Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Landsorts 26 m. höga fyrtorn började nu synas.
Det har under mer än 200 år visat den sjöfarande vägen och dess vänliga röda blinkar synas redan på 30,000 meters afstånd.
Med Æolus’ snabba fart hade man snart Landsort i styrbord om sig, och kom ut på Östersjöns vida yta, men var icke derför alldeles ensam.
Derstädes finnas nämligen, förutom de raska lotsarne, äfven mångtaliga fiskmåsar, hvilka, af brist på annan sysselsättning, gerna göra ångfartygen sällskap halfvägs till Ölands norra udde, då de afvakta andra söder ifrån kommande ångfartyg, dem de beledsaga åter till Landsort, hvaremot de öländska måsarne följa med ända till närheten af Kalmar.
Deras skrik är visserligen icke välljudande; men på den eljes något enformiga färden följer man dock, icke utan nöje, med uppmärksamhet deras snabba rörelser och den skarpa blick de ega, då de i propellerns hvita skum kunna upptäcka och gripa till dem utkastade brödbitar.
Se der orsaken till deras sällskaplighet.
Alldenstund ångfartyget gått kl. 1 på dagen från Stockholm fick man fyren på Ölands norra udde vid midnattstid rätt i babord om sig.
I den ljusa natten upptäcker man snart Jungfruns höga, afrundade, blånande hjessa, der man tror det spöka skärtorsdagsnatten, hvarför en känd författare derstädes firade, dock en sommarnatt, sitt bröllop och i hvars närhet Klaes Kristerson Horn, den 10 Augusti 1564, slog de förenade danska och lybska flottorna.
Kommen något längre fram får man sigte på fyren på Dämmen, som är en i sundet belägen liten ö, och snart derefter de väldiga ruinerna af Borgholms slott.
Ett befästadt torn är derstädes kändt sedan mera än 600 år tillbaka och stället omnämnes ofta i vår historia.
Den nya slottsbyggnaden, som påbörjades af den konstälskande Johan III och fortsattes dels, under N. Tessins ledning, af Karl X Gustaf, som understundom bodde der före sin tronbestigning, dels ock af Karl XI, genom E.
Dalberg till 1694, hvarefter det småningom fick förfalla, till dess en vådeld 1806 fulländade förstörelsen.
Derifrån synes, likasom uppstigande ur sjön, Kalmars ännu icke fullbordade domkyrka, med sina fyra små torn.
Byggd enligt Tessins ritning, saknar hon ännu den bekrönande kupolen.
Sedan Æolus kl. 5 på morgonen gått in i Kalmars något trånga hamn, skyndade vår Stockholmare genast med »Kalmarsund n:o 6» till Borgholm.
Derifrån återkommande fram på eftermiddagen, ställdes stegen till det minnesrika slottet, som fordom kallades »Sveriges nyckel», enär rätta infartsvägen till det gamla Sverige var der, innan Skåne, Halland och Blekinge hade dermed införlifvats.
Slottet räknar anor ända från 1100-talet; men det nu varande sedan 1536, då Gustaf I började den byggnad, som fortsattes af hans söner.
Historien om den s. k. unionssalen är en barnsaga, diktad af någon, som icke känt slottets byggnadshistoria.
Slottet led mycket under Kalmarkriget 1611–1612, framkalladt af de hetsiga konungarne Karl IX och Kristian IV om hvem, som hade rätt att kalla sig »lapparnes konung».
Det återstäldes dock snart och var ännu under Karl XI:s tid praktfullt.
Efter Karl XII, som var sin fader mycket olik, började småningom förfallet, och förödelsen fulländades af Gustaf III, som, utan hänsyn till Sveriges gamla minnen, derstädes inrättade ett kronobränneri, för att derigenom kunna fylla sina ständigt stora penningebehof.
Kändt är att detta misslyckades, då han, fastän för sent, fick ångra, att icke hafva följt biskop Serenii råd, »att icke sota ned sig på bränvinspannorna».
Slottet är emellertid nu till det yttre fullständigt återstäldt i sitt ursprungliga skick.
Erinrande sig de många märkliga tilldragelser, som, allt sedan Gustaf Wasas dagar, egt rum på Kalmar slott, vandrande genom de stora gemaken med dess fornminnessamlingar, och kännande sig trött, efter att ha varit uppe en hel natt, hvarom Tegnér så poetiskt skrifver, »det är ej natt, det är ej dag, det väger mellan båda», beslöt han att något hvila, hvarföre han i ett af de stora gemaken bredde ut sin ulster på golfvet och tog resväskan till hufvudkudde.
»Tung var luften och solen sken melankoliskt i rummet» heter det i Gluntarna, och alldenstund förhållandet var detsamma på Kalmar slott, dröjde det icke länge, förr än vår Stockholmare, lik Gluntarnes hjelte, insomnade och – drömde.
Sällsynt är det icke, att de, som sofva, drömma, och ovanligt är det icke, att de, som äro vakna, äfven göra detsamma.
Drömmen är den själsverksamhet, som eger rum under sömnen.
Drömmarne utgöras än af svaga flyktiga bilder och föreställningar, hvilka, alldeles oordnade, än komma och gå utan något förnuftigt sammanhang med hvarandra, än åter äro mycket lifliga och mer eller mindre följdriktigt sammanbundna till taflor eller tankekedjor, hvarvid alla tänkbara öfvergångar äro möjliga.
En egendomlighet, som ofta utmärker drömmarne, är bristen på begränsning till tid och rum.
Så finnas uppgifter om drömmar, hvilka omfattat en sammanhängande kedja af tilldragelser, tillräcklig att i en berättelse fylla en jemförelse lång tid, oaktadt det sofvande tillståndet varat endast några få minuter.
Drömmar hafva alltid varit föremål för en viss uppmärksamhet.
Den nordiska mytologien omtalar drömqvinnor, hvilka antingen på ett lyckobringande eller olycksbådande sätt visade sig under sömnen.
Egenskapen att drömma är lika gammal som mänskligheten.
Drömtydare hafva funnits i alla tider.
Äfven drömböcker, som söka förklara drömmarne, finnas.
Den dröm vår Stockholmare hade, då han låg och sof på Kalmar slott, var en, hvarken till tid eller rum begränsad sammanhängande kedja af tilldragelser.
Han tyckte sig förflyttad fram i tiden till medlet af nästa århundrade, då han företog en resa från Kalmar till Stockholm och fick skåda, huru allting derstädes då var beskaffadt.
Han antecknade – efter uppvaknandet naturligtvis – de intryck, som derunder gjort sig gällande.
Det märkligaste deraf, som händelsevis råkat falla i våra händer, är följande.
Kalmar slott var, genom dervarande fornminnesförenings verksamma bemödande, fullständigt återstäldt i sin ursprungliga prakt äfven invändigt.
På de gamla vallarne och »postejerna» lågo några hundrade förrostade kanoner, dem man fiskat upp då Kalmar sund uppmuddrades.
De stora gemaken vore fyllda med föremål från såväl forntid som nutid, och dertill utmärkt väl ordnade.
Till och med velocipeder från deras barndom funnos.
Nedkommen väl till hamnen, genom väldiga vågbrytare utvidgad ända till Grimskär, låg der ett ofantligt stort fartyg med 5 däck och minst 10,000 hästkrafter, hvilka drefvo 20 propelrar, hälften på hvardera sidan, hvarigenom fartygets hastighet uppgick till 40 knop i timman.
För tillfället var passagerareantalet icke ovanligt stort, endast omkring 3,000, hvilka voro på väg till Stockholm för att derstädes taga i betraktande en nyuppfunnen flygmaskin, med hvilken man på 10 minuter kunde till Vaxholm föra ett helt kompani af Svea lifgarde.
Försvarsnihilisterna hade således ännu icke lyckats att med fredskapuner ersätta Sveriges krigsmakt.
Många fåfänga försök, att komma derhän, hade visserligen gjorts i riksdagens andra kammare; men surret deraf lät ungefär, som då bromsar hållas instängda i ett med lock försedt tennstop.
Kalmar sund var för länge sedan upprensadt; men man hade sett sig föranlåten att öka bottenbredden till 100 m. på det de många fartyg, som derstädes gingo fram och åter, icke skulle törna mot hvarandra.
Fartyget drefs icke med ånga utan elektricitet, som erhölls från accumulatorer, hvilka, för såväl fram- som återresan, laddades i Stockholm.
Då fartyget gick förbi Borgholm, var det gamla slottet försedt ej endast med tak, utan hade derjemte äfven fått inredning.
Kaptenen på fartyget upplyste beredvilligt, att detta var ett verk af socialisterna, hvilka derstädes hade inrättat en stor försörjningsanstalt för i knappa omständigheter stadda liktänkande, hvilka voro födda på menlösa barns dag, således den 28 December.
Östersjön var, såsom sådan, sig lik som för femtio år sedan.
Der upptäcktes dock icke så få besynnerliga fartyg, hvilka gingo mera under än öfver vattnet, och, likasom de talrikt uppträdande tumlarne, understundom helt och hållet försvunno.
De påminte till det yttre mycket om ishafvets hvalar, hvilka, ehuru de ständigt vistas i vattnet, detta oaktadt föda lefvande ungar.
Man behöfver vara både zoolog och iktyolog, för att rätt kunna begripa den saken.
Efter en angenäm resa öfver Östersjön väntade vår Stockholmare – alltjemnt i drömmen förstås – att snart få sigte på Landsorts väl kända fyr, men, ehuru luften var klar, syntes, detta oaktadt, denna icke till, men i stället uppdagades vid horizonten ett vida högre fyrtorn, det kaptenen uppgaf ligga på Hufvudskär.
Undrande häröfver, och då Hufvudskär ligger långt i norr om Landsort, trode vår Stockholmare, som icke hört talas om denna nya fyr, att det långa fartyget – det var nämligen 200 m. långt – icke vågade sig in i den trånga farleden förbi Landsort och Dalarö, hvarföre det höll öppen sjö så länge, som möjligt och derföre var på väg till Sandhamn.
Deri misstog han sig emellertid ganska betydligt, ty fartyget hade nätt och jemnt hunnit förbi Hufvudskär, då det girade upp i nord-nordvest, gick förbi Norsten och Vindbåden, och styrde rakt in i Gillingeleden.
Denna hade ju, drömde vår Stockholmare, förr varit endast en militärväg; men denna dess egenskap måste dock hafva upphört, alldenstund den var utprickad och försedd med båkar, hvaröfver, då detta tillfälligtvis skedde för några femtio år sedan, hade förts ett förskräckligt oväsen i några tidningar.
Förmodande att något tillfälligt hinder i Sandhamnsleden tvungit fartyget att i stället följa den raka Gillingeleden och derifrån öfver Nämndöfjärden till Kanholmsfjärden, väntade vår man att Gillingeleden skulle lemnas vid Husarö.
Men icke heller denna förmodan blef en verklighet, ty tagande denna ö i babord om sig, gick fartyget i stället in på Ingaröfjärden.
Detta föreföll vår drömmande man högst anmärkningsvärdt; men icke viljande, genom till kaptenen ställda frågor, förråda sin okunnighet tog han för alldeles gifvet, att fartyget icke ämnade sig till Stockholm, utan endast till – Saltsjöbaden, der man således skulle här fått den mycket fruktande uthamnen i ordning.
Vår man fann sig, med en sådan vändning af saken, dock icke missbelåten.
Han hade hört talas om Saltsjöbaden, såsom en af Nordens förnämsta badorter, med ett invånareantal lika stort med Kalmars på 1800-talets slut.
Han väntade sig således ett stort nöje af att derstädes få tillbringa en och annan dag, derunder njutande af de utmärkta baden och de vackra omgifningarna.
En sådan förhoppning blef emellertid helt och hållet gäckad, alldenstund fartyget alldeles icke lade till derstädes, utan fortsatte sin väg med full maskin, derunder hälsande, på vanligt sjömannasätt, den tolfduks blågula flaggan, som svajade på Karlsbaderbergets höga torn, hvarifrån, då vestersol kastar sina förgyllande strålar öfver skärgårdens otaliga öar och vikar, man har den mest hänförande utsigt.
Fartyget var således verkligen på väg till Stockholm, då vår alltjemnt drömmande man icke kunde föreställa sig annat, än att man hade rensat upp Baggensstäket, hvarom talats allt sedan Karl XII:s dagar.
Fartyget gick emellertid alldeles icke till Baggensstäket, ty, hafvande nätt och jemnt passerat Saltsjöbaden, rusade det in i ett hål, som, med sina bergväggar mycket liknade Vesterlånggatan, ehuru det var något bredare än denna.
Fartyget hade nämligen gått in i kanalen öfver Moranedet, hvaröfver han med skäl högeligen förvånade sig, alldenstund han, i sin ungdom, hört talas om att förslag dertill visserligen förelegat, hvarigenom stora fördelar skulle tillskyndas hufvudstadens sjöfart; men äfven att de funnits, som trott att fördelarne deraf icke uppvägde kostnaderna, hvarigenom man lyckats omintetgöra det väckta förslaget.
Huru nu allt detta rätteligen hängde ihop, kunde, som ofta händer i drömmar, vår man icke få riktigt klart för sig, hvarföre han, som gerna önskade derom blifva underkunnig, icke längre kunde lägga band på sin nyfikenhet, utan frågade kaptenen, hvad han möjligen kunde känna till om saken.
Med en utmärkt beredvillighet berättade han då, som äfven påminde sig åtskilligt från ungdomen, följande fullt trovärdiga historia, som således icke är af samma skrot och korn, som vanliga skepparehistorier.
En man, den Sverige har att tacka för en på guld, i stället för silfver, grundad myntfot, föreslog, 1863, att spränga en kanal öfver nämnda ed i stället för att upprensa Baggenstäket.
Detta förslag företog därefter, i 22 års tid, eller till 1885, en lustvandring till alla möjliga myndigheter, till dess det slutligen hamnade hos en för längesedan försvunnen myndighet, som då kallades Stockholms byggnadskontor, då kostnaden derför beräknades till 3,370,000 kr.
Nämnda byggnadskontor, icke kändt för knussel, beräknade nämligen bottenbredden i den omkring 1,000 m. långa kanalen nära dubbelt större än den behöfliga, hvilket kan till en del förklara den stora kostnaden derföre.
Om detta skett, för att »slå ihjel» hela företaget, eller för att, som man plägar säga, visa sig »på styfva linan», derom visste kaptenen dock ingenting.
I Stockholm fanns då en man, som till följd af gammal vana, eller ovana, detta allt beroende af huru man ser saken, hade en synnerlig benägenhet för att gräfva bland de dödas ben, då han understundom hittade ett och annat, hvarpå han genast slog ned, och underlät icke heller att tala om hvad han funnit, ungefär som då en arkeolog skrifver om en hittad stenyxa eller något dylikt.
Helt naturligt var det således att byggnadskontorets kanalförslag icke skulle undgå hans upp märksamhet och detta så mycket mera, som han sjelf haft några funderingar i den vägen.
Han fann då till sin icke ringa öfverraskning men äfven stora tillfredsställelse, att kanalen kunde byggas för en tredjedel af den kostnad, byggnadskontoret hade beräknat, det han icke heller underlät att göra bekant.
I alla tider har ärelystnaden, eller begäret att vinna berömmelse, drifvit menniskan att, med egna stora uppoffringar, företaga saker, dem man eljest icke kunnat förklara.
Utan ärelystnad skulle verlden blifvit alltför prosaisk.
Då fanns i Stockholm en man, son till den, som väckt första tanken på att draga kanalen öfver Moraveden.
Denne var både rik och ärelysten, hvarför han, för att hedra sin faders minne, erbjöd sig att med ett betydligt bidrag underlätta företagets genomförande, väl vetande, att en stor ära skulle tillskyndas den, som lyckades genomföra ett nära 200-årigt önskningsmål.
Men i Stockholm fanns äfven en annan icke mindre ärelysten man, som inseende företagets stora nytta för hufvudstaden, ville fästa sitt namn vid dess genomförande; men för att derutinnan lyckas, måste han gå diplomatiskt tillväga.
För detta ändamål, framhölls, då frågan förekom hos Stockholms stadsfullmäktige, att företaget icke skulle för hufvudstadens sjöfart medföra den aldra ringaste nytta, ja man ville till och med i förtäckta ordalag påskina, att förslagsställaren vore den enda, som deraf kunde påräkna någon fördel.
Man förmodade antagligen att en uthamn vid Saltsjöbaden skulle då komma till stånd, samt att rörelsen på Saltsjöbanan skulle derigenom betydligt ökas, det de, som icke vågat vara med om saken, med god smak icke kunde smälta.
För att emellertid rigtigt skrämma stadsfullmäktige, tillgreps derjemte en liten krigslist, för hvilket ändamål framhölls att äfven om man skulle lyckas komma genom kanalen, så blefve detta en fullständig omöjlighet i den öfver Skurusund ledande bron.
Nu blef förskräckelsen allmän och förslaget förföll för tillfället.
Dermed var emellertid endast en half seger vunnen; det återstod således att vinna äfven den andra hälften.
Det dröjde emellertid några år innan den förmente motståndaren till företaget, troende allt vara ej blott gömdt, utan äfven glömdt, helt oförmodadt tog sjelf upp saken såsom sin.
Nu förstummades alla betänkligheter.
Saken gick igenom med pukor och trumpeter, som man plägar säga, och detta utan att något enskildt bidrag på sätt först erbjudits, dertill erhölls.
För att minnet af den senare mannen emellertid skulle fortlefva till efterverlden, föranstaltade tacksamma medborgare åt honom sedermera en ärestod, som restes på det höga berget norr om kanalen.
Denna var ofantligt stor.
I likhet med Karl XII:s bildstod sträckte han den venstra handen utåt, liksom pekande åt Gillingeleden, medan i den högra uppåt sträckta bars en elektrisk fackla, som belyste ej blott kanalen utan äfven Lännersta viken och Baggensfjärden bortom Fällström.
På den af granit murade fotställningen, som var en kub med 10 meters sida, lästes i meterhöga bokstäfver den store medborgarens af glödlampor bildade namn, som syntes ända till Saltsjöbaden, på det hans dervarande vänner måtte kunna, äfven nattetid, förnimma, hvem som slutligen hade lyckats genomdrifva det stora företaget.
Medan kaptenen berättade allt detta, femtio år efter sedan det skett, hade fartyget kommit ur kanalen och gått öfver större delen af den förtjusande Lännerstaviken, hvars vackra omgifningar till den grad hänryckte vår drömmande man, att han helt och hållet glömde Skurusund och dess bro, och detta så mycket mera, som fartyget gick, icke dit, utan in i ett nytt hål, visserligen icke med så höga stränder, som det vid Moranedet, men deremot så mycket längre.
Der funnos slussportar, hvilka för tillfället dock stodo öppna, då det derstädes sakta rinnande vattnet förrådde en källa, som gerna icke kunde vara någon annan än Mälaren.
Under en ständigt växande förvåning öfver allt detta, började vår man dock ana, att fartyget gått in i den för femtio år sedan mycket omtalade farleden genom Hammarbysjön, och skulle han just fråga kaptenen huru allt detta hängde rätt ihop, då fartyget, väl utkommet på Jerlasjön, nästan ögonblickligen stannade vid en knyck, hvarvid alla passagerarne tumlade om hvarandra.
En förskräcklig oreda uppstod nu ombord.
Alla, troende att fartyget stött på grund och genast skulle gå till botten i den djupa sjön, skreko öfverljudt: vi drunkna! vi drunkna! medan kaptenen, stående på kommandobryggan och lugn, som en filbunke, smålog i sitt skägg åt landtkrabbornas förskräckelse.
Saken var nämligen icke så farlig, de hade inbillat sig, men kräfver dock en förklaring.
»Mäster» hade nämligen helt oväntadt signalerat: elektriciteten är slut om en minut.
Kaptenen på ett stort fartyg får icke vara rådlös, och han var det icke heller.
För honom blef det nämligen klart, att fartyget, derest det icke stoppade ögonblickligen, skulle med sin stora hastighet genast gå i land, hvilket kunde blifva obehagligt nog.
Ögonblicken voro således dyrbara, hvarför de måste begagnas på bästa sätt, och detta skedde äfven.
För detta ändamål tryckte kaptenen på en liten knapp, då den kraft, som fanns qvar, var tillräckligt stor att låta tvenne väldiga bogankare gå, då fartyget stannade nästan ögonblickligen.
Faran för att fartyget skulle gå i land var således förekommen; men det kunde icke derföre ligga kvar der det låg, det skulle ju gå till Stockholm och först der låg det stora elektricitetsverket; men lyckligtvis fanns ett mindre sådant strax i närheten.
Sedan Nacka qvarnar rifvits, hade dervarande fall, ökadt med fem meter genom Jerlasjöns sänkning, i stället användts att tillverka elektricitet för farledens belysning nattetid.
Alldenstund nätterna emellertid voro, denna tid på året, temligen ljusa, behöfdes då ingen belysning, hvarföre elektriciteten i stället samlades i förlag på små accumulatorer, hvilka, liknande literbuteljer, såldes »mot afhemtning på stället», hvarefter de återstäldes, för att åter laddas.
För kaptenen var det ett ögonblicks verk, att låta sätta i sjön de i däfverterna hängande låringsbåtarne, för att med dem låta hemta några tusen buteljer elektricitet, och alldenstund passagerarne voro mycket ifriga på att snart komma till Stockholm, hjelpte de, för tidens vinnande, att bringa de många buteljerna ombord.
För »mäster» mötte sedermera ingen svårighet att helt hastigt få allt ordnadt, hvarefter fartyget, sedan ankarne lättats och maskinen åter satts i gång, låg inom en qvarts timme förtöjdt vid Södermalms ståtliga kaj.
Vår man var således i Stockholm.
Under det lilla äfventyret vid Nacka glömde han emellertid att fråga kaptenen, hvilka mäktiga krafter blifvit satta i rörelse för den stora farledens förverkligande.
Han glömde det äfven sedermera, öfverväldigad, som han kände sig, af det myckna han fick se.
Af Hammarbysjöns, förr så stinkande, vatten syntes ingenting, utan i stället ett med stora fartyg fylldt svajrum, kringslutet af storartade kajer, och med en ständig omsättning af från Mälaren rinnande vatten.
Hela Södermalm var bebygd med industriella anläggningar af alla slag.
Stockholms befolkning var minst en half million, och dess inkomster stodo i förhållande derefter.
Ensamt kommunalskatten gaf årligen åtta millioner kronor, hvarigenom mycket nytt åstadkommits, hvilket icke alltid fallit en och annan af den pytagoreiska hekatombens ätteläggar i smaken.
Stadens fordna skuld var för länge sedan betald.
I nästan hvarje gathörn fanns ett bankkontor.
Alla menniskor hade godt om penningar, och på Stockholm kunde på goda skäl tillämpas hvad Blanche i lustspelet »Rika morbror» sjunger om Rio Janeiro.
Silfver ur bergen man kan taga gratis,
Guld växer der på åkern som potatis,
Der är hvar torpare rik som en Carnegie,
Der äter boskapen färsk spenat med ägg i;
Ja, Rio Janeiro är ett land som duger,
Och ta’ mig tusan jag står för er och ljuger
På Rio, Rio, Rio, Rio, Rio Janeiro,
På Rio, Rio, Rio, Rio, Rio Janeiro.
Mera kan skäligen icke begäras, och att vår drömmande Stockholmare skulle deraf känna sig mycket tilltalad, kan både förklaras och försvaras.
Väl kommen i land märkte han genast huru elektriciteten sprakade snart sagdt öfverallt.
Man hade nämligen ledt sådan från Dalelfvens stora fall vid Elfkarleö.
Minst 20,000 hästkrafter hade erhållits, hvilka till väsentlig del hade ersatt de forna ångmaskinerna och således minskat den förr besvärliga stenkolsröken.
Vid en blick vesterut syntes vattenledningen ännu kvarstående på sin gamla plats.
Den hade således icke flyttats till Blackeberg i närheten af Drottningholm.
Man hade efter många utredningar af sakkunnige män funnit, hvad icke sakkunnige redan länge vetat, att ett i Årstaviken rinnande vatten måste vara vida bättre än det fordna derstädes stillastående.
En stadsfullmäktig, som några gånger varit på väg att drunkna i Årstaviken, hade deröfver fört ett fasligt väsen.
Han ansågs visserligen vara, hvad man kallar ett »bråkskaft», men detta var dock endast förtal, ty mannens rätta skaplynne var fridsamt, ehuru han ville göra sig vigtig, hvadan icke utan skäl kunde på honom tillämpas hvad »Fumling» sjunger i operetten »Theblomman»:
Japan är mitt fosterland,
Mitt humör är mildt och fredligt,
Om jag morskar mig ibland,
Sker det alltid helt beskedligt.
Öfver kanalen vid Skanstull fanns en väldig bro, så hög, att fartyg kunde gå derunder.
Den var anordnad för ej blott vanliga fordon, utan äfven fyra jernvägsspår, hvaraf två ledde från Elfsjö till en stor godsstation på Hammarbysjöns forna botten, medan två tillhörde Södertörns jernväg, som vetat leta sig fram i en tunnel till gamla jernvägen vid slussen.
I drömmen var det endast ett ögonblicks verk att flytta sig från Skanstull till Danviken, der den fordna qvarnrännan var ersatt af en kanal, som begagnades hvarannan gång af de söder ifrån kommande och dit afgående fartygen, på det att någon missämja eller afundsjuka icke skulle uppstå mellan Norrmalm och Södermalm.
Förbi
Danviken ledde naturligtvis jernvägsspår till Stadsgården.
Väl kommen till slussen fann vår man denna ännu vara ganska välbehållen, oaktadt man för femtio år sedan hade spått dess snara undergång.
Der fanns emellertid endast ett par portar.
Det andra hade man nämligen flyttat till jernvägsbrons öppning, hvarigenom, och med några andra åtgärder man kunde slussa 10 till 15 fartyg på en gång.
Hvad som emellertid icke så litet öfverraskade vår drömmande man, var, att Karl Johan tycktes, trött af att i blåsten ständigt sitta till häst, ha stigit af och låtit densamma springa sin väg.
Detta var emellertid endast en synvilla.
Vid närmare efterseende fann han nämligen att Karl
Johan hade ridit bort till en för honom mera värdig plats.