
Men i hvarje händelse anse vi det vara af vigt – och det är fördenskull vi i denna fråga fattat pennan – att inskärpa, att det gifves en stridighet mellan kyrkoläran och de kristna urkunderna, att förkastelsedomen öfver den förra ej rättvisligen kan drabba de sednare, och att dessa ännu och för alltid äro lämpliga att utgöra grundvalen för en kyrka, som vore i stånd att omfatta hela menskligheten, sedan det blifvit uppenbart, att Jesu lära är ett uttryck af det allmänna, i menskligheten verkande gudomliga förnuftet sjelft.
Att hon icke, åtminstone ur mensklig synpunkt, är förnuftig erkännes temligen allmänt äfven af ortodoxerna sjelfve.
Dock har från dogmens uppkomst intill närvarande tid icke saknats försök att försona förnuftet med henne.
De som inlåtit sig på sådane försök hafva aldrig kommit längre än till mer eller mindre fyndiga analogier och vanligen slutat med att förgäta eller misströsta om sin uppgift, i det de uppmanat förnuftet att underkasta sig dogmen.
Det bästa, som i ämnet kunnat sägas, är sagdt redan af Augustinus, och likväl leder den af honom uppstälda jemförelsen mellan de tre personerna i det ena gudomsväsendet och de tre grundförmögenheterna i det ena menskliga väsendet till en helt annan, af ortodoxerna förkättrad, åsigt, än den kyrkliga.
Att vi ännu i våra dagar, uti dogmatiska arbeten och kyrkotidningar, få se de nötta analogierna återupptagna samt uppstufvade med alexandrinska logosfunderingar och medeltidsskolastiska eller quasihegelianska begreppsbestämningar, har både en tragisk förklaringsgrund och en komisk.
Å ena sidan kan tanken, som låtit fängsla sig i dogmens bojor, dock icke förneka sig sjelf derhän, att den ej försöker afvinna dogmen ett vetenskapligt innehåll; å andra sidan är det en erfarenhetssak, af hvilken våra rättrogna akademiska teologer också förstå begagna sig, att priset för djupsinnighet icke kan vinnas lättare än genom att röra i det mystiska, detta mystiska må nu vara äkta mystik, det vill säga djupa, men oklart förnumna och oklart uttryckta sanningar, eller oäkta mystik, det vill säga rent oförnuft.
Man kommenterar ju icke hvad man icke något så när begriper!
Ergo är kommentatorn djupsinnig, helst om hans kommentarier äro lika mystiska som det hvilket han kommenterar.
Så resonnerar den stora hopen af troende, hvilka redan en af kristna kyrkans äldste fäder och skriftställare med märkvärdig uppriktighet karakteriserat.
[Simplices quique ne dixerim imprudentes et idiotæ, quorum major semper credentium pars est (Tertullianus adversus Praxeam).]
Om „das Hexen-Einmal-Eins“ i Göthes Faust vore en kyrklig formel, hvilket fält för den teologiska spekulationen vore icke då öppnad, hvilka priser för djupsinnighet vore icke att vinna af fromma och lärda kommentatorer!
Nu vet man, till mehn för dem, att detta „Hexen-Einmal-Eins“ icke är annat än ett ironiskt motstycke till „S:t Athanasii Symbolum“; för att skingra hvarje tvifvel derom lägger Göthe i Mefistofeles’ mun sin egen kommentarie till detsamma:
„Mein Freund, die Kunst ist alt und neu:
Es war die Art zu allen Zeiten,
Durch Drei und Eins und Eins und Drei
Irrthum statt Wahrheit zu verbreiten.“
Hvad de egentliga filosoferna beträffar, hafva de antingen förkastat eller blott till namnet upptagit treenighetsläran.
Hvad de, i sednare fallet, kallat så, har varit helt annat än kyrkans lära, sådan hon är formulerad i det så kallade S:t Athanasii symbolum (hvilket, i parentes sagdt, Athanasius säkerligen icke har författat).
Detta symbolum är måhända det besynnerligaste skriftstycke, som någonsin utkommit i verlden.
Det börjar och det slutar med att döma enhvar, som icke tror det, till evig förtappelse och innehåller mellan dessa begge fördömelser en kedja af motsägelser.
Enär dessa icke kunna bortresonneras, erkännas de som sådane äfven af ortodoxerna, men med det tillägg, att felet icke ligger hos kyrkomötena, som formulerat de i symbolet förekommande satserna, utan hos menskliga förnuftet, som skulle vara oförmöget att fatta ett i motsägelserna inneboende högre sammanhang.
Huru de ortodoxe teologerna fått veta, att ett sådant för förnuftet obegripligt sammanhang verkligen skulle dölja sig i de ifrågavarande motsägelserna, derom äro de alldeles ur stånd att upplysa oss.
Emellertid försäkra de med största bestämdhet, att „S:t Athanasii Symbolum“ är ett gudomligt mysterium, hvarmed de förstå en uppenbarad sanning, som är så hög, att de inskränkta väsen, för hvilka den blifvit uppenbarad, äro oförmögna att begripa den.
(Motsägelsen, som ligger uti att kalla en sanning „uppenbarad“, då den är framstäld på erkändt obegripligt sätt, och det ändamålslösa i ett sådant slags uppenbarelse förorsakar icke våra ortodoxer några betänkligheter.)
Låtom oss här i korthet betrakta hvad begreppet „gudomligt mysterium“ kan innebära.
Ingen bör förneka, att det menskliga förnuftet är begränsadt, att således sanningar måste gifvas, som det blott på oklart sätt är mägtigt att förnimma.
Men ett är att på oklart sätt förnimma en sanning; ett annat att i en sats upptäcka de handgripligaste motsägelser.
Vi bedja treenighetslärans förkämpar lägga denna skilnad på minnet.
Menskliga förnuftet sjelft känner och erkänner sin begränsning, känner och erkänner, att endast Guds oändliga förnuft förnimmer allt med högsta klarhet.
När predikanterna från sina talarestolar påstå, att menskliga förnuftet icke vill känna och erkänna detta, och när de fördenskull anklaga det för högmod och öfvergrepp, så är detta tal tanklöst pladder och denna anklagelse grundlös.
Hvad deremot samma predikanter med allt skäl (n. b. från sin ståndpunkt) kunna förevita menskliga förnuftet, är något helt annat: att detsamma nämligen från begynnelsen och till evig tid är så inrättadt, att det betraktar och måste betrakta sjelfmotsägelsen som ett kännetecken på osanningen.