Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Kanske sysslade hennes barnsliga fantasi med lösningen af ett nytt problem.
Fru Gullman talade åter milda, vänliga ord.
» Och nu förstår du ju, min flicka », sade hon, — » att det inte är värdt att du stannar här, då Tusse ändå är borta, utan du reser ju snällt med mig hem till kusinerna.
Säg, lilla Karin, du lof- var ju moster att vara snäll? » » Ja, jag skall vara snäll », kom svaret om en stund.
Då kysste fru Gullman den lilla flickan på pan- nan och började att kläda af henne för natten.
Under tiden fortsatte hon att spraka kärleksfullt med barnet.
Hon målade ut i de gladaste fär- ger lifvet i det nya hemmet, och särskildt talade hon om allt det underbara, som Karin skulle få se på resan.
Karin såg emellanåt på sin moster med stora undrande ögon, men hon svarade icke mycket, bara ja för hvar gång moster frågade, om hon ville vara en snäll flicka.
Slutligen låg Karin i sin bädd och aftonbönen var läst som vanligt.
Än en gång kysste fru Gullman sitt systerbarn, sade henne ännu några vänliga ord och gick så ändtligen ur rummet.
I sin korg låg Tusse orörlig.
Men då fru Gull- man försvunnit, satte han sig upprätt med spetsa- de öron och såg upp mot Karins bädd.
Det var som om han väntat på någonting ovanligt.
Detta inträffade också.
Tyst som en ande smög Karin upp ur bädden.
Hon sprang fram till Tus- ses korg, och där sjönk hon ned med ansiktet öfver sin trogne vän.
Och så brast den lilla flickan i gråt.
Hennes tysta sorg löste sig ändtligen i en ström af tårar.
På bara golfvet låg den lilla kroppen utsträckt i sin hvita nattdräkt, men i hundkorgen blanda- des ljusa och svarta lockar om hvarandra på Tusses blå ylletäcke.
Barnet snyftade och hun- den tjöt.
Det var en hjärtslitande konsert.
Fru Gullman var i rummet bredvid och lyss- nade till bullret.
Hon gläntade på dörren, oviss om hon skulle visa sig eller ej, men hon visste intet medel att trösta, och kanske också att sor- gen skulle gå fortast öfver, om nu Karin fick gråta ut hos sin vän.
Hon stod ännu obeslutsam, då blef det med ens tyst därinne.
Smygande inträdde fru Gull- man i barnkammaren.
Hon fann Karin ännu snyftande, men inslumrad med sin våta kind tryckt mot Tusses svarta päls.
Fru Gullman vågade icke genast röra henne.
Hon lät henne somna ännu djupare, hvarefter hon varsamt lade den lilla flickan på nytt i sin bädd.
Tusse morrade, men helt sakta för att icke väcka Karin.
Tyst som hon kommit gick fru Gullman åter ur rummet.
Men hon suckade djupt och skaka- de på hufvudet.
Karin sof oroligt om natten.
Hon vände och vred sig i bädden och snyftade ännu emellanåt.
Solskenet strömmade in i rummet.
Det var ungefär vid half sex-tiden på morgonen, då Ka- rin helt tvärt vaknade.
Hon satte sig upp och såg bort mot Tusses korg.
Tusse var också va- ken för tillfället, men han mötte med en gäsp ning sin matmors litet undrande blick.
Tusse hade glömt gårdagens sorg, tycktes det, men Ka- rin fick syn på kofferten och kom genast ihåg, att i dag var resdagen inne.
Hon suckade djupt och hennes läppar darrade, som om hon på nytt ämnat börja sin af sömnen af brutna gråt.
Men så lugnade hon sig hastigt igen och såg fundersam ut.
Hon tycktes ha fått en idé.
Hon såg först på Tusse och sedan på kofferten, så log hon och nickade bekräftande för sig själf.
Därpå steg hon raskt ur bädden och gick fram till hundkorgen.
» Hör du, Tusse du », sade hon ifrigt, » om du lägger dig i kofferten, så kan du komma med utan att moster vet om det.
För, ser du, det är all- deles säkert, att jag inte reser annars.
Tusse låg kvar i sin korg, sträckte på sig och syntes hågad att somna igen.
utrotas af Aktiebolaget Desinfectioa i rum, fartyg oeh bostäder, allt på Rikstel.
- stället — utan bortförande Kontor: 4 Stallgatan 4.
- af möbler.
H 272 IDUN Karin ruskade betänksamt på hufvudet.
» Nej », sade hon allvarligt, » vi kan nog inte stanna här, för då kommer den där herrn och tar dig, och jag blir ensam.
Nej, det blir nog bäst att vi följa med moster.
Kom nu, Tusse! » Det var endast med uppbjudande af alla sina * J krafter, som Karin lyckades få upp locket till kofferten.
Slutligen gick det ändå.
Nu förstod Tusse ändtligen hvad det var fråga om.
Han hoppade ur korgen och sprang fram till Karin efter att i hast ha ruskat af sig söm- nen.
Karin lyfte på dockans kläder, därunder låg hennes egen en liten yllekjol.
I den gräfde hon t en rund grop, och så lyfte hon Tusse dit.
Tusse såg nog litet förvånad ut, .men sedan han nosat, i gropen och svängt rundt ett par gånger, slog han sig i ro.
Karin gick efter det blå täcket, bredde detta öfver sin vän, och så var Tusse w resfärdig.
Dockkläderna kommo ofvanpå, och J » där syntes icke mer något spår af en lefvande varelse i kofferten.
^ i — p a © p H S p ID 0 Fru Gullman hade varit uppe i otta, ty afre- san skulle ske tidigt på förmiddagen.
Hon gick ur rum och i rum, ordnande allt det sista som skulle göras.
Så kom hon också till barnkam- O D mardörren.
Hon tyckte sig höra ett lätt buller därinne, och så hörde hon Karin tala med någon.
Varligt smög hon hufvudet genom dörren.
Hon kom just lagom för att få se Karin fälla igen locket på kofferten.
Den lilla var röd af ifver och ansträngning.
Fru Gullman trädde in i rummet och ställde sig midt framför barnet.
» Hvad gör du i kofferten? » frågade hon strängt.
Liten Karin blef hvit om kinden och hennes läppar darrade.
CD » Hvad gjorde du? » upprepade moster och när- made sig ännu mer.
» Söta moster », stammade Karin och gjorde liksom en af värj ande gest med händerna, medan de stora, blå ögonen fylldes af tårar.
Fru Gullman hade i samma stund fått syn på Tusses korg.
Hunden var borta, det blå täcket likaså.
j TIDSFÖRDRIV I Bidrag mottagas med tacksamhet.
CO CO ST va DT 01 1 » B p » g / Karin såg på moster med stora ögon, hon visste icke om hon vågade tro.
Tusse reste på sig och såg ut, som om ban tänkte krafla sig ur kofferten.
Fru Gullman upprepade sin fråga.
» Menar moster det.
riktigt? "
frågade Karin, och hennes ögon strålade af glad förhoppning.
» Ja, min lilla flicka, jag ser att du inte kan skiljas från Tusse.
Då var det, som om en smekande hand strukit bort all sorg med ens.
Karin slog sina armar om mosters hals, och den lilla röda munnen pres- sades mot fru Gullmans kind med ett jublande: » Lilla älskade moster! » Fru Gullman log genom tårar mot barnet och tryckte den lilla hvita skepnaden djupt i sin famn.
Och när Tusse såg det, började han hoppa och skälla omkring dem så lifligt, som om han åldrig- varit instängd i en koffert och nära att dö af brist på luft.
Några timmar senare satt liten Karin vid sin mosters sida i en järnvägskupé, på väg till det nya hemmet.
Men på bänken midt emot låg Tusse i sin korg med det blå täcket öfver sig.
Karin sprakade så lifligt som aldrig förr, ty nu hade hon funnit den, som ville lyssna till hennes joller.
Men litet emellanåt böjde sig ljusa lockar öf- ver de svarta i hundkorgen, och barnamunnen hviskade allvarligt: — » Ser du, Tusse, att jag inte kunde resa ifrån dig. » Innehållsförteekning: Gina Krog; af V. (Med porträtt.)
— Bättre fly än illa läkta; af Titti.
— Vår älskade; en studie af Karm Hall- gren.
(Forts.) — Snorres rimkrönikor.
— » Tvärvig- gen på Peterhof »; af Carl Walfrid.
— Pariserkloster; för Idun af Mark Stern.
I: Un klosterpension.
— Från Iduns läsekrets: Ett år liar gått; af En svensk kvinna.
— Pres- sen och sensationslyslnaden; ett instämmande, af A.
— Trogna vänner; skiss af Åh.
1 När sommarsolen i väster svunnit Och stilla kvällsfrid har brutit in, När trötte vandrarn sitt mål har hunnit Och hvila b judes åt domnadt sinn ', Då alla alla mitt första prisa Och taga mot som en omtyckt vän, Som ock åt alla då skänker lisa, Ja, nya krafter kan ge igen.
Dubbel-charad.
En mitt andra hela syns mitt första andra Med sin vän mitt första hela arm i arm Och med korg och fiskredskap på ryggen vandra Till en båt vid stranden under skämt och larm.
Ty i dag de ämna fiskelyckan prof va, Skilja denna ifrån andras tunga id Och i stället tålamod försöka öfva, DOPS?
Ogeneradt njuta utaf lugn och frid.
» p p Så till en mitt första första färden — » &amp; P ställes, o. g s * ' p S * Listigt garn för fisken nu man läg- ger ut; Väntar tåligt sedan, knappt ett ord CO so ^ » £ •Jr CD £ co där fälles, g g Korgen full med fisk man också får till slut, i is § p Många med mitt andra första, men då bakfram, Många andra äfven som man lätt förstår; Tycka nu de fått mitt andra andra, bakfram, Vända därför och mot hemmet snart det går.
O ?§ H ID O O S a i Moster Lisa.
&amp; Då förstod fru Gullman sammanhanget och hennes hjärta rördes mot hennes vilja.
Hon såg från Tusses korg ånyo bort till barnet.
Karin stod där darrande af ångest.
Skulle verkligen hennes hemlighet bli upptäckt ändå!
» Har du lagt Tusse i kofferten? » frågade fru Gullman med underligt vibrerande röst.
Liten Karin förstod icke, att det nästan låg ett löfte i den veka tonen.
Hon tyckte i dess ställe, att nu var allt förbi, och så brast hon i den bittraste gråt.
Men fru Gullmans hjärta veknade mer och mer.
N:R 66 LÖRDAGEN (641).
PRENUMERATIONSPRIS PR Å R: UTGIFNINGSDAGAR '.
IDUN — KR '.
» 3: — HVABJE D E N 19 AUGUSTI REDAKTÖR OCH UTGIFVARE: F R I T H I O F O N S D A G OCH L Ö R D A G.
: 12:TE Å R G 1899.
KOMMISSIONARER BYRÅ O C H EXPEDITION: ANTAGAS ÖFVER HELA LANDET PÅ ALL- KLARA S.
RIKS 1 6 4 6 JOHAN KVINNANS N U T I D S K V I N N A N, h e n n e s fel o c h s v a g h e - ter, h e n n e s förtjänster o c h h e n n e s heter är ett ämne, tiondena blifvit digt sökas nya n a n s r ä t t att m e n i våra som under rättig- d e sista tillbörligen behandladt.
belysningspunkter, n y a variationer än PÅNYTTFÖDELSE.
på samma tema.
finnas till är dagar har motståndare.
år- Stän- uppfinnas Nutidskvin- mycket omtvistad, d e n v ä l flere a n h ä n g a r e Världen har sett konstens o c h litteraturens p å n y t t f ö d e l s e, r e l i g i o n e n s på- nyttfödelse, bevittnar den l å n g s a m m a g r y n i n g e n af det mänskliga broderskapets hvarför skulle icke världen pånyttfödelse?
Hennes emot är mannen århundraden tyvärr sofvit alltid; en den djupa Helst ville han därtill j a g vill här men under sömn, hvari H o n är s å d a n se h e n n e m e n nu är h e n n e s t i d sakerna gent sanning; för henne, s o m försänkt kvinnan.
gjort henne.
kvinnans underlägsenhet a n n a t är v ä l o t ä n k b a r t mannen pånyttfödelse; få se att han sådan vakna.
Or- äro m å n g a o c h olikartade; m e n endast framdraga en.
F r å n g a m l a t i d e r intill v å r a m o r m ö d r a r s t i d v a r h e m m e t en stor fabrik, hvars modern af PRINSESSAN EFTER MARGARETA.
FOTOGRAFI, TAGEN Å PARKUDDEN AF HOFFOTOGRAFEN L. LARSSON.
hennes och flitiga händer; vård; strumpor stor del T där e m o t härlig en diktas Hvad — GLADA solig nu på månd ' undrande TANKAR draga Djurgårdspark, sommarsaga furväxt \ i sagan spörja hela?
hägnad!
N o r d e n s folk m e d h o p p d i g se.
Rika hjärtefägnad skatter, tvänne mark.
väl den Solbarn, väx i b l o m m i g Mellan deras glittrande väna och tonar knyta Margareta!
det m o t h i m m e l blå.
ännu dina en späda Margareta allt h v a d mot Kärlek hjärtat slösar sommarn strör fagrast rikedomar, sin y p p i g h e t.
Uti r o s o r s t i d e r s l o g första du gången ögat o p p.
V a k n a n d e m o t lifvet själf vet.
log du, en fager b l o m s t e r k n o p p.
oss, delta Bud för — hur från det stolta svunnen oss hän kärlek Fursteglansen blifve dag det Lilla skänkes kring din sol uppå din stig!
tusen dyrt! » bringar, hamn.
» sessa », väfvas vid svinna.
d e t att På förbättringar skrika i förse omkring både h v a d j a g sagt, ångans toner, allt medan mer gamla åt rätt; ångan » Handarbetets men det fram.
Skolan tager barnen för rarinna, nästan att nu ett handslöjdens Vänner », o c h h a n d a r b e t s s k o l o r v e r k a för att hjässa det s o m nu s o m bäst pågår i vårt natur, dig!
för- i n g e n m å göra sig besvär erkännande slöjdföreningar står Ylle-, bomulls- o c h handväfstolar Föreningen Då för- Maskine- inlägga en gensaga, vill j a g gifva berättigadt dess kvinnans hennes skickliga röster Men och land.
voro mannens åDgbagerierna kvar i hufvndsak.)
här hennes o s s f ö r b a g a r b r ö d, d e t är återupplifvande, namn!
mot drömmars Forntid, f r a m t i d.
helt vår klingar nu hennes stora spinnrockar att Söndagsbarn, ikring dig b l o m m a r hör och sidentyg föreningslänk.
genom blefvo ersätta De » Bevara ändå biträdens i s t ä d e r n a m e d g o d t b r ö d till b i l l i g t (Jag mig: händer Men kväfva linda.
hushållet i böljestänk, kvinnliga henne beröfvade.
stålfingrar dåligt Margareta, skapelser.
uppfinningar pris.
hus- stickades o m aftnarna, o c h en delvis riets ledare o c h tyget väfdes bakades under storartade deras stränder, hennes brödet rättningar händer sagoland dig gé.
spanns f ö r e m å l till n y t t a o c h p r y d n a d kvinnans USEN Linet modern sakens bana sig o m h a n d, i stället förr ofta v a r alltid kvinnan ligger i o c h elektriciteten deras åtminstone enda lä- deras första.
ser sin sekellånga v e r k s a m - het glida sig ur händerna, sig efter de måste genomgripande hon lämpa förändringarna,
— lika väl s o m m a n n e n som ångan och D e n verksamhet, behölls tills s o m under sig till att århundraden mannen, stor kvinnan världens hem, nya, har hushållning som utbreder taga och ordna sig utanför sträckte s k u l l e d e t ej bräckt, den o m när den vändts till h ä r l i g blir drömmen plats det när större hennes ter rätt att stiftandet väl taga af och deras, uteslutande men nu den från med inom med gälla förr med den henne större längre, som som tade i sin p l a t s lagar, » Natur — med röda rosor i de ändtligt påstå, dväljas verksamhet att henne arbe- äfven Jag kvinnans utestängande M o d e r n s l e d n i n g af s o n e n f ö r s v a g a s, så att hennes makt sig u t o m h e m m e t s port.
bra, då att man hjälpa icke kvinnans snart frosten och hjälp att sakna denna öfver M a n n e n, s o m talar v i d t o c h bredt o m skatters och rösträtts öfverensstämmelse, motsätter kvinnans skatt.
r ö s t r ä t t, m e n a l d r i g att Jag borgare, har som delar i icke v i l l i g att går källa, bör i en bevaka mina krig, » hvarifrån stock för röstningen som icke kallas med döden, och döttrar.
i knappt att stå som icke Det varande, således gifver IDUN E. den större någon ansikte än kvinna, mot ansikte » m e d evighetens dagg världen är h e n n e s hvilken Om blir för släktets be- a l d r i g är s ä k e r för sitt lif.
N å g o n h a r s a g t: » D e t är s t ö r r e t j ä n s t att soldater bära än E TT bör därför att skall flere s k ä l o c h i c k e annat arbete o c h all- än han.
visa sig m i n d r e rättvis, mindre vis; men just dag, i denna Hon mindre gryende då folken börja förstå broderskapets tydelse, skola derskap aldrig kan mer af h o n är o l i k m a n n e n hafva skall m å h ä n d a sann, rösta männen l ä r a, att finnas bro- till, så l ä n g e h a l f v a, än halfva, m ä n s k l i g h e t e n o m världens verkligt be- förblir okunnig SKISS F Ö R härligt förtjusande att rum!
— få k o m m a från värmen » Så, doktor.
Ni kan således inte känna i g e n e n f. d.
p a t i e n t?
» Han satt o c h g a f akt p å sin m o i t i é i mjuka, gula dräkten för fem år sta håret som flickan, han efter lärt k ä n n a sedan u p p e p å sanatoriet.
henne upp den o c h sökte förgäfves d e n e n k l a, n a i v a lilla mycket i en — fläta, d e stora, frågade väl Han m e d det alltför tung o m så m y c k e t — tjocka, att barnsliga grå fä- ögonen, det tjusande, oberörda o c h oupplefvade, s o m talade ur hela hennes adertonåriga person.
H o n h a d e i själfva verket förtjust hel sommar, hans honom men minne.
henne, o c h fängslat så hade ker, kokett, blasé.
— h o n o m en h o n strukits O c h nu hade han en baldrottning, funnit ur igen — — Han inte skakade energiskt på hufvudet.
ett spår — men — » Nej, — — » jag kan dem alla » J a g ä m n a d e inte g ö r a er en k o m p l i m a n g.
» » Så, SOMMAR, SOM ALDRIG KOM.
och S intel En högst hon granskade Och bland björkarne Sylvias glada » N i har tröst.
» Ja, timrat s t r a n d till strand.
broar mjukt rand.
Men Ja, hände ni har den som- rätt — det var j a g trodde på ord, s o m i n t e v a r l ö f t e n, blicjkar, s o m l j ö g o — — det där, s o m v a r allt o c h v a r i n t e t.
För var det j u bara allvar.
en lek — sörjde!
I n t e er — en sådan var inte att stora, Och nu!
kokttt, sörja.
en fjäril, Ja, ty många det för- där efter N e j, inte v a c k r a tro p å en hjärtlös flyktig er det allmänning, m i g o c h säkert min — — för m i g blef — jag före allt mig er — • människorna, naturligtvis är j a g n u s o m lockar o c h stöter bort, s o m tänder lågor — — lå- M e n hastigt gled en skugga öfver är Hon skall att det fina, ansiktet.
» D e t är d å s a n n e r l i g e n det kärlek.
e n l i f v e t s i r o n i, att ni, s o m sitter o c h slungar böjde sig verkligen ni H o n l o g sitt ironiska » Kanhända, » tryck i här hennes ögon, m ö r k a af rörelse.
kärlek — hastigt b o r t sig själf de andra om tuttar att det blåsas hit fingrar!
— och är stund flagor, som Naturligt- i n t e l ä n g r e t r o r p å illu- för er k l o k att bränna ni v e t — — sina —.
vals, herr löjtnant doktor!
inte ett o c h in- O m en svarta Kokett!
barn, Redan Farväl häng hög man och Brändt » Förlåt.
barn en o c h dit.
— s o m när en stor eldsvåda, därför o c h sprakar.
D ä r f ö r att sionen H v a d v e t ni o c h D e t är, en papperslykta d e t är flammar en, s o m inte plott- s o m ni.
på alltsammans vis!
den s m i d i g a gestalten ansiktet.
kärlek!
eld b i l l a r s i g, att är på d å skall d e t v a r a rat barn ut- och » K a n h ä n d a finns d e t ä n d å såg h o n o m rakt i » Men drömmande s o m blifvit djupa stor, v e r k l i g k ä r l e k.
» H o n reste och löje.
k o m ett G l ö m inte papperslyktor — statistiken för nära små- såg en mjuk härnäst. » Hon nickade sidenkjol gladt, och han och en grann der den tunga u n i f o r m försvinna un- portieren.
— — — EN NUTIDSRILD.
H o n skrattade m e d ett lågt, beskyllningar öfver * I originalet heter d e t: » I t is greater to bear soldiers than to bear arms. » Bear betyder föda o c h bära.
Ordleken kan icke fullt återgifvas i den svenska öfversättningen.
Förf:s anm. j a g ser, n i m i n n s.
hjärtlös. » skratt.
ljusa rests i k v ä l l e n högt mot himlens att det.
som ty MIN F Ä R D E F T E R E N O PIGO.
blifvit kokett. » » Det också. » o c h längtan — gör detsamma, så v a r allt, s k u l d, att sett — o c h var ovanlig företeelse, » naturligtvis. » » Och den jublat, ifrån G y l l n e luftslott öfver röst.
Tro s o m inte h o n o m leende m e d låtsadt intresse.
hviskat h o p p o c h — egen — —.
utantill. » A I M A B Ö L J O R våren — elegant, smidig, vac- » Spar komplimangen — DEN marn?
Det domslut.
ILSE FRANKE.
M e n ni m i n n s m i g själf, Ja, också trampat, därinne. » mindes vapen. » * — Det om s t o d j a g s n a r t, att L.
SÅDANT var ljusa Kvinnan AF inom gor, j a!
» dess söner o c h strid hon ni — DANSERNA.
läste i h e n n e s v r e d e n s j ö d till adertonåring, Minns n i?
— men MELLAN kvinnor j a g räknar m i n a meriter.
det minns många släktets massa o c h jag förmodar, ni att Ja, liten i Hvad hon ar- fint säger året, h ö s t b r ö t i n m e d ett — — för- arbete, hen- för nationen finns sin p a n n a » ersättas.
allt lifvets gett.
Ingen s o m m a r k o m det är att a n s e s o m m å t t - är k v i n n a n s arbete, Det tid löften, Men hon d e n n a; h o n är tjänst trosartikel, krigarens.
emedan säger m å n g e n.
förlusterna lifsfarliga minst alla hvilka våren en manlig med- få r ö s t a, s t ö r r e roll ä n röstandes på sig betalar mera Saima log.
Svikna blefvo Om också. » tre.
en jag min ADI.
icke betet i nationens nes hon hördes skattefrågan.
» Kvinnan har a l d r i g träffat är allt.
Intet g y l l n e s o l s t ä n k m i s s i o n ej höres.
— mycket, s o m trodde desto mer — ifrån b j ö r k e s k o g.
o c h h e n n e s skri o m f ö r b ä t t r i n g utföra äng stod sorgsen, S y l v i a s r ö s t ej l ä n g r e allt p r a k t i s k t v ä r d e, d å h o n står m a k t l ö s g e n t e m o t samhället kanske — m i s s i o n är f ö r m i n d e l, att j u en sådan Kokett, hjärtlös, elak.
tagit tror sanatoriet, så tydligt hån, » Numro naturen sträcker lidande; m e n dessa ord träffar på » N i är e l a k T e g stod härjad, Men hvem honom.
D e t låter j u m y c k e t s ä g e r, att de främmande inflytande i det mindre.
nattvind österled.
morgon bar Jag fall är d e t m ä n n e n s Ni ett ifrån Nästa Ni förmodligen. » Deras ögon möttes, o c h han ned, utanför, ännu mig.
j a v i s s t, så h e - studerar d e m m e d oförminskadt intresse. » s o l e n s ä n k t sig d r o g m o t strand en isig går flesta tor.
kretsen, i det större h e m m e t förringar h e n n e s eljes erkända denne märker, uti h a f s v å g roar n i s k u l l e f ö r s ö k a er p å e n s t a t i s t i k, h e r r d o k - fram!
Men en kväll när då? » det kokett — » Spar ironien!
— däruppe vid eget trängre familjekretsen.
vill mannen hennes — läromästarn? » sanning, h e m s fyra v ä g g a r, o c h s o m v i kalla samhälle, har — det j u alltid o m oss k v i n n o r.
är undersam, s o m m a r ' n brutit eget A kallade m i g hjärtlös, blifva, s o m dagen sin berättar ni det » Hvarför?
när en » Hvarför famnen gryningsväkt.
Huru sig, — det Däraf h a r r ä t t att emot för- spridt s o m tagit fromma.
Allt i b i d a n honom.
blifvit världens tillhörighet, o c h är h u f v u d s a k l i g e n hand, i tillföra h e m m e t s trånga krets, den följd, tillgodoser sig det elektriciteten 2 var mig. » — fram mot ut sådana honom.
» Jag — berätta er n å g o t.
min M ä r k var första V e t ni o c h hittilldags » af, enda • 4 L L T I N G S T I G E R, u t o m mina inkomster, » / A h ö r d e jag min man svara vår gamle vedså- • * • gare häromdagen, då han klef in o c h till- kännagal, att priset för vedsågning ökats m e d 1 krona per famn.
» Se, » sade han litet förläget, » jag ville egentligen inte dyrka u p p åt herrskapet, s o m jag sågat åt i så många år, m e n jag måste, för si vi ä ' n u en fackförening, o c h vi ha nu haft möte. » V i b o i en liten stad, men tidsandan har äfven nått hit.
— Eljes o m sommarkvällarne har jag nju- tit af våra promenader u t o m staden, m e n hela min sommarfröjd har nästan blifvit störd af en h ö g skorsten.
Här byggs nämligen en stor fabrik, s o m skall g e sysselsättning åt 500 arbeterskor, o c h min
— jungfru k o m helt viktig för ett par veckor sedan till m i g: » till våren får herrskaperna inga jungfrur » (hon vågade ej säga ' fröknar '), » ty alla gå till fabri- ken. » — Jag s a d e: » ämnar du dig också dit? » H o n svarade: » n e j, det tror jag vä] inte, men A n n a sade, h o n sagt det till sin fru, o c h då tyckte jag, att j a g också skulle säga det. » E x e m p l e t s maktl Då j a g i n:r 59 af Idun läste » Rings » målande skildring af » Lina Blombergs b r ö l l o p », så utbrast j a g: » huru sant skildradt! » ty j a g hade jtist i da- garne uppleft och förargat m i g smått öfver något liknande.
Min jungfru skall vara tärna h o s en f. d. kamrat (som också gifter sig m e d en smed).
Bröl- lopet skall stånda h o s b r u d e n s fader, ryktare.
M i n jungfru h a d e varit o c h tagit prof på hvitt tyg till tärneklädning o c h förklarat mig, » att h o n ville ej vara sämre än de andra! » (hos koryktaren i ett rum!)
M e d I d u n i hand kallade jag in henne o c h frågade: » skall bruden hafva svart klädning ?&gt; » Ja, m e n där skall vara hvit infällnmg o c h hvita sidenrosetter på lifvet. » — Jag sade: » vill du göra m i g den tjän- sten o c h läsa denna berättelse i I d u n.
» — Jag kan n u till min glädje omtala, att » den hvita » blef ej af, utan en » skär » fcomMKsklädning blef köpt.
Tack R i n g!
— (En väninna till mig köpte strax ett lös- n u m m e r extra af I d u n o c h s m u g g l a d e in i sin jung- frubur.)
3 — I D U N 1899.
Vi trädde slutligen in i stugan.
Där satt m i n » tös vid b ä c k e n », m e d ett lindebarn på knäet, två litet större ungar bredvid sig, allt små syskon, s o m h o n alla matade (häpnen nu, I alle bak- terielärde!)
m e d varma potäter, som h o n först af- svalnade i sin egen m u n o c h sedan stoppade i un- garna.
Jag g l ö m m e r aldrig tösens breda belåtna grin, då m o d e r n o c h j a g öfverlade (» ödet » fick en 50- öring o c h försvann till sina » profeter ») o c h h o n såg utsikt till att slippa fri från barnsläpet.