Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Hos den sökande sjelf läge dessutom vanligen en återhållande kraft, sorn är verksam, då underhållet påkallas af den, utaf hvilken han år personligen känd, men försvagas, i den mon hjelpkällan år aflägsen och fremmande.
Denna kraft vore den naturliga blygseln att erkänna egen oförmåga, serdeles om den år sjelfförvållad oell undseende! att framträda med diktade behof, eller sådane, som genom egna ansträngningar kunna alhjelpas.
— Understöden från Staten deremot skulle snart icke betragtas annorlunda ån, såsom en rättsenlig utdelning af en allmän tillhörighet, den man icke funne det nedslående att fordra och emottaga, sedan man på ett eller annat sått lyckats att, såsom en vanlig formalitet, framvisa de derföre föreskrifna villkoren.
Om allt delta hade man redan erfarenhet uti Statens spanmåls-undsåttningar efter missvexter och följderna deraf.
Hvarje bemödande för den nödiga tillsynen af Statens embetsrnån och myndigheter, skulle merendels blifva förgäfves, genom omöjligheten att lör hvarje fall omedelbart undersöka förhållandet, och återhållet från deras sida blefve i samma mon vådligt, som de äfventyra att begå orättvisa och reta till knot, som gåfve ytterligare stöd åt de pockande anspråken och åt olörsyntheten.—Af dessa skål ansågo Coinmitterade det oundvikligt, alt den egentliga fattigvården besörjes och bekostas af inskränktare samhällen, hvart för sig; och ehuru, vid en så beskaffad fördelning af Statens fattigvårds-åliggande, icke kunde förekommas, att ju tungan häraf skall i någon mon träffa ett samhälle hårdare ån ett annat, vore en sådan olikhet vida mindre betänklig ån vådorne, om Staten skulle omedelbart besörja detta åliggande, och kostnaden ansågs säkert, äfven för det mest belastade samhället, aldrig motsvara, hvad i berörde fall skulle derifrån utgå, såsom bidrag för de gemensamma beli ofven.
Såsom följd af den sålunda antagne beslåinmelsen, innehåller förslaget jemväl föreskrifter om husbondes ansvarighet för underhafvandes försörjning, på det icke socknen må oskåligen dermed belastas, dels om villkor för flyttningar från en socken till en annan, för att motverka fattigvårdstungans godtyckliga öfverbyttaride.
Härom hafva Committerade yttrat sig: alt, i den nion personer stå i närmare förhållanden till hvarandra, måste det oftast inträffa, att den ene kan, genom medel, som icke medföra egentlig uppoffring, medverka att rådda den andre från armod, och framför allt finnes, hvad arbetare beträffar, en sådan förmåga hos deni, som begagna deras arbete eller af hvilka de annars kunna anses beroende. 4: sa/at Allm, Besv.- och Ekon,-Utskottens Betänkande, N.-o 5.
Bland medlen att motverka fattigvårds-behofvet och de mångfaldiga oordningar, som dertill föranleda, vore denna förmåga en af de vigtigaste, som kunde tagas i anspråk och väckas till verksamhet.
— Committerade hafva serskildt yttrat och visat, huru detta medel ofta blifvit åsidosatt och till och med missbrukadt, oell att följden deraf borde blifva ansvarighet för den sålunda vållade fattigvårds-kostnaden, antingen helt och hållet eller åtminstone till större del ån de öfrige medlemmarne af samhället, ansågo Committerade både rättvist och billigt.
I öfverensstämmelse härmed, år det föreslaget, dels att husbonde skall bekosta allt erforderligt understöd åt tjenstehjon under legostämma, samt att husbonde-förhållandet skall utsträckas äfven till så kalladt Statfolk och dem, som en fastighetsegare låtit bosätta sig å hans egor utan sådant ego-område, hvarföre sjelfständig besittning för viss lid eller lifstid år medgifven, dels att, då arbetare med hustrur eller i ågteuskap sammanaflade barn, intagas från annat fattigvårdssamhålle, den, som intager dem, skall enskildt vidkännas en fjerdedel af den fattigvårds-kostnad, de kunna föranleda under fem års tid, räknad från inflyttningen.
Committerade hafva ansett det vara utan tvifvel, att ett sådant ansvar skall föranleda varsamhet vid arbetares antagande och torde derföre anses menligt för arbetarne sjelfve, genom ökad svårighet att blifva antagne; men varsamheten har ausetts egentligen endast ingå i urskiljningen af en arbetares duglighet och ordentlighet, deraf åfventyret af ansvarigheten ensamt beror; och i samma nion arbetaren gjort sig vål känd, skulle han mindre eller alldeles icke deri möta något hinder.
— Sedan Committerade, i fullkomlig öfverensstämmelse med hvad Rikets Ständer vid senaste Riksdagen hos Kongl. Majit i underdånighet föreslagit, antagit, att, vid fråga om fattigvård, en hvar skulle i allmänhet anses tillhöra det samhälle, der han senast varit mantalsskrifven, hafva Committerade föreslagit bibehållande af den genom 1788 års Kongl. Förordning medgifna rättigheten att vägra mantalsskrifning för personer, som synbart åro i de villkor, att ett nära för handen varande fattigvårdsbehof för dem skäligen måste befaras.
— Denna inskränkning af personliga friheten hafva Conunitterade ansett oundviklig, om man icke vill äfventyra en öppen täflan emellan socknarne, att på hvarannan öfverflytta en redan känd eller, såsom snart inträffande, förutsedd fattigvårdstunga, jemte alla de ganska vådliga oordningar, som deraf måste föranledas.
Committerade hafva också ansett sig hafva anledning tro, att inskränkningen i och för sig sjelf, sådan den nu år medgifven, sällan hittills visat några menliga verkningar.
Af de många klagomål och tvister, som i anledning häraf blifvit förde, skola de Lag- samt Allm, Besv.- och Ekon,-Utskottens Betänkandej N\o 5, 5 fleste icke haft afseende på sjelfva inskränkningen, utan på sättet, huru man tillämpat den, dervid socknarne vanligen tillvållal sig en rått, vida utöfver den dem tillkommit.
Ordentliga öfverenskommelser härom hade inom socknarne blifvit träffade och till och nied hos Kongl. Maj:t anmälde till fastställelse, enligt hvad Committerade meddeldte handlingar visat.
Committerade hafva ansett, att skäliga anledningar till så beskaffade bemödanden å sökandernes sida icke saknats uti det verkligen hotande åfventyret af en öfverdrifven fattigvårdstunga, till följd af det förhållande, sorn visat sig inom den egentligen arbetande classen och dess behandling; men trodde sådant motverkas genom den föreslagna enskilda ansvarigheten för underhafvandes fattigvård, som måste väcka mera varsamhet vid valet af arbetare, och mera omsorg för deras bergning, och under denna förutsättning hafva Committerade funnit sig icke böra föreslå ån ytterligare inskränkning af inflyttningsråtten socknarne emellan.
Committerade hafva vidare ansett, att mångfaldiga af de omförmålde tvisterne haft afseende å det förhållande, att en person varit skattskrifven i en socken, men haft bostad eller vistats inom en annan.
— Oordningar skola visat sig dels deri, att en person, sedan han flyttat från den socken, der han varit skattskrifven, ofta längre tid varit bosatt i en annan, men till och med uppsåtligen undanhållits från skattskrifning der, för att socknen måtte befrias från befarad fattigvårdstunga, hvilken, på sådant sått, stundom flere år efter flyttningen, drabbat skattskrifningsorten, så mycket mera oförmodadt, som ordentlig utflyttnings-altest varit lemnad och man således trott sig icke vidare hafva med personen alt skaffa; dels ock å en annan sida, att man, af farhåga för fattigvårds-besvår, sökt tvinga en person att vistas inom skattskrifningsorten och derigenom underkasta honom ett tvång, som år ett våldsamt förnärmande af den personliga friheten och mången gång måste verka serdeles menligt för hans förmåga att bereda sig bergning.
Med afseende härå hafva Committerade i 23 och 24 af deras Förslag till Stadga om Fattigvården, intagit föreskrifter om iagttagelser, åsyftande, att socknarne, utan våldsamhet emot någons person, måga kunna tillse och bevaka sin rått emot hvarannan.
För öfrigt innehåller förslaget, dels att på hvarje
Fattigvårds-samhålle må ankomma att anstalta om Fattigvården, på sått, som, efter ortens beskaffenhet och serskilda tillfälligheter, kan finnas lämpligast, med iagttagande likväl af vissa härföre föreskrifne villkor, dels bestämmelser om förvaltningen af fattigvården, bidrag till kostnaden derföre samt om fattighjonens förhållande till Fattigvårds-Styrelsen och dennes rått öfver 6 Zag- samt Allm. Besv.- och Ekor.-Utskottens BetänkandeA.-o S, deras egendom; oell få Utskotten, i stället för en närmare redovisning i dessa delar, hånvisa till det inom Riks-Slånden utdelade Förslaget och Betänkandet, hvaremot
Utskotten ansett sig hår böra fullständigare upplaga, hvad sorn år föreslaget och anfördt om fattigvårdens fördelning på socknarne och dermed omedelbart sammanhang egande bestämmelser, såsom de hufvudfrågor, hvaraf förevarande Lagstiftning i sin helhet väsendtligen beror.
Dessa frågor hafva också hufvudsakligast varit föremål för de yttranden, som inom Riks—Stånden blifvit afgifne, då ärendet derifrån remitterades.
I synnerhet åro betänkligheter framställde emot det hinder för flyttningar från en socken till en annan, som den hittills gällande lagstiftningen föranledt, och, efter hvad sorn år föreslaget, förmenats komina att fortfara med ytterligare utsträckning genom den husbonde ålagde enskilda ansvarigheten för underhafvandes fattigvård, ehuru detta hinder så mycket sorgfålligare borde undanrödjas, som det stadgande, hvarifrån det hårleder sig, skall strida emot 16 §.
Som hindret blifver mera tryckande i samma nion, som man inskränker Comnmnerne, inom hvilka de serskilda fattigvårds-angelågenheterna böra ordnas till ett helt för sig, och denna inskränkning härjemte måste verka, att bördan blifver alltmera ojemnt fördelad och på många ställen omöjlig att draga, har en ledamot af Ridderskapet och Adeln önskat, att fattigvårdens lägsta Commun måtte utsträckas åtminstone til!
Häradet eller Prosteriet, och för att allt förbud emot flyttning emellan socknarne måtte kunna undvikas, har det blifvit föreslaget, att inom hvarje
Lån stilfas en gemensam
Fat tig— cassa, som hade för ändamål alt jemna fattigvården emellan socknarne och att således meddela fosierhjelp till barn efter bortdöda eller afsigkomne föräldrar, hvilken för det närvarande skall utgöra ett af fattigvårdens största behof, jemte det att samma Cassas verksamhet äfven sträcktes till alla fattigvårdens föremål, utom de egentliga fattighjonens underhåll, och sålunda kunde anlitas för bildande af arbets-inråltningar, hvarförutan alla författningar emot beltlande skola vara ord utan betydelse, eller ock vid stiftande af Folkskolor; och skulle dessa Fattig-cassor bildas af mantalspenningarne, hvilka, öfver hela Riket uppgående lill ett belopp af 529,000 R:dr, skulle upphöra att ingå till Statsverket och deremot ställas under Lånens disposition för ofvannåmnde ändamål.
Dessutom åro förslag framställda, att för gift arbetsfolk borde erläggas en årlig afgift till fattigvården, antingen till visst belopp, som år uppgifvet till 5 R:dr för hvarje, eller efter årlig taxering, hvarigenom det förmenats, att fattigvården skulle Lag- samt Allm, Ecsv,- och Ekon.-Utskottcns Betänkande, N\0 5. 7 beredas en inkomst, fullt motsvarig den tunga, som af en sådan personal kunde föranledas, och att således deremot socknarnes rättighet att hindra indyttningarne skulle kunna upphöra.
Sedan Allmänna Besvärs- och Ekonomi-Utskottet funnit nödigt att om detta ämne öfverlägga med Lag-Utskottet, hafva Utskotten gemensamt tagit detsamma under öfvervägande och få nu deröfver yttra sig.
Ehuru Utskotten, lika med Committerade för Fatfigvårds-årendena, icke kunna härleda socknarnes förbindelse att hvar för sig försörja sina fattige, från den fördel, hvarje samhälle Iiemtat af den behöfvandes verksamhet, utan på skål, som Committerade anfört, anse fattigvården för en Staten egentligen åliggande angelägenhet; anse Utskotten, att de af Committerade tillika framställde förhållanden utgöra oöfvervinnerliga hinder för Slatens omedelbara öfvertagande af Fattigvårds-bestyren.
Det måste antagas såsom uppenbart, att de missbruk vid anlitande af fattigvårds-understöd, som det icke skulle blifva möjligt att förekomma, om understöden utdelas af Staten, skulle verka, att underhållskostnaden stegrades till oerhörda belopp, och likväl är det icke denna kostnad, som, i första rummet, förljenar att tagas i betragtande.
Mera äfventyrligt ingripande i samhällsskicket år det moraliska förderf, som dessa missbruk måste medföra.
Man saknar icke erfarenhet härom från andra Länder, och åfvén inom den närmare omgifningen varseblifver man otvifvelagtigt en varnande rigtning uti den åsigt, som synes mer och mer utbreda sig, att de behöfvande och fattige böra och kunna lefva på de båttre lottades eller det allmännas bekostnad, hvaremot den lofliga och vackra stoltheten alt sjelf förvärfva sitt bröd, synes halva vikit för beqvåmligheten att lefva af nådegåfvor.
Om icke denna rigtning, i stället att motverkas af fal t ig v årds-lagstift ni ogen, skall befordras och framkallas af den, år det af största vigt, att fattigunderstöden utdelas rned en varsamhet, som år möjlig endast för den behöfvandes närmaste omgifning och icke mera allmänt kan med någon säkerhet påräknas annorlunda, ån i den nion, de utdelande sjelfve åro intresserade att inskränka understöden.
Det år uppenbart, att detta ändamål skall full tåndigare vinnas, i samma nion soro Communerna, hvarinom fattigvården besörjes, åro inskränkta.
Redan genom deras utsträckning till Härader eller Proslerier skulle ändamålet i allmänhet förfelas, utan att dermed alltid vunnes hvad, enligt förslaget derom, varit åsyftadt, då många Härader finnas af den inskränkta omfattning, att äfventyr för bristande förmåga att bestrida fattigvården, kan förutses, der, likasåvål som inom 8 Lag- samt Allm.
Besv,- och Ekon,-Utskottens Betänkande, N. o S, en och annan serskild socken eller Pastorat, och dessutom skulle en sådan utsträckning verka till en rubbning af hittills varande och genom mångårig häfd stadgade fattigvårds-anstalter, hvaraf olågenheterna skulle troligen vida öivervåga de fördelar, som möjligen kunde påräknas.
Utskotten tro sig således hafva fulla skål att instämma i Commifferades förslag, att socknarne och stadsförsarnlingarne hvar för sig besörja fattigvården, med rättighet för flere socknar af samma Pastorat eller församlingar inom snmma stad att förena sig om gemensam fattigvård.
Dervid blifver visserligen fattigvårdstungan någorstädes ojemnt fördelad, men Utskotten anse olägenheterna deraf vara af vida mindre betydenhet, ån de, som hvarje annan reglering mäste medföra, och farhågan för oförmåga hos socknarne att uthärda denna tyngd synes i det närmaste vika, når man betragtar, huru förhållandet hittills under mångfaldiga år visat sig, då en sådan oförmåga åtminstone högst sällan blifvit satt i fråga, om icke till följd af serskildta tillfälligheter och mera kringgripande olyckshändelser, dervid serskilda föranstaltanden för undsättning i alla fall blifva oundvikliga, ehvad fattigvårds-samhållet må vara mer eller mindre vidsträckt.
Af ett sådant stadgande blifver likväl en nödvändig följd, att, på sått med Kongl. Förordningen den 5 December 1788 varit åsyftadt, förekomma, att ett fattigvårds-samhålle må kunna uppsåtligen och godtyckligt öfverflytta fattigvårds-tungan på ett annat, äfvensom att hos deni, hvilka begagna den arbetande classens biträde, väcka intresset att genom omsorgen om arbetarnes bergning förekomma deras behof af fattigvård, så mycket mera, som den erfarenheten icke kan jåfvas, att denna omsorg mångenstädes blifvit på ett ganska eftertånkligt sått åsidosatt, och af dessa iagttagelser bero förbättringar i samhällsskicket af vida större vigt, ån den nu ifrågasatte minskningen af fattigvårds-besvåret.
Den anstalt, som i anledning af betänkligheterna vid hindren för flyttningar socknarne emellan, blifvit föreslagen om mantalspenningarnes öfverflyttande från Statsverket till Communerna, samt att deraf Länsvis bilda Fattig-Cassor med föremål att Jemna understöd för fattiga barns försörjning, understödja anstalterna för folkundervisningen och bereda arbetstillfälle för fattige, anse Utskotten för högst önsklig, och om den kunde till vågabringas, skulle otvifvelagtigt de svåraste bekymren för fattigvården försvinna; men den uppgifna tillgången för bildande af dessa -Cassör lärer för närvarande icke vara att påräkna, och på sätt jemväl vid förslagets framställande varit förutsatt, anse Ut - Lag- samt Allm, Besv,- och Ekon.-Ulskottens Betänkande, N:o 5, &
Utskotten en serskildt beskattning för detta ändamål icke böra ifrågasattas,' så att delta annars välberäknade lörslag lärer tyvärr få lemnäs obegagnadt.
Deremot möta betänkligheter af annan art vid förslagen att med serskild skatt till fattigvården belägga dem, som begagna gifta arbetare eller Statfolk, och med afseende å den sålanda beredda tillgången för fattigförsörjningen, hindren för inflyttningar i socknarne skulle kunna upphöra.
Vid ett af de förslag, sorn i denna syftning blifvit framslåldt, har det väl blifvit förutsatt, att de på sådant sått samlade bidragen skulle för hvarje arbetare serskildt bokföras och vid lians flyttning öfvergå till den socken, dit han flyttade; men ett så vidsträckt bokförings- och liqvidationsbestyr torde svårligen kunna åstadkommas, innan Communal-institutionerne hunnit en vida fullständigare utbildning, än den, som för närvarande år att påräkna.
I alla fall qvarstår möjligheten, alt personer, för hvilka faltigvårds-behof redan år för handen, kunna genom flyttning till en fremmande socken påbörda den fattigvårds-besvåret, utan alt från sin förra vistelseort medföra ens något bidrag för kostnaden, om han der icke varit i den ställning, att någon beskattning för honom i detta ändamål utgått.
Dessutom, ehuru man svårligen kan beräkna, i hvad mon bidragen blefvo tillräckliga att godtgöra den ökade fattigvårds-kostnaden, blefve beskattningen alltid känbar, kanske mera ån hvarje ifiågasatt ansvarighet för ett möjligt faltigvårds-behof, och den måste verka antingen obenägenhet att antaga arbetare, för hvilka den borde utgå, eller en emot skatten svarande minskning af arbetslönen, och i bägge fallen blefve följden, att arbetarnes villkor försvåras, istället att underlättas; men den öfvervägande betänkligheten fästa likväl
Utskotten vid uteblifvandet af väckelsen till omsorg om arbetarnes bergning.
Man synes med skål kunna föreställa sig, att den, som erlagt den ifrågasatte skatten, skulle just deri finna en ökad anledning att åsidosätta denna omsorg, emedan han derigenom liksom förvärfva! en rättighet att kasta de utnötte arbetarne på fattigvården, och skulle anse sig hafva på förhand godlgjort den sålunda förorsakade kostnaden.
Om deremot bidraget icke sättes i fråga, förr ån fattig— vårds-behofvet redan år för handen, måste blotta beräkningen af egen fördel väcka omtankan att söka afböja detta behof, och det år mer ån sannolikt, alt behofvel derigenom mången gång skall aldeles uteblifva, till verklig båtnad, lika mycket för husbonden, som för arbetaren och fattig— vårds-samhället.
Det öfverklagade hindret förflyttning socknarne emellan följer ingalunda Bill, till R, St, Prot, 1840, 7 Sami, 2 A/d, 3 Haft, 2 10 Lag- samt Allm, Besv,- och Ekon.-Utskottens BetänkandeN:o 5, ovillkorligt af de föreskrifter, Co rom i t terade för Fattigvårds-ärendena föreslagit, sä vida dessa föreskrifter endast hafva afseende å iägttagelser vid mantalsskrifning för vårdande af serskildta faltigvårds-samhällens rätt sins-- emellan, då en arbetare, derföre att lian; är obemedlad, icke mer än någon annan är pligtig att inskränka sitt vistande inom mantalsskrifnings-orten, utan han, fullkomligt oförhindrad af regleringen i berörde afseende, kan söka och begagna tillfälle för sin bergning, hvarhelst det erbjuder sig; och Utskotten kunna således icke inse, alt stadgandena i denna del slå i strid med 16 §.
Re ger i n g s- fo r m en, på sätt sorn af en Ledamot inom Ridderskapet och Adeln blifvit ytiradL Husbondens ansvarighet för underbafvandes fattigvård kan visserligen väcka betänklighet vid arbetares antagande och sålunda försvåra tillgången å arbetsförtjenst för den behöfvande; men denna betänklighet måste man föreställa sig, uppstå egentligen endast vid fråga om personer, som äro vanartiga eller odugliga och således i alla fall af andra skäl hafva motstånd att vänta.-
I afseende på andra personer bör denna ansvarighet icke blifva serdeles äfventyrlig för den, som är nion om underbafvandes bergning, och icke för en karg beräkning af egen vinning förbiser andras skäliga fördringar och behof.
Då Utskotten af sådana skäl ansett sig jemväl böra instämma i de af Committerade antagne grundsatserne i de ämnen, hvarom Utskotten nu yttrat sig, hafva Utskotten likväl, vid tillämpningen deraf, ansett den i 12 och 13 §§ föreskrifne ansvarigheten vara för vidsträckt, då husbonde icke skäligen bör vidkännas hela fattigvårds-kostnaden vidare än för tjenstehjon och arbetare under den afta lade arbetstiden, hvaremot öfrige här uppräknade personer äro fullt jemn för'lige med dem, som omförmälas i Förslagets 15 §, så att ansvarigheten för dem bör blifva enahanda med den der stadgade, eller endast för i af fattigvårds-kostnaden under fem års lid.
Då socknarne är medgifvet att inom sig ordna fattigvården, på sätt SOt» kan för hvarje samhälle finnas lämpligast, synes något serskildt slad-- gande icke erfordras om rättigheten för dem att inom sig dela fattigvårdsbestyret, på sätt senare delen af 4 § i Faltigvårds-Comitéens förslag innehåller.
Deremot skulle ett sådant stadgande kunna gifvas en tydning, hvarigenom hinder för mantalsskrifning äfven vid flyttning inom socknarne kunde uppstå,, hvarföre Utskotten icke kunna understödja förslaget i denna elei.
Utskotten kunna icke eller antaga, ålit, på sä L t Corn i teen i 21 § 4 morn. föreslagit, lill personer, för hvilka Staten bör bekosta fattigvård,.
Lag- samt Allm, Be.sv.- och Ekon,-Utskottens Betänkande^ IVo S, 11 måga räknas sjömän, sorn vid Sjömanshusen skattskrifvas, då dessa icke äro i Statens tjenst lika med dem, för hvilka i öfrigt en sådan Statens skyldighet är föreslagen.
Deremot musle man förutse ett annat fall, som i Comiteens förslag icke är upptaget, då det icke lärer kunna undgås att fattigvården af Staten bekostas, nemligen då det icke kan utrönas, att den behöfvande hörer till visst samhälle, och härom anse Utskotten således ett stadgande bör gifvas.
Äfvenledes saknas i Comiteens förslag en nödvändig bestämmelse, huruledes med fattigvården bör förhållas, under det tvist fores, vare sig om behofvet deraf, eller om skyldigheten att den vidkännas.
I förra fallet anse Utskotten, att Konungens Befallningshafvandes utslag måste gå i verkställighet, utan att liden för pröfning af besvär deröfver afbidas, om icke den behöfvande skall på ett äfveutyrligt sätt blottställas; hvaremot, då tvisten angar skyldigheten att vidkännas en fattigvård, hvaraf behofvet är erkändt, det synes lämpligast, att denna vård besörjes af det samhälle, inom hvilket den behöfvande vistas, emot rättighet till godtgörelse af dea .eller dem, som slutligen finnas skyldige att den vidkännas.
Sedan Utskotten, genom serskildt Betänkande N:q 4, om Sockenstämmor och Sockne-Nämnde-r, föreslagit, att fattigvården skall 'besörjas af desse Nämnder, äfvensom stadgatiden om bidrag till denna vård och redovisningen derföre, erfordras härom icke några föreskrifter i Lagen om fattigvården, och Utskotten hafva således förbigått, hvad Committerades förslag i dessa delar innehåller; och efter det förslagets i alla fall icke vidsträckta omfång, sålunda blifvit minskadt, anse Utskotten den af Committerade iagltagne indelningen i serskildta articlar, efter ulika ämnen, det omfattar, kunna undvikas, och sålunda en ytterligare förkortning och enklare uppställning vinnas.
Vid hvad Committerade i öfrigt föreslagit, hafva Utskotten icke funnit något väsendtligt att anmärka, och Utskotten få således, för hufvudsakligt antagande deraf, åberopa de skäl, sorn i CommiLterades Betänkande äro anförde.
Ehuru det åberopade Förslaget, som tjenat
Utskotten till ledning vid behandlingen af detta ärende, icke har afseende på Stockholms stad, utan serskildle
Committerade varit utsedde för behandlingen af frågan om fattigvården derstädes, och jemväl derom yttrat sig, anse likväl Utskotten det vara nödvändigt, att Lagstiftningen örn fattigvården, så vidt den i berörde förslag upptages, blifver gemensam för hela Paket, då deri ingå förhållanden Communerna emellan, och personella förhållanden, sorn icke kunna öfverlemnas till dea Conununala Lagstiftningen.
12 Zag- samt Allm.