Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Jag kommer ej
Från slottet, fast jag kommer derifrån.
Jag har ej namn, fast jag har tvenne namn.
Dagsgammal är jag, fast en man till år,
Och mer än tusen lif jag gäller dock
För eder, hertigens och folkets sak.
Ett sällsamt, dunkelt tal, af hvilket man
Blott fatta kan, att ni från slottet är,
Det tidens dårhus.
DANIEL HJORT(upptager sin ring).
Du ring, blif du min förespråkare!
O, stod här hertigen för mig som ni,
Och denna ring jag lemnade åt honom,
Som nu åt er, han visste hvad den gällde.
SCHEEL(betraktar ringen).
Denna ring
Han åt min far engång som minne gaf;
Som den jag ärft, med den jag ärft hans blod,
Hans sak, hans hämnd.
Kom, följ med mig, så få
Vi talas närmre vid.
ANDRE SOLDATEN(ensam).
Det der betydde något.
Har den der icke något ondt
i sinnet mot oss, så har han det mot någon annan.
Huh, det är så hemskt och dödstyst i månskenet.
sjunga min visa.
(Mel.: O, Wermeland, du sköna, du m. m.)
I stugan väfver vännen, jag håller så kär,
För sakna’n så häftigt väfven lider.
Min fader mig gaf vid vårt afsked sitt gevär,
Det är ifrån konung Göstas tider.
Det klappar mig på axeln, liksom en trofast vän,
Och när jag blir gammal, min son får det igen,
Det får han, om jag lefver så länge.
Nu skördas på åkern och bergad är hvar äng,
Gud gifve att rik vore säden!
Och kommer jag ej åter, så får jag blodig säng;
Godt sofver man, när man dör med heder.
Ty dålig den bonde, som ej från plogen går,
När det med tro och frihet i landet illa står.
Gud skydde vår hertig och Sverige! –
ANDRE SOLDATEN. DANIEL HJORT (kommer från
Senare SCHEEL.
Nu skall jag gräfva
Mig in med ord och guld hos hvarje knekt,
Och slottets kraft just i dess kraft förlama.
Skryt se’n med äran än!
SCHEEL(kommer ut ur boningshuset).
Ni glömde guldet;
Var säker att
Ej hertigen skall glömma er.
God natt, mitt fordna lif.
Nu, tysta månsken,
Du nattens ande, bleka samvete,
Gengångare i jordens midnattsdröm,
Tvinsjuka ljus, som tviflar på dig sjelf,
Ej sqvallra i mitt spår på dunkel väg.
(Sjunger om sista versen i sin sång.)
Gud gifve, att rik vore säden!
Gud skydde vår hertig och Sverige!
Slut på Tredje Akten.
(Stora salen på slottet Morgonrodnan strålar in genom
fönstren och belyser föremålen i början af akten.)
JOHAN FLEMING (hvilar slumrande, med armen i band,
på en soffa till venster). EBBA FLEMING (blickar
upp från honom och ser utåt).
Re’n sol går upp, och flydd är ändtligt natten,
Den långa natten efter rastlös strid
I fyra dar; men ack, hur går den upp!
Vänd, stjernors drottning, sol din glans från mig!
I veklig klagan sjunker jag, – och der,
Derute, obevekligt såsom förr
Fiendtlig flotta står, och intet segel
Till hjelp oss skyndar öfver liknöjdt haf,
Och intet bud om våra vänners öde
Framtränga kan till oss.
JOHAN FLEMING(vaknar och reser sig upp).
Ack, hvilken herrlig dröm!
Så styrkt, så glad!
Och idel ljus
Och frid och lycka!
Till mig kom kungen dit uppå besök,
Då fridens första skörd på gyllne fält
Jag in med folket bergade tillsammans.
Allt var förändradt: rika parker, der
Nu vildskog står, uttappadt var hvart kärr
Och bytt i åkerfält.
Mig kungen tog
Inunder armen och så gingo vi
Igenom folkets högtidsklädda leder,
Och blommor ströddes rikt uppå vår väg,
Och mössor svängdes vid hurrah i luften,
Och suckande såg
Sigismund på mig
Och sade:
Byt ditt rike emot mitt!
Så man sig sjelf kan smickra uti drömmen
Och glömma bort i denna lifvets afbild
All strid och omsorg.
– Moder, ingen visshet
Om landthärns öde än?
ARVID STÅLARM (som inträdt).
Senare
Ett bud har kommit
I denna natt; igenom sorglös vakt
Det lyckats smyga hit.
STÅLARM(pekar på Olof som inkommer).
Spridd är den och slagen,
Och jag hardt när att bli tillfångatagen.
Förgäfves jag de lejda skaror ropar
Och söker samla deras spridda hopar;
Om ej jag några falska hjertan stungit,
De sjelf i band till hertigen mig tvungit.
Om jag icke hoppats än,
Jag hit till eder kommit ej igen.
Vi skola hålla oss till sista man,
Oss trotsar lyckan, trots mot den tillbaka!
Visst står vårt slott, det än ej störtat samman,
Ehur’ det snart får skäl; besättningen
Gör myteri, står trotsig vid kanonen
Och skjuter ej; förräderi kringsmyger,
Insnärjer oss.
Och ingen hjelp från Polen.
Hvad kunna vi,
Vi, öfvergifne och förgätne här!
Ha, Sigismund, är detta lönen då
För all den trohet, vi emot dig visat!
O! att vi aldrig kännt den lumpna känsla,
Som svaga mödrar närt oss med som spenbarn;
Som drifver barnet att sin fader hylla,
Att såsom yngling vörda än hans svaghet
I gråa hår och skydda dem för skymf:
Den svaga känsla, hvilken högst i dårskap
Dock stiger, då den böjer undersåten
För kungen ned att honom dårligt dyrka
Som landets fader och sin äras borgen!
O! att vi qväst den, såsom hertigen,
Som alla andra, och vår egennytta
Sått ner i upprorsandans feta jordmån
Och skördat der vid packets jubel nu; –
Då hade vi ej öfvergifna stått
Med bruten lit och ensam, sviken tro!
Är det väl Stålarm, Stålarm, som så talar,
Det finska ridderskapets pelare,
Vår konungs stöd, Klaes Flemings vän och Finlands
Sjelfständiga och fasta svärd!
Jag har ej sofvit uppå tvenne nätter.
Upp, trötta tanke, efterverlden manar;
Natur jag vill besegra dig!
(Till Olof Klaesson.)
Då hvilar allt
På oss allen’.
Dock, ännu låt oss hoppas
På hjelp från Polen.
(Officerare inkomma.)
Här befälet kommer,
Som hit till sista råd jag sammankallat.
OFFICERARE.
Ha’n J med veteranerne besatt
Slottsportarna och uppställt knektarne
Här utanföre?
(Sorl bakom Scenen.)
FÖRSTE OFFICERN.
De er svara sjelfva.
Hör, det är min orkester det, och stycket,
Som spelas upp, det eder dödspsalm är.
ANDRE OFFICERN.
Doft växer deras knot, med möda fick jag
Dem ordnade.
Till hertigen har redan
En del i nattens mörker öfverflytt,
Och af de öfrige är svårt att säga
Hvem är att lita på.
Välan, vi skola
Snart få rent spel i saken, och från hvetet
Allt ogräs sjelft må skilja sig!
(Slår upp balkongsdörrarna och talar derifrån nedåt.)
Man sagt mig att bland eder – – –
(sorlet tillvexer.)
Tyst! falske uslingar, edsbrytare,
J pligtförgätne, som med fega tankar
Förqväfven modet i de bättres bröst,
J dåliga kamrater, tron J väl
Att vi behöfva er!
Fritt må hvar knekt,
Som önskar det, gå hän.
Slå slottets portar
På gafvel upp, att sådan giftig luft
Må strömma ut och ej oss här förderfva!
(Går hastigt från balkongen.)
Jag kan, jag vill ej tro det –
Skåda sjelf!
JOHAN FLEMING(ser ut genom fönstret).
Täta massor
Mot porten störta sig.
Förgäfves söka
De gråa veteraner hejda dem.
Må ingen hejda dem.
Du vågat mycket.
Blott huggit af den arm, hvars lamhet annars
Också till hjertat kunnat sprida sig.
Nu må vårt råd begynna.
Värre makter
Än missmod verkat det.
– Om jag tror orätt,
(med en blick på Hjort)
Så visar detta bleka anlet galet.
Finnes någon ibland eder,
Som önskar öfvergå till hertigen,
Han fritt det säge, fritt det göra må;
Ty intet annat återstår för den,
Som blifver qvar, än att med ära falla.
Finns någon ibland er, som något har
Att hoppas på af hertigen och röstar
För underhandling?
FÖRSTE OFFICERN(pekande upp mot skriften
öfver balkongen).
Non illo parcet
Tempore dextra reis.
Välan då, vänner!
Fast svikna i vår lit på Sigismund,
Fast öfvergifne af vårt eget folk,
Vi skola visa hertigen i döden,
Att än vår konung och hvarandra trogna
Vi till hans planer ropa enigt: nej!
Och när på tröskeln här de siste fallit
Och hertigen instörtar jublande
I dessa salar, blott en man, en fackla
Behöfs, och slottet störtar öfver segrarn.
Och i ruinerna af dessa hvalf
Vi honom och vårt nederlag begrafva –
Och Sveriges thron och Sigismund är räddad.
TREDJE OFFICERN.
Hurrah för Sigismund!
Hurrah för Stålarm!
Så svärjen det vid edra dragna svärd!
Vid fädrens skuggor och vid ärans glans!
ALLA(draga svärden).
Så återstår oss blott
Att kasta lott om platsen ner i hvalfvet.
Min arm mig nekar strida,
Dock är den stark nog att en fackla föra
Åt dig
Vår ära vi förtro med detta.
– Nu
Må hvar och en i tysthet sig bereda
För evigheten.
Sedan samloms här
Med klara samveten och glada hjertan,
Att tömma före stridens sista brand
Den sista guldpokaln för kung och land.
(Officerarne aflägsna sig småningom.)
EBBA FLEMING(omfamnar Johan).
Min moder,
Vi måste rädda Sigrid.
En bättre tröstarinna finner hon
I hvarje qvinna än i mig.
– Nej här,
Lik Indiens stolta enkor, vill jag dö
Och ila utur offerbålets lågor
Till ärans himmel i min makes famn! (Går.)
SIGRID STÅLARM (inkommer förklädd
till bondflicka).
Mig min fader
Befallt att kläda mig i denna drägt
Och sagt att bort jag måste härifrån.
Hvart än jag ser, jag skådar stränga blickar
Och slutna anleten.
JOHAN FLEMING(hela scenen vekt och innerligt).
Vi, som bli qvar, vi ämna dö i dag.
SIGRID(ödmjukt).
Och derför ? – – –
I denna drägt man dig ej känna skall,
Till dess du hunnit fram till våra vänner,
Och färden går helt lätt här öfver viken,
Dit knappt en vilsen kula nå’ngång kommer.
O, att den hunne mig!
– Och du ej frågar,
Om jag det ville ......
Svara, Sigrid, mig,
Säg öppet – då du gaf din hand åt mig,
Gaf du af kärlek den?
Har jag dig gifvit
Ett skäl till tvifvel om min tro?
Dock, hjertat väger icke skäl mot skäl.
Jag vet ej, men – – nu, Sigrid, säg mig – kan
Du älska?
Säg, om jag bad dig blifva
Tillsamman här och dö med mig – ej sannt,
De skulle icke stråla rätt af fröjd?
Du svarade mig ja kanske, men sedan
Du lade till:
»I denna tunga sal
Här är så qvaft» ...
Jo, du minns det.
Ack, Sigrid!
Om du mig ej älskade,
Hvi gaf du mig din hand, hvarföre sade
Du ej: Jag dig ej älskar.
Då jag skulle
Ej plågat dig så länge, som jag nu
Fast omedveten gjort det.
Jag förebrår dig ej, tvärtom mig sjelf
Jag förebrår.
Blif lycklig en gång, när en själ du finner,
Som är dig värd, och minns mig som en vän!
Jag ej är värd att dö med dig, jag önskar
Dock intet annat än få dö.
Rår du väl för, att ej jag dig var kär
I högre mått än någon ann’.
Ditt hjerta,
Hur kan så hårdt och dock så vekt det vara.
Nu dör jag lycklig; men du skulle
Ej göra det.
SIGRID(för sig).
O, om jag, hade mod
Att säga honom allt!
Jag går att ställa
I ordning slupen till din affärd nu.
(betäcker sitt ansigte med händerna)
Hvi har du öfvergifvit mig och lemnat
Mig i det onda hjertats våld!
– Se der
Den hvita kransen på Mariebilden!
SIGRID(blir varse Daniel Hjort).
Hvem har spökat er så vidrigt ut ?
Om icke denna drägt behagar er,
Jag aldrig heller frågat om ert tycke.
Har ni sett ärlig, ljuflig blommas färg
På hårda, konstigt brutna ädelstenar?
Har ni sett solsken i hvitmenad graf?
Hvar är er spegel, fröken?
Sista gången
Vi talas vid, och ni kan tala så?
Om ondt jag gjort er,
Var det min mening ej.
När satan frestar,
Så frestar han i englaskrud.
SIGRID(aflägsnande sig).
Gå bort och bed
Och nyttja ej till annat edert hjerta,
Att det ert namn ej hånar.
Nyttja ord,
Som vingar ha från himmel allt till jord,
Och bed, bed, bed!
Kanhända Gud är nådig,
Åtminstone så nådig, som rättrådig.
(Sigrid går.)
DANIEL HJORT(ensam).
Skall jag er låta dö och dö med er,
Med hertigen och allt i samma lågor?
Så vore striden slut och allting slut,
Så finge jorden frid, och döden bredde
Det tjocka täckelset, som hålla skall
Till domedag, uppå min hemlighet,
Och alla dessa synder, fienders
Som vänners ...
Du blinkar, dödsens svärd,
Som hänger öfver tusen hufvuden,
På spindeltråden af min svaga vilja!
Derför blef jag ej född, derför
Ej forsar de förtrycktes blod med storm
Från hjerta upp till hjerna genom mig.
I afgrunden har himlen dykat ned
Ny kraft att hemta upp till brustet verldsskick.
Så fyll då, hämnd, min själ så med din ande,
Att intet annat utom dig den vet!
Håll vilda hat, håll fast vid hjertats rot
Och lär det endast slå på din befallning!
JOHAN FLEMING. EN VETERAN (inhemtande vin-
bägare).
Senare SIGRID.
STÅLARM(i samtal med en officer).
När jag var barn en tvillingsbror jag hade,
Som dog helt sped ännu.
Jag minnes hur
Jag bad uppå hans graf, att bli förskonad
Ifrån att komma i den svarta jorden.
Rätt sällsamt, att hvad flyktigt, oförståndigt,
Som barn vi önskat, ofta se’n besannas; –
Ty nu vi resa genom luften rakt
En ginväg öfver jorden bort från lifvet.
Skål, trogna krigskamrater,
För hedern, lifvets vin och ärans perla
I botten uppå lifvets bägare!
(Alla dricka.)
(Han räcker en bägare åt Daniel Hjort, som motvilligt ta-
ger den.)
Sankt Göran det var en riddare god
Vid glas som svärd.
Med glädje han drack och med fröjd göt sitt blod
Stolt var hans färd.
Mot draken han kom med svärdet i hand
Och en munter sång,
Och fallen låg draken i purpurröd sand
På samma gång.
Hurrah för mod och fröjd!
OLOF KLAESSON(till Daniel Hjort).
Sankt Göran han för prinsessan som fru
Till egen härd.
Och kungen han sade: »den bäste är du,
En krona värd!» –
– »Nej kronan behåll, åt sonen din gif,
Den är mig för tung.
Men låt för dess ära mig offra mitt lif,
Min dyre kung!»
Hurrah för tro och fröjd!
(Ett kanonskott höres.)
De börja redan, än en vers ar qvar.
Mot fiender hundra ensam han stred,
Hans kung vardt blek.
Han högg och han segrade, dignade ned,
Gladt som på lek.
Och kungen höll in på segrande färd
Och med blick i brand.
Finge jag byta fast tusende svärd
Emot din hand!
Hurrah för fröjd och död!
(Under denna vers aflägsnar sig en och annan officer.)
OLOF KLAESSON(till Daniel Hjort, som ämnar gå).
OLOF KLAESSON(håller qvar honom).
– Se hur han bleknar vid
Det namnet, vänner!
Bort till murarne
Förr’n hertigen är här!
Bekänn, din skurk!
Emot min oskuld återstudsar
Uti er egen hals det namnet: skurk!
SIGRID(inkommer.)
– Hvad gjorde du i mörka natten
I amiralens läger?
Säg, efter ni det vet ....
Så har du
Dock varit der.
– – Om jag ej upptäckt honom,
Han än förrådt .....
OFFICERARNE(draga värjorna).
SIGRID(störtar sig emellan).
Fallen edra svärd! –
Javäl, jag er förrådt, förrädare!
SIGRID(faller med ett anskri i Johan Flemings armar).
DANIEL HJORT(fortsättande).
Just jag är den, hvars ord har eder stridskraft
Som blad förspridt; just jag är den, som bringat
Er uppå fall – och det min stolthet är!
Stöt honom ner!
(De tränga sig på Daniel Hjort; kan rycker
värjan af en officer och försvarar sig.)
OLOF KLAESSON(slår värjan ur Daniel Hjorts hand).
Du, svarta otack – som jag så har trott.
Med honom handla, Olof, som du vill,
Jag skyndar ner.
Re’n striden börjad är.
(Går med alla officerarne; straxt derefter
Olof Klaesson med Daniel Hjort.)
SIGRID. JOHAN FLEMING.
JOHAN FLEMING (ännu hållande den afdånade
Sigrid i sina armar).
Ha, jag allt förstår!
Sof, evigt sof!
(Nedlägger henne på soffan.)
(Kruthvalfvet, afdeladt genom tvenne pelare.
Hjort, fastkedjad vid den ena.
Bakom den andra fram-
skymta krutfaten.
Mörker.)
Vid pelaren de nitat mig i kedjor
I slottets kruthvalf här.
Jag måste dö
Med dem i samma död, jag måste se,
Hur facklan väcker upp förstörelsen,
Som slumrar här kring mig och dödstyst hotar
Riksföreståndarn, folket, fosterlandet
Med undergång. O, afgrundsmakt af hån!
O, bristen kedjor, remnen hvalf af bäfvan
För den förbannelse, jag slungar ut
Mot dessa bödlar, brottslingar, tyranner!
Du håller, kedja!
Lumpna, usla jern,
Du är mer stark, mer evig än min ande!
– Hör, huru hvalfven skratta
Åt mig, åt mig.
Hölj efterverldens vanfrejd öfver mig,
Men rädda, rädda hertigen och folket!
Ej svar, ej tröst! – Blott som ur annan verld
Kanonen doft igenom hvalfven suckar.
(Faller i vanmakt mot pelaren.)
ARVID STÅLARM
(med en brinnande fackla i handen.)
Redan man från borggår’n
Oss trängt till slottets dörrar.
Hertigen
Sjelf stormar fram.
På borggår’n står han redan.
Så snart du hör i hvalfgången signalen,
Tänd an de der.
DANIEL HJORT. JOHAN FLEMING.
JOHAN FLEMING(lyser med facklan på Daniel Hjort).
Natur’n är alltför god.
DANIEL HJORT(uppvaknar).
(De fixera hvarandra med en lång stum blick.)
Förmätne, djerfs du än uppå mig se!
Se bort till Gud och gör din sista bön!
– Jag har bedt min bön.
Finns ingen Gud, då så en usling dör!
Du räddar kung och thron!
Förderfvets, mörkrets ton!
Det är en lögn, en nattsvart lögn, hopspunnen
Att oss förderfva alla.
Nej, han har,
Han har det icke gjort.
JOHAN FLEMING(kallt).
Olyckliga, vanära icke dig,
Ditt namn, din far!
Hvad är mig far och namn och allt mot honom.
I lifvet falskt, i dödens stund ändå,
Engång, vill hjertat fritt och öppet slå!
Jag älskade dig en gång, Daniel Hjort;
O, säg du ej det hemska brottet gjort.
Ett svar!
– Du tiger ... tiger?
Jag älskade dig en gång, Sigrid Stålarm;
Jag tiger, ty jag dig ej krossa vill.
Att dessa dystra hvalf snart remna finge
Och bort med dessa brustna hjertan ginge!
Gif, Johan, mig din arm.– (Till Daniel Hjort.)
Min klinga törstar, men den är för god
Att sölas i en fängslad uslings blod.
Vid lifvets rand, ni vet man talar sanning;
Så hören ock den djupt föraktade –
Den djupt föraktade, hvars fostran till
En ödmjuk slaf i praktens gyllne salar
Man trodde sig fullbordat och försäkrat.
Man derför tog mig, derföre man qväfde
Min kraft bland böcker, gjorde svag min arm,
Höll svärd på afstånd, nyttjade min hand
Till darrsjuk slaf i dunlätt fjäders tjenst.
Till tvifvel, sjelfförakt och liknöjdhet
Man närde mig; och när försmådd, förbisedd,
Så långt man fått mig, solade man stolt
Sin äras glans emot min ringhets natt.
Ni minns den gamla qvinnan på er fest;
Sin son hon sökte der, den siste af
Det folk, som gått igenom er i qvaf.
Och denna graf var en schavott.
När uti fängelsernas grymma qval
Hans bröder, gömde och förgätne, lidit,
För det de för sin rätt, sin frihet stridit.
Och denne son, – i kedjor står han här!
Hör opp!
Sin hämnd till min förtviflan öfver er.
Och det försmådda hjertat, det fick ro
Jag hade intet svärd, jag hade ord,
Jag hade ingen makt, jag hade list,
Och se, jag bragt er dock till fallets rand!
Och fast ni bundit mig i kedjors band,
J kunnen icke kedja sanningen;
Och fast mitt brott mig för i afgrunden,
Guds dom i samma eld er rycka skall;
Och fast J bringen hertigen till fall,
J kunnen ej förgöra lif och ljus.
Ja, störta slottet, er och oss i grus!
Svärdsgny
och röster.)
Vårt svar!
– Signaln det var – till domen far!
SIGRID (rycker vid Daniel Hjorts utrop facklan ur Johans
hand och kastar den blixtsnabbt långt bort; den
slocknar, scenen blir mörk.
Sigrid faller afsvim-
nad ner vid Daniel Hjorts fötter.)
EN OFFICER och KNEKTAR af Hertigens parti
(inrusa med facklor och dragna svärd).
JOHAN FLEMING(griper en fackla).
(Några af knektarne gripa Johan Fleming.)
Allt för sent!
(Knektarne befria honom från kedjorna.)
Bort, hvalfven remna, hjertan brista! luft!
Luft! frihet! (störtar ut.)
SIGRID(uppvaknande).
O, min Gud! hvad har jag gjort!
(Faller ånyo i vanmakt.)
venster ingången, till höger korridorens fortsättning inåt
hvalfven, hvarifrån en sidokorridor löper inåt fonden och
bildar sålunda en mörk fördjupning åt höger i fonden.)
FÅNGVAKTAREN(ensam).
När jag var ung i verlden, då var jag en lustig ture.
Johans öltunnor
runno, och slottet genljöd af drickspengar, och jag var en
ung och behändig slottsdräng med en flicka på hvart finger.
Jag hade inte väl hunnit gifta mig, så kom der ett bref från
kung Erik i Sverige, hertig Johans bror, och hertigen kom
bak lås och bom.
Knappt skrek min första gosse i vaggan,
så kom hertigen ut och satte in sin bror kung Erik i stället
och blef sjelf konung.
Så fingo vi rast en tid, tills kung
Johan flyttade bort sin bror, litet längre än tillåtet var, om
det icke är rätt att skicka sin bror med en ärtsoppa till
andra verlden.
Besynnerligt, att min hustru och kung Jo-
han dogo på samma natt, så jag inte riktigt vet, om det
var för hans eller hennes skull, som det spökade här hela
natten.
Men en from och gudfruktig menniska var hon
ändå, så nog gällde det kung Johan, ty han hade ett bro-
dermord på samvetet, han.
Så gifte jag om mig den dag,
Sigismund, Johans son, blef kung.
Han hölls der icke länge
han, så hårdt än Klaes Fleming höll honom fast dervid.
Från den tiden har jag haft mycket folk här, än af herti-
gens vänner, än af Sigismunds – och nu? – så går det,
så går det!
Allt hvad vi på jorden äge,
Det är allt förgänglighet,
Hvad vi timligt öfverväge,
Är ostadig stadighet. –
om jag icke sjelf varit en ostadig krabat i min ungdom.
Men nu tror jag hvarken på den ena eller andra myndig-
heten.
Jag gör min pligt och har inte respekt för någon
annan än dödgräfvaren, ty han öppnar porten till ett fän-
gelse, hvaraf mitt endast är en underafdelning.
OLOF KLAESSON (inkommer förklädd
från venster).
Ni, herr Olof Klaesson?
– Ni lefver?
Men ......
Var lugn för din tjenst.
Så väl har han utfört sin sak, att han icke har något att
frukta af segraren.
Ja, ser ni, det är så, att fängelset och jag äro ett,
liksom ni och ert svärd.
Jag är en hård jerndörr, bara en
hård jerndörr och sätter ingen in, ej heller släpper någon
Dött skulle jag med
fängelset i går, gjort ett hopp ända in i andra verlden, men
hjelpa ut någon derifrån i dag eller i morgon, nej, går icke
genom samvetet, har aldrig gjort det förr.
Vill du låta mig
träffa Johan eller ej?
Jag har intet guld att ge dig; men
om du vill, har du mig sjelf i stället.
Ni dömmer mig orätt.
skall få träffa honom, men gör det kort, ty hertigen är
här i rappet!
– Kom ut, herr Johan, här är en, som vill
råka er.
(Öppnar dörren till höger i fonden.)
JOHAN FLEMING(Vill omfamna Olof Klaesson).
OLOF KLAESSON(Stöter Johan tillbaka).
Vår ära vi förtrodde i din hand.
Hur har du fyllt ditt värf?
Mitt svar .....
Fort! för det svaret trotsar här
Jag döden nu.
För den skull lös jag slet mig
I går ännu en gång ur oväns hand
Med harmens, skymfens kraft, då vi förgäfves
Fullbordandet utaf ditt värf förbidde.
Nåväl – –
Begär få tala med en annan;
Min sorg mitt ord förqväfver.
Jag önskar intet högre, än att du
Den tanken döda må.
Om du, liksom de andra af de våra,
Ej lös dig slitit, skulle du ha sett
Min falska brud invid sin faders fötter,
Vansinnig öfver hvad hon gjort.
Af brottslig kärlek till förrädaren ......
Signalen oss förråde, hertigens
Soldater trängde in, jag minns ej mer.
Så har då allt mot oss sig sammansvurit!
Jag såg i snöhvit drägt en hvit gestalt,
Der muren högst sig reser upp ur fjärden,
Så luftig som en dimma vandra fram.
På mörka lockar skeno gyllne smycken,
Tillsammanvirade som till en krona.
Hon sjöng en sång till vågornas musik
Och gick som en sömngångerska så säker
På murens sista, silfverglänsta rand.
Jag läste tyst en bön, gick fram mot muren.
Hon var försvunnen, och när fram jag hann –
Blott stjernorna i vattnet dallrade – – –
O, måtte hon det varit!
– Såg du ej? ....
FÅNGVAKTAREN(vid ingången).
Hertigen hitåt nalkas.
OLOF KLAESSON(griper med handen om svärd-
fästet, blickande åt ingången).
Ditt lif skall taga.
Vi byta drägt.
Minns vårt namn!
(Går in i sitt fängelse.)
Vi äro dödens, om ni längre dröjer!
Gå in i det der hvalfvet.
I dess skuggor
Er ingen ser.
OLOF KLAESSON(gömmande sig).
Välan, du blinda slump,
Var än min vän!
FÅNGVAKTAREN. HERTIG
Amiral SCHEEL.
Senare EN OFFICER.
Det är således här du låtit sätta
In Daniel Hjort?
Så snart vi honom löst ur kedjorna,
Han störtade ur hvalfvet upp och ville,
Knappt hörande de ord jag lugnande
Till honom ställde, bort från slottet fly,
Till dess han slutligen gick in uppå
Att hit i tysthet draga sig tillbaka.
Uti det ljusaste af rummen här
Han väntar nu att få Ers Nåde se.
En sällsam sägen har du mig förtäljt
Om honom och dock sannolik.
Den väcker
Stolt fröjd uti min själ, på samma gång
Jag borde förebrå dig, att du så
Beräknande begagnat denne yngling.
Gif hit den ring, du emottog af honom
Och som jag fordom skall hans fader skänkt.
SCHEEL(ger Hertigen ringen).
HERTIGEN(emottager den).
Allt tvifvel om hans sägens sanning flyr.
Hvad minnen väcker denna ring ej upp!
När den jag gaf, jag var ännu helt ung,
Och icke drömde då jag om den lott,
Jag var bestämd till.
Djerfva tankar bodde
Dock redan då hos mig, varm kärlek till
Min faders stolta verk, vår svenska frihet,
Den friska plantan, knappt till knoppning hunnen;
Och ofta knöt jag maktlös vredes hand,
Då mina äldre bröders vankelmod
Och legda prester och hersklysten adel
Det stora verket skakade till fall.
Det kom min tid.
Den kom som stormen kommer
Och såsom stormen skall jag rensa norden
Från allt det qvalm, som ligger i dess luft,
Från allt det grus, som samlats på dess jord.
Min segern är och den skall så begagnas,
Att ingen arm skall mer mig den bestrida.
Min domen är och den skall fällas så,
Att ingen pjunkig nåd skall yxan hämma.
Mitt Sverige är och kronan skall bli min,
Se’n jag med frid och välstånd landet krönt.
(Vändande sig till Scheel.)
Har rådsförsamlingen
Uppsatt anklagelsen och domen re’n?
SCHEEL(räcker honom tvenne papper).
HERTIGEN(ögnande i dem).
(Återger honom skriften.)
Godt! – det vill säga rätt – och rätt skall ske!
EN OFFICER(inträder och framräcker
ett bref till Hertigen).