Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
De Boioters flotta, af femtio Hafsgalejor, jag såg, Med bilderverk utsirade; Kadmos dem förde an, hvars skepp en gyllene drake Hade i akterspegeln.
Leitos, jordboren drott, Förde sjömanshären an Från det Phokiske land; Och Lokreusers med dem liktaliga skepp Oileus' ättling, som lemnat Berömda Thronions fäste.
Ifrån Kyklopiska Mykenai Sonen af Atreus rustat ut Etthundrade skepps församlade män.
Derhos Adrastos var, försten, vän åt sin vän, Att henne; som rymt från sin hembygd, För barbarisk älskogs skull, Hellas vunne tillbaka.
Och från Nestors Pylos, Gerenierns, jag skåda fick Skeppsvapen, oxfotadt att se, Grannguden Alpheios.
Från Ainianerna tolf skepp Rustade voro, som drott Guneus Förde, och nära till dessa Befunnos de drottar från Elis, Som Epeier benämde allt folk.
Eurytos var deras kong, Och anförde den Taphiske härn, Den hvitbeårade, hvars drott Meges Var, till Phyleus en ättelägg, Som lemnat de Ekhinadska, För sjömän otillgänglige öars grupp.
Men Aias, fosterson af Salamis, Förente med den venstra högra flygeln.
Helt nära till de yttersta galejorna
Han hade tagit ankarplats, Med tolf pilsnabba skepp sig lägrande.
Jag så Hörde och skådade Sjöfolkets här.
Ho som bringar med honom i strid Barbariska lodjor, Ej hämtar dem åter.
Sådan jag skåda fick Fiendtliga flottan, Och hvad jag hemma hörde, minnes jag
Om hela sammanbragta hären.]
Menelaos, hvad du icke våga bordt, du vågar djerft.
Gå hän! du alltför trogen mot husbonden är.
Den skymf hvarmed du skymfar mig, gör mitt beröm.
Men gör du, hvad ej göras bör, du tör få stryk.
Du bör ej bryta upp det bref, jag tog emot.
Du bör ej ofärd bringa på Hellenerna.
Med andra trät; men brefvet mig behålla låt!
Jag låter icke.
Och ej heller släpper jag.
Med spiran ur din skalle strax jag manar blod.
Att dö för egen herre, är dock ärofullt.
Nog af! som tjenare du håller långa tal.
Ack, herre, oss sker orättvisa!
Nu ditt bref, Bortryckande utur min hand med våld, dender O Agamemnon; vill ej mot oss öfva rätt.
AGAMEMNON. O ve!
Hvad är här i dörrn för väsen? hvilka ohemula ord!
Mine ord, och icke dennes, föras an med mera skäl.
Hvi mot honom, Menelaos, strider du, och öfvar våld?
Se oss an, att jag deraf må taga början till mitt svar.
Skulle jag ej öppna ögat, rädd kantänka, Atreus' son?
Ser du detta bref, de slemsta tidenders medbringare?
Jo, jag ser; och till en början, lemna det ur häderna!
Ej, förrn jag åt Danaer alla visat hvad der skrifvet står.
Vet du ock, hvad dig ej anstår veta, som sigillet bröt?
Ängslas skall du, när jag yppar ondt, som hemligen du gjort.
AGAMEMNON. Hvar har du uppfångat brefvet? gudar, hvilken skamlöshet!
Väntande din dotter, om hon kommer ifrån Argos hit.
Höfves dig att mig bespeja?
är ej detta skamlöshet?
Föll mig in, att sådant vilja: ej är jag din tjenare.
AGAMEMNON. Vackert sagdt!
Jag får ej vara herre uti eget hus?
Nej; ty falskhet är din tanke, nu, och förr, och framdeles.
Du är ganska qvick: talkunnig tunga gör förtappelse.
Orättvist, för vänner gagnlös, vett förutan stadga är, Jag dig önskar öfvertyga, och du ej i vrede, bör Stöta sanningen ifrån dig; svårt jag ej ansätter dig.
När du fikte, Danaider att till Ilios föra an, Icke viljande, till skenet, men i verket, viljande, Minns, hur ödmjuk du dig tedde, fattande hvarenda hand, Hur du olåst hade dörren för hvar knekt, som ville in; Hur du gaf gehör åt alla, äfven dem, som ej begärt, För att genom slika fukter köpa packets hyllande?
Men såsnart du egde makten, bytande ditt handlingssätt, Emot fordna vänner mera var du icke samme vän, Utan inlåst, otillgänglig.
Bör dock en rättskaffens man, När han makten har i händer, icke byta tankesätt, Utan mest mot sina vänner vara tillförlitelig, När han mest dem gitter gagna, under egen lyckas dar.
Detta först jag nu anmärker, der jag först dig fela såg.
Men så fort du ländt till Aulis, jemte Allhelleners här, Du ett intet var, och skrämdes genom gudars skickelse, Saknande god vind till Troia.
Danaïderne dig då Bjödo låta skeppen fara, ej i Aulis lida prack.
Hurdan vore nu din anblick och förvirring, hade ej Med en här af tusen fartyg du mot Priamos befäl!
Mig du frågte: hvad att göra? hvilken utväg finna nu?
Att ej, skild ifrån befälet, du om äran miste gick.
Se'n när, i oraklet, Kalkhas bjöd dig, för en lycksam färd, Artemis din dotter offra, vardt du uti själen glad, Lofvande, att gerna offra, och frivillig sände bud -- Tvungen må du icke säga! -- till gemåln, att skicka hit Dotter din, med förevändning, att Achilleus maka bli.
Sedan, ändrande din mening, skrifver du ett annat bref, Att du aldrig nånsin blifver egen dotters baneman.
Denne samme ether hörde dessa orden ur din mund.
Uti statens värf har sådant många tusen andra händt:
Verket de med kraft begynna, och gå se'n med skammen dän, Genom medborgsmänners vrånghet dels, och dels af eget fel, När de sjelfve icke gitta fylla sitt åliggande.
Öfver olyckssälla
Hellas aldramest jag suckar dock, Som mot futtiga barbarer ärnande en hjeltbragd, Måste låta dem få slippa hånfullt, för din dotters skull.
Ingen för behofvet endast gjorde jag till styresman
Uti freden, eller kriget; höfdingen bör insigt ha
I sitt värf; enhvar är herre, som besitter vett dertill.
Det förskräckligt är, att bröder mellan hörda ord, Och strider uppstå, när de råka osams bli.
Jag vill dig upptukta vackert, kort, och icke särdeles Rynka skonlöst ögenbrynen, utan helt beskedligen; Ty du är min bror: rättskaffens man ock hofsam vara plär:
Säg mig, hvi du så förgrymmas, röjande en blodig blick?
Ho gör dig förnär? hvad vill du?
saknar du din äkta bädd?
Sådan kan jag dig ej skaffa; den du egde, skötte du Dåligt.
Jag, som intet brutit, skulle straffas för din skull?
Qväljer dig min ärelystnad?
Önskar du i armarna Sluta en behaglig qvinna, sättande allt sundt förnuft, Och din pligt åsido?
Sleme lustar bo i nidings bröst.
Om jag förr ej tänkte riktigt, men nu klokt beslutit om, Är jag derför galen?
Heldre du, som elak maka mist, Och vill henne återvinna, om en gud dig lycka ger.
Tyndareiska eden svoro illasinnte friarne, De giftsjuke.
En gudinna, hoppets menar jag, ändock Saken mer tillvägabragte, än du sjelf med all din makt.
Tag dem nu till hjelp, så tror jag, att du inser dårskapen; Ty ej tanklös är försynen, men hon finna nog förmår, Huru dessa eder svoros tvunget och försåtligen.
Egna barn jag aldrig dräper; hvad din fördel kunde bli, Hämd på brottsliga gemålen, strede emot rättvisan, Och jag skulle nätter, dagar smälta uti tårar bort, Om jag laglöst och orättvist handlade mot egna barn.
Vare detta dig nu genmäldt kort, och lätt och klarligen!
Viil du dig ej väl besinna, väl jag vårdar egen sak.
Ett sådant tal är olikt det, scm för en stund Du sade: och medrätta skonas egna barn.
MENELAOS. O ve! jag, arme man, ej några vänner har.
Jo visat! om vännerna du ej förderfva vill.
Så visa mig, att du är född af samme far!
Att vishet dela, föddes jag, men dårskap ej.
Gemensam sorg med vännerna bör vännen ha.
Mig mana, då du handlar rätt, ej kränker mig!
Du dessa qval med Hellas icke dela vill?
En gud har krämpan öfver Hellas sändt, och dig.
Forhäf dig öfver spiran, och förskjut din bror!
Men jag skail vända mig till andra företag, Och andra vänner. -- -- --
SÄNDEBUDET. O, du Allhelleners drott, Agamemnon, med din dotter hit jag kommen är, Som Iphigeneia du derhemma kallade.
Tillika följer modren, Klytaimnestra, med, Samt ung Orestes, att din ögonfägnad bli, Du som så länge borta varit hemifrån.
Men som de långa vägen rest, vid källan nu, Den vattensköna, hvila de små föttren ut, De sjelfve jemte fålarna; på ängens gräs Jag dem bar utsläppt, att af betet mätta sig.
Att du dem hunne ta emot, jag lupit hit Förut; ty hela hären vet derom, och snabbt Gick ryktet vida, att din dotter kommen är.
Och nu till skådning skyndar hit ikapp all härn, För att din dotter se, ty jordens väldige Utmärkas och begapas ibland alla folk.
Man spörjer: blir här bröllop af? hvad förehas?
Har, längtande att dottren se, Agamemnon drott Hit flickan bringa låtit?
Andre yttra sig:
Åt Artemis ungjungfrun visst inviga de, Åt Aulis' drottning;, hvem skall henne föra fram?
Välan, så börja du med offerkorgarna, Bekransen hufvut, och du, Menelaos, drott, Brudqvädet ordna, och i salarna derhos Vid lotospipans toner skalle föttrens dån; Ty denne dag vardt för prinsessan lyckosam.
Rätt bra och väl! men gå du in emellertid; Det öfriga, om ödet vill, sig reder nog.
Ve mig! hvad skall jag, arme, säga? börja hvar?
I hvilka fjettrar af nödvändighet vi snärjts!
Emellam kom en gudamakt, som visare
Än alla mina tankeverk dock vida är.
Hur har ej ringa härkomst egna fördelar!
För sådant folk att gråta passar ganska väl, Och yttra hvad som helst.
För den välbördige
Är detta oförd.
Folkets högste höfvitsmän, Jag stolt mig känner, och är folkets slaf likväl.
Förty jag blygs, att lemna tårarna sitt lopp; Att icke gråta, likaleds jag, arme, blygs, Som råkat ut för aldrastörsta olyckslott.
Låt se alltså, hvad vill jag säga min gemål?
Hur helsa, och med hvilket öga blicka an?
Hon skapat mitt förderf, som kom okallad hit I förtid, uti olycksstund, hon kanske följt Sin dotter, för att gifta henne bort, och ge
Det käraste, der hon mig finner ondskefull.
Men ack, den arma jungfrun -- jungfrun, nå?
-- Som mörkrets drott -- så synes det -- snart äkta skall, Hur jag beklagar! hon mig så anropa tör: O, fader, mig du dräpa vill? slikt giftermål Du sjelf må fira, och enhvar; som är din vän.
Orestes, stående bredvid, skall skrika till Förståndigt, hvad han ej förstår; än är han barn.
O ve, hur mig förderfvat denne Helenas Tjuf, sonen utaf Priamos, Paris, som detta gjort.
Ock jag beklagar; qvinnan ifrån annor land
Det höfs, att sucka öfver drottars olyckslott.
O Broder, tillåt mig ändock ett handslag få?
Rätt gerna; din är malten; jag en stackars man.
Vid Pelops svärjer jag, som vardt min faders far, Och din benämd, samt Atreus, som oss båda födt, Att jag vill säga dig ur hjertat redligen, Och utan allsköns arga list, mitt tankesätt.
Enär jag såg, hur du ur ögat tårar gjöt, Medömkan kände jag, och sjelf brast ut i gråt, Och afstår nu ifrån de fordna yrkanden, Mot dig ej hård, och är på samma punkt, som du, Samt råder dig, att hvarken dräpa eget barn, Ej heller mig tillgodose; ej rättvist är, Att du skall sucka, medan mig allting går väl, Att dine dö, men mine skåda dagens ljus.
Hvad vill jag ock? kan jag ej annan maka få, Af bästa sort, ifall jag önskar gifta mig?
Men, störtande min egen bror, som jag ej bordt, Hvi skulle Helena jag föredraga, ondt for godt?
Jag ung och dårlig var, tills, saken nära sedd, Jag märkte hvad det är, att dräpa egna barn.
Dessutom ock miskund med olycksälla mön Mig påkom, då vår skyldskap jag besinnade; Hon håller på, att för mitt kränkta äktenskap
Bli offer: hvad har Helena med dotter din?
Må hären, upplöst, fara ifrån Aulis' hamn!
Hör upp att fukta ögonen med tårar, du, Min broder, och att mana äfven mig till gråt!
Men har du fått ett gudasvar om dotter din, Det mig ej röre; dig min andel skänker jag.
Till andra tankar jag mig vändt från hårda ord, Mig skett, hvad rätt och billigt är; jag återgår, Att broder älska: sådan är rättskaffens mans Sedvana, att han stannar vid det bästa städs.
Ditt tal är ädelt, sjelfve Tantalos, Zeus' son, Tillständigt; ej stamfäderne få skam af dig.
Haf tack, o Menelaos, som mot allt mitt hopp, Dig värdigt, har förändrat fordna tankesätt!
Igenom älskog bröder mellan alstras split, Och genom egennytta; men jag afsky här För sådant bittert inbördes förhållande.
Och mellertid jag råkat i nödvändighet, Att mot min dotter föra ut ett blodigt mord.
Hur så? ho skulle kunna dig dertill förmå?
AGAMEMNON.Jo, hela skaran af Akhaiers krigarhär.
Ej, om till Argos henne du afsänder hem.
Det ena kunde hemligt ske; det andra ej.
Man pöbeln ej förmycket frukta bör.
AGAMEMNON. Kalkhas oraklet röjer för Argeiers här.
Ej, om han dessförinnan dör: det händer lätt.
Hvar siarslägt är äresjuk och ondskefull.
Och hvarken redlig eller nyttig någonsin.
Du rädes ej för det, som nu mig faller in?
Hur kan jag fatta upp den tanke, du ej sagt?
Det Sisypheiske ynglet af alltsamman vet.
Ej kan Odysseus skada dig, ej heller mig.
Han städs illfundig varit, och en packets man.
Af ärelystnad drifves han; ett stort förderf.
Var säker, att han uppstår bland Argeierna, Och ropar ut oraklet, som oss Kalkhas gaf, Och hur jag lofte offra, och ej håller ord, Åt Artemis min dotter.
Se'n han öfvertalt Argeierna, att dräpa dig och mig, han skall Be flickan dräpa.
Om jag hän till Argos flyr.
Så komma de, att, jemte Kyklopeiska mura, Igrund utplundra landet, och föröda det.
Så gräslig är min ofärd, ack, jag arme man!
Och till förtviflan genom gudar bringas jag.
En sak mig akta, Menelaos, gående I lägret, att ej Klytaimnestra veta må Härom, förrän åt mörkret jag min dotter vigt, Att jag, med minsta tårar, må olycklig bli.
Men hållen munnen ren, I qvinnor, fremlingar!
Lycksalige de, som i stilla ro, Och med äkta tro sam- dela kärlekens läger, I lugnet, fjerran ifrån Ursinnig brånads glöd! förty Guldlockige kärleksguden
Sin båge spänner på tvenne sätt:
Det ena till lifvets lycka, Till trassel det andra är.
Jag sådant för brudsäng min, Skön Kypris, mig undanber.
Förunna af fägring åt mig Lagom, gif kyska begär!
Låt mig njuta af kär- leken, skild från dess öfverdrift!
De dödliges lynne ej likadant är, Sed liknar ej sed; med denrät- te är lyckan säker alltid.
Uppfostran och vårdad tukt Kraftfullt föra till dygd; Ty, att blygas är vishet, Och ljuflig förtjusning bereds, Då med besinning man inser Det rätta, der ryktet bringar Ovanskelig ära åt menskolif.
Stort är, att efter dygden sträfva, Hos qvinnan, genom stilla kärlek; Hos mannen annorlunda deremot
Ett inneboende och mångutbil- dadt skick ger staten mera glans.
Du kom, o Paris, från ort, der du Som herde vardt fostrad upp Hos mjella kalfvar på Idas berg, Der du fremmande toner, på Phrygisk flöjt, Efter Olympos', den fordne mästarns, Exempel, lockade fram.
Jufversköna betade korna, När gudinnornas dom dig förestod, Som till Hellas kallade dig Framför de elfenfogade palat- sen, der du äfven i Helenas Motblickande ögonklot Inskickade kärlek, Och sjelf af kärlek hänfördes.
Derför split och örlig
Hellas förde jemte svärd och skepp.
Till Troias konungaborg, O ve!
Stor de stores lycka är.
Sen i kongens dotter nu, Förstinnan Iphigeneia, Samt Tyndareus', Klytaimnestra, Hur från de stora ledande sin ätt, Oändlig lycka de uppnått!
De mäktige gudar bringa sällhetens lott Åt osalige menniskornas slägt, [Här stannom, Khalkis' döttrar och fosterbarn, Och drottningen hjelpom ur vagnen ned, -- Att hon ej faller, och stöter sig, -- Glädtigt med händer och hjertlig vård, Att ej, nykommen, hon skrämmer sig, Agamemnons ärade dotter!
Ej oro, ej heller förskräckelse Hos de Argeiska.
Väninnor, väninnor, vi väcka må!]
Vi räkne detta oss till lyckligt förebud, Påpassligheten och den varma helsningen; Och hopp jag hyser derför, att till godt förbund Jag brud medbringar.
Derför nu ur vagnarna Utstyrseln bären, som åt flickan jag har med, Och bringen allt rätt omsorgsfullt i vårt gemak!
Men du, miu dotter, lemna vagn och fålar strax.
Och stig med tjusande och späda foten ut.
Och J, småjungfrur, henne uti armarna Mottagen och ur vagnen beledsagen hän!
Mig äfven någon låne stödet af sin hand, Pådet jag sitsen här må kunna lemna väl!
Och framför redet ställen eder, somlige; Ty obevekligt skrämmande är hästens blick.
Och denne gosse, konung Agamemnons son, Orestes, tagen mot, mitt lilla stackars barn.
Du sofver, trött af raska åkningen, mitt guld?
I lycklig stund, till systers brudsång vakna upp, Ty sjelf af ädel börd, du svåger blifva skall Jemväl åt tapper man, Thetis' gudlike son.
Kom, dotter, kom och sätt dig vackert vid min fot, Hos moder din, Iphigeneia, och mig gör Bland dessa fremlingar afundsamt lyckelig, Och helsa äfven fader din, som nalkas oss!
O du, min högsta vördnad, Agamemnon drott, Vi kommit, icke ohörsammande ditt bud.
IPHIGENEIA. O moder, strax jag springer fram -- blif icke ond! -- Och sluta vill mitt bröst intill min faders bröst.
Jag längtar, fader, till din barm, framspringande, Att efter många dars förlopp, mig trycka få.
Ty jag din anblick saknar.
O, blif icke ond!
Gör, dotter, som du vill; städs var du faderkär
Mer än de andra barn, som jag till verlden bar.
IPHIGENEIA.
Min far, hur gerna jag dig ändtlig återser!
Och far din dig; det har du lika sagt för två.
Hell dig! haf tack, att hit du låtit hämta mig!
Jag vet ej, hvad jag svara må dertill, mitt barn.
IPHIGENEIA. O ve!
Du skådar mig ej lugnt, som du så gerna ser.
Bekymmer många har en kong och höfvitsman.
Dröj nu hos mig, och vänd dig till bekymren ej!
Hos dig ju endast är jag nu, ej annorstäds.
Sänk ögonbrynet, och mig skänk en vänlig blick!
Se, åt din anblick glad jag är, så glad, mitt barn!
Och tårar gjuter, du ur ögonen likväl?
Oss varder lång frånvarelsen, som förestår.
Jag vet ej, hvad du säger, vet ej, bäste far.
Klokt är ditt tal, och väcker min medömkan mer.
Oklokt jag tala vill, blott jag kan fägna dig.
AGAMEMNON. O ve, ej tiga gitter jag, men prisar dig.
Blif, fader, du här hemma qvar hos dina barn!
Jag ville väl; då jag ej kan, det grämer mig.
Må alla spjut forgås, och Menelaos' harm!
AGAMEMNON. Förut skall, hvad min ofärd gjort, ock andras bli.
Hur mjcken tid du borta dröjt i Aulis' hamn!
Mig hindrar något, att affärda härn, ännu.
Hvar säger man de Phryger bo, min bäste far?
AGAMEMNON. Der Paris aldrig, son till Priamos, bordt bo.
Du reser då långt bort, min far, och lemnar mig?
Dig, dotter, samma förestår, som fader din.
Ack, om för oss det ginge an, att jag far med.
AGAMEMNON. Du ock skall resa dit, der du din fader minns.
Skall jag med modren, eller ensam, segla hän?
AGAMEMNON. Helt ensam, ifrån fader skild, och ifrån mor.
Du vill väl icke flytta mig till annat hem?
Tyst -- tyst! den saken icke flickor veta må.
Från Phryger hasta, när du allt bestyrt, min far!
Ett offer offra dessförinnan bör jag här.
Vid offer bör man ta i akt hvad heligt är.
Det får du se; ty du vid vigvattnet skall stå.
Kring altaret vi skole khorer ställa, far?
Mer afuudsvärd än jag är du, som intet vet.
Gå in i salen, för att ses af flickorna, Se'n du mig gett en bitter kyss, samt handslag med, Du, som sålänge nödgas bo från fader skild!
Ack fagra bröst, och kinder, o, du blonda hår, Hur tung för eder vorden är de Phrygers stad, Samt Helena!...
Jag slutar här; en brådskad dagg
Ur ögonen mig qväljer, då jag nalkas dig.
Träd i gemaket!
Dig om ursäkt beder jag, O Ledas dotter, om jag är förmycket rörd, När till Akhilleus jag min dotter gifter bort:
Ett lyckosamt parti, som sårar mellertid Föräldrarna, enär till annor hus en far, Som mycket lidit, nu sin dotter lemnar ut.
Så oklok är ej jag; och var du viss derom, Att jag hörsammar, utan dina lärdomar, När jag, vid bröllopssånger, följer dotter ut; Men landets sed med hennes ålder stämmer in.
Hans namn jag vet, åt hvilken du vår dotter loft; Nu vill jag veta, af hvad slägt och land han är.
AGAMEMNON. Aigino dotter var till fadren Asopos.
Och henne äktade en dödlig, eller gud?
AGAMEMNON. Zeus sjelf, och födde Aiakos, Oinonas drott.
Ho var den son, som ärfde Aiakos' palats?
AGAMEMNON. Det Peleus var, och Peleus Nereus' dotter fick.
Gaf guden, eller tog han emot gudars råd?
AGAMEMNON. Zeus talman var, och fadren sjelf biföll dertill.
Hvar höll han bröllop? monne i hafssvallningen?
Der Kheiron uppå Pelions helga höjder bor.
Der kertaureiska slägtet sägs sin bostad ha?
Der firade drott Peleus' bröllop gudarne.
Thetis har fostrat, eller fadren, Akhilleus?
AGAMEMNON. Kheiron, att han ej skulle lära dårars sed.
Vis fostraren; men han, som gaf, än visare.
En sådan man nu blifva skall ditt barns gemål.
Ej tadelvärd; men hvar i Hellas finns hans stad?
AGAMEMNON. I Phthias bygder, vid Apidanos flodens strand.
Dit skall han då min unga jungfru föra hän?
Detder skall bli hans sak, enär han flickan fått.
Dem önskas lycka.
Men hvad dag sker bröllopet?
När månens lyckosama krets i fyllet står.
Har väl förlofningsoffret re'n gudinnan fått?
Det reder jag, och är med saken sysselsatt.
Och sedan vill du gifva bröllopsmåltiden?
AGAMEMNON. Först offret offra, som jag bör, åt gudarna.
Hvar skole vi ge qvinnorna ett festgelag?
Här invid de Argeiers aktergranna skepp.
Bra, och nödvändigt; men bidrag ock du dertill!
Vet du, o qvinna, hvad som göras bör? lyd mig!
Hvad vore det? -- att dig hörsamma är jag vand.
Vi äre äfven der, hvarest brudgumen är.
KLYTAIMNESTRA. J, utan modren gören hvad jag göra bör?
AGAMEMNON. Med Danaïders hjelp bortgifte dottren vi.
Men jag, hvar bör jag vistas då emellertid?
Res du till Argos, och tag vård om flickorna!
Min dotter lemnande? och hvem bär facklan då?
Jag sjelf har ljuset, såsom vid ett bröllop höfs.
Så är ej seden; men du ringa aktar det.
Dig passar ej, att vistas här i härens stoj.
Det passar, att en mor bortgifter dotter sin.
Och att ej flickor ensame i gården bo.
I säkra jungfruburen väl bevakas de.
AGAMEMNON. Mig lyd!
Nej, vid argeiska gudadrottningen!
Gå du, och handla utomhus; jag inomhus Bestyr om det, som kommer unga brudar till.
Ve mig, som fruktlöst kom, bedragen i mitt hopp, Att fjerran sända från min åsyn min gemål!
Jag smider ränker, och emot de käraste Uttänker knep, besegrad öfverallt likväl.
Med fågelsiarn Kalkhas jag emellertid
Om hvad är guden kärt, och mig ej lyckosamt
Vill gå, att undersöka nu, os Hellas' qval.
Den vite mannen i sin gård besitta bör God och rättskaffens maka, eller ogift bli.
Komma till Simoeis, och Silfverhvirflarna skall Helleners samtlige här, Både med sköldar och med skepp, Till Ilios, och till Troias Phoibeiska bygder, Der om Kassandra jag hört har, Att hon slänger de blonda flätor kring, Med lagrens friskgrönskande krans Smyckad, hvar gång desa guds Orakelfläktning förspörjs.
Stå skola på Pergamos borg, Och Troias murar omkring Troer, då kopparsköldad Ares På sjön, och uti skönstammiga skepp Sig närmar med rodd Simuntiska flodens bädd, För att de i ethern boende, två Dioskurers syster, Helena, Bringa ur Priamos' borg, Till Hellas' jord, medelst Akhaiers Lansmödande sköldar och kastspjut.
Men Pergamos, Phrygers stad, Samt stenmurade tornen han Kringskansar med blodig strid, Afmejade hufvun i mängd Släpande genom Troias stad, Som han igrund förstör; Månggråtiga flickorna gör han, Samt Priamos' maka jemväl.
Men Helena, dottren af Zeus, Månggråtig, skall lära sig inse, Att sin make hon svikit.
Ej mig, Ej heller mine barns barn, Den tanke må falla in, Hvilken månggyllene Lydinnor, och Phrygers gemåler Kasta vid väfstoln fram, Till hvarandra ordande så:
Ho vill skönflätiga håret mig, Att till ömkelig bågsträng snos, För härjad fosterbygd, afhösta nu?
Din skulden är, långhalsige svanens dotter; Om sann är sägen, Att Leda sig hängaf
Åt vingade fågeln, då Zeus bytte sin gudagestalt; Eller om ock, på Pieriska blad, Dikten till menskorna slikt Eljes burit och obetänkt.
Hvar är Akhaiernes härförare, monn tro?
Hvem säga vill bland tjenarne, att Peleus' son, Akhilleus, söker honom uti portarna?
Med lika lott vi dröje ej vid Euripus; Ty andre bland oss, frie än från äktenskap, Och lemnande derhemma toma boningar, På strändren sitta; andre redan make ha, Och barn: så våldsam kärlek Hellas öfverkom
Till detta härtåg, icke utan gudars råd.
Jag derför tolka måste min rättvisa sak; Men för sig sjelf en annan orde, om han vill.
Ty lemnande Pharsalos' jord och far Peleus, Jag bidar här, vid mager fläkt från Euripus, Och hejdar Myrmidonerna, som tränga på, Samt säga städs:
Akhilleus, o, hvi dröje vi?
Hur länge bör vår väg till Ilios mätas än?
Gör hvad du gör, och hvarom ej, för hären hem, Och bida ej Atreidens dröjsmål längre ut!
O son utaf Nereiden, hörande ditt tal Derinnifrån, framför min boning träder jag.
Ack, höga blygsamhet! hvem tro den qvinnan är, Som framfor mig jag skådar, dejlig till gestalt?
Ej under, att du mig ej känner, som förut
Du aldrig sett, och din försynthet prisar jag.
Ho är du, och hvi kom till Danaïders här Du, qvinna, hit bland män, med sköld beväpnade?
Jag Ledas dotter nämns, och Klytaimnestra är Mitt namn, och min gemål är Agamemnon drott.
Ikorthet bra du lemnat svar på hufvudsak.
Mig skamligt är, att vexla ord med qvinnorna.
Blif qvar! hvi rymmer du? och foga hand i hand
Med mig, till lycklig början af ett giftermål!
Hvad säger du? jag hand med dig? jag aktar mer Agamemnon, än att komma vid hvad mig ej höfs.
Visst höfves det, emedan du min dotter dock Skall äkta, du Nereidens, hafsgudinnans, son.
Hvad bröllop, qvinna, menar du? jag blir helt stum
Blott du ej stemplande hopsmider sådant tal?