Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Det finnes hos folk en stor benägenhet att slå hvarandra i hufvudet med pipan, då de blifva uppretade122.
Man råkar ibland att använda piporna för skötande af kolelden i fyrkärlen.
En förhärdad rökare har blifvit sedd vid en fest vandrande mellan matborden med pipa i mun.
Mången slår den ännu glödande askan ur pipan och glömmer att släcka elden.
Till följd häraf bränner den glödande askan ofta hål på kläder och mattor.
Rökarne spotta utan urskilning i fyrkärlen, fotvärmarne och kökseldstaden.
Item i fogarne mellan golfmattorna.
De knacka ut pipan med våldsamhet mot fyrkärlets kant.
De glömma att tömma askkoppen, ända tills den är full öfver bräddarne.
De använda askkoppen till näspapper (d.v.s. de snyta sig i askkoppen).
Emedan vi under vår vistelse i Enoshima såsom guvernörens gäster ständigt voro åtföljda af tvenne tjenstemän ur hans kansli, ansåg jag det för min skyldighet att visa mig äran värdig genom rundligt utdelande af drickspengar.
Dessa lemnas ej till tjenstefolket, utan inlindade i papper och beledsagade med några valda, artiga ord till sjelfva värdshusvärden.
Denne håller å sin sida äfven ett artigt tal med ursäkter, att allt ej varit så bra, som den ärade gästen haft rätt att fordra.
Vid afresan följer han den resande ett större eller längre stycke i mån af drickspenningarnas storlek och det sätt, på hvilket gästen uppfört sig.
En särdeles prisvärd sed hos japaneserna är att låta träden i granskapet af templen stå orörda.
Nästan hvarje tempel, äfven det mest obetydliga, är derför omgifvet af en liten tempellund, bildad af de härligaste barrträd, i synnerhet Cryptomerior och Ginko, hvilka ofta helt och hållet skyla det lilla förfallna och illa vårdade träskjul, som är helgadt åt någon af Buddas eller Sintos gudomligheter.
Den 23 sept. gåfvo europeer och japaneser i Jokohama en middag med bal för oss i engelska klubbens våning.
Denna var vackert upplyst och prydd.
Bland annat sågos på en vägg porträtt af Berzelius och Thunberg, omgifna af grönskande kransar.
Den senare åtnjuter ett stort anseende i Japan.
Ett arbete af honom om landets flora utgafs nyligen i japansk bearbetning, försedt med ett i Japan gjordt, ingalunda dåligt träsnittsporträtt af den berömde svenske forskaren123, och en vård till hans och Kämpfers minne finnes på v.
Siebolds föranstaltande upprest i Nagasaki124.
Ordförande vid festen var dr Geertz, en holländareIto-Keske.
En japansk bearbetare af Thunbergs skrifter.
, som en lång tid uppehållit sig i landet och offentliggjort åtskilliga värderika arbeten om dess naturalster.
Den 26 sept. reste jag till Tokio för att derifrån företaga en af danske konsuln herr Bavier föreslagen och anordnad resa till Asamajama, en ännu verksam vulkan i det inre af landet.
Till följd af ett oförmodadt dödsfall bland de europeiska konsulerna i Jokohama kunde herr Bavier dock ej ansluta sig till oss förr än dagen efter den, som först var bestämd till afresan.
Den 27 tillbragtes derförMinnesvård öfver Thunberg och Kämpfer i Nagasaki.
i Tokio, bland annat med att se de vackra samlingar af fornsaker, som hopbragts af attachén vid österrikiska legationen herr H. v.
Siebold, son till den berömde naturforskaren med samma namn.
Liksom de flesta andra länder, så har äfven Japan haft sin stenålder, efter hvilken lemningar träffas flerstädes i landet, så väl på Jesso, som på de sydligare öarna.
Redskap från denna tid samlas numera temligen flitigt både af infödingar och af europeer samt hafva blifvit beskrifna i ett af fotografiska afbildningar åtföljdt arbete af H. v.
Siebold.
I allmänhet har det japanska stenfolkets redskap tycke af de stenredskap, som ännu begagnas af eskimåerna, och äfven i detta fruktbara land lefde urfolket, efter hvad benlemningarna i kjökkenmöddingarna visa, till en början hufvudsakligast af jagt och fiske.
– Svårighet att erhålla nattqvarter.
– Badorten Ikaho.
– Kusatsu. – De heta källorna och deras läkekraft.
– Rast vid Rokuriga-hara.
– Återkomst till Jokohama.
Den 28 september tidigt på morgonen anträdde jag, jemte löjtnant Hovgaard, herr Bavier, en tolk och en i europeisk matlagning kunnig japansk kock, resan till Asamajama.
Till en början foro vi i tvenne, ytterst skramliga och obeqväma vagnar, hvardera förspänd med ett par hästar, till staden Takasaki, belägen vid den stora vägen »Nakasendo», som öfver det inre af landet sammanbinder Tokio och Kioto.
Vägen anses af japaneserna såsom något storartadt.
I Sverige skulle den kallas en mindre väl underhållen häradsväg.
Med undantag af de skjutsvagnar, som sedan några år tillbaka underhålla en regelbunden förbindelse mellan Tokio och Takasaki, möter man här ginrikischaer i tusental, samt en stor mängd hästar, oxar och menniskor, bärande tunga bördor, men ej ett enda af hästar eller oxar draget hjuldon, och oaktadt vägen framgår mellan en oafbruten följd af folkrika byar, omgifna af väl odlade risfält och trädgårdstäppor, ser man ingen enda arbetshäst eller arbetsoxe.
All jord i Japan odlas nämligen för hand, och boskapsskötsel idkas föga.
De flesta vägar i landet utgöras af gångstigar, så trånga att tvenne lastade hästar endast med svårighet kunna på dem komma förbi hvarandra.
Varorna forslas derför, der kanal eller flodlägenhet ej finnes, för det mesta af menniskor.
Slättlandet är utomordentligt väl odladt, och i synnerhet måste man beundra den flit, med hvilken vattenledningar blifvit anlagda och ojemna sluttningar förvandlade till vågräta gärden.
Skjutshästarna på Nakasendo voro så magra och sågo så usla ut, att man i Sverige skulle fått plikta för djurplågeri, om man begagnat dylika till körsel.
De sprungo dock temligen snabbt och raskt.
Hästombytningsställen funnos regelbundet på hvar 15:de eller 20:de kilometer.
Dessutom stannade kusken många gånger under vägen vid något boningshus för att ur ett der utanför stående vattenkärl kasta ett par skopor vatten i hästarnes mun och mellan deras bakben.
Tillfället begagnades alltid af flickorna i huset att utkomma och bjuda de resande på en liten kopp japanskt te, en artighet som betalades med några vänliga ord och en kopparslant.
Då vi besökte några af de vid vägen liggande bondgårdarne, blefvo vi alltid ytterst vänligt emottagna, antingen på en särskild upphöjning i det gemensamma, mot vägen vettande rummet eller i ett inre rum, hvars golf var täckt med en bländande ren matta, och på hvars väggar hängde taflor med qväden och tänkespråk.
Fyrkärlet frambars, te med sötsaker kringbjöds, allt under lifligt samspråk och täta bugningar.
Skilnaden mellan den rikes slott (om man med detta namn kan beteckna någon byggnad i Japan) och den mindre bemedlades boning är här vida mindre än i Europa.
Några tiggare sågos ej under hela färden i det inre af landet125.
Ej heller synes klassskilnaden så skarp, som man kunde vänta i ett land, der rang-ofoget gått så långt som i det forna Japan.
Vi sågo flere gånger i värdshusen vid sidan om vägen ståndspersoner, som färdats i ginrikischa, äta sitt ris och dricka sin saki tillsammans med de kulis, som dragit deras vagnar.
Att döma af den skara barn, som öfverallt vimlade längs vägarna, måtte folket vara mycket fruktsamt.
Sällan såg man en flicka på 8 till 12 år, som ej hade en mindre unge bunden på sin rygg.
Denna börda tycktes ej besvära systern eller sköterskan synnerligen mycket.
Utan att på något sätt bekymra sig om barnet eller låtsa om dess tillvaro, deltog hon lifligt i lekarna, sprang ärenden o.s.v.
Äfven i det inre landet bemötas främlingar med stor vänlighet.
De lägre klasserna kunna också hafva skäl dertill, ty hurudant inflytande de senaste politiska förändringarna än må hafva haft på det gamla Japans kuge-, daimio- och samurai-familjer, så är det dock tydligt, att jordarbetarens ställning nu är vida tryggare än förut, då han utsögs af hundratals småtyranner.
Hans drägt är densamma som förr, dock med den förändring att en stor del af den manliga befolkningen, äfven långt in i landet, aflagt det gamla besvärliga sättet att upplägga håret i en knut öfver en kalrakad fläck på hjessan.
I stället bära de sitt täta ramsvarta hår kortklippt efter europeiskt mönster.
Huru betecknande för den nya tiden denna förändring är, synes af den ifver, med hvilken de japanska myndigheterna frågade Golovin om de religiösa och politiska omstörtningar, som de antogo hafva stått i samband med förändringen i europeernas hårklädsel under början af 1800-talet; den af japaneserna mycket omtyckte ryske ambassadören Laxman hade nämligen burit stångpiska och pudradt hår, medan Golovin och hans följeslagare hade håret opudradt och kortklippt126.
När det är varmt, bära arbetarne endast en smal, vanligen ljusblå bindel om lifvet och mellan benen.
För öfrigt äro de nakna.
Man ser då, att många äro starkt tatuerade öfver större delen af kroppen.
Qvinnorna har jag ej sett arbeta nakna.
De göra det kanske den betaste tiden af året.
Åtminstone sky de icke att vid bad afkläda sig fullständigt midt ibland en skara af kända och okända män, ett förhållande som till följd af fördomens makt i början mycket stöter europeen, men vid hvilket äfven den förut pryde vänjer sig hastigare än man skulle förmoda.
Man får till och med ofta se europeiska damer dragas i ginrikischa af en, på den blåa bindeln när, fullkomligt naken yngling.
Mången, i synnerhet af det yngre manfolket, har för öfrigt en så väl byggd kropp, att den bildhuggare, som i marmor kunde troget återgifva densamma, med ens skulle förvärfva sig verldsrykte.
Takasaki är ett länsresidens med omkring 20,000 invånare; men liksom de flesta städer i Japan skiljer det sig föga från många af de byar, som vi genomreste.
Vi kommo dit sent om aftonen och fingo här för första och sista gången pröfva en olägenhet, hvaröfver europeer ofta klaga under resor i Japan, och till hvilken de sjelfva gifvit anledning genom det stötande sätt, på hvilket de ej sällan uppträda.
Vi klappade efter framkomsten på dörren till det ena värdshuset efter det andra utan att blifva mottagna.
På ett ställe »var huset öfverfyldt», på ett annat »reparerades rummen», på ett tredje »var värdfolket borta» o.s.v.
Slutligen måste vi vända oss till polisen.
Sedan vi uppvisat vårt pass, lyckades vi med dess hjelp tilltvinga oss nattqvarter hos en äldre värdshusvärd, hvilken mottog oss med en min, som tydligen tillkännagaf, att han hellre skulle huggit oss i stycken med ett af de tvenne svärd han som samurai fordom varit berättigad att bära, än mottaga oss under sitt tak.
Ännu efter det vi kommit in, vände han sig till polistjenstemannen med klagoropet:
»måste jag då verkligen mottaga dessa barbarer?»
Men vi hämnades på ett ädelt sätt.
Vi aftogo våra stöflar, när vi trädde in i rummen, slösade så med prat, artigheter och bugningar samt uppförde oss öfver hufvud taget så höfviskt, att, när vi reste bort, vår förut ursinnige värd ej allenast bad oss vara välkomna åter, utan ock lemnade oss ett anbefallningsbref till värdarne på de värdshus, der vi härnäst skulle taga in, med förklaring att vi, i fall vi förevisade detta bref, ej vidare behöfde befara sådana obehagliga äfventyr som det nyss beskrifna.
De flesta hus i Japans städer äro uppförda af temligen tunnt, omsorgsfullt hopfogadt trävirke.
Men dessutom ser man här och der små hus med mycket tjocka murar, fönster försedda med grofva jerngaller samt dörrar, som kunna stängas med stora lås och riglar.
Dessa hus äro eldfasta och begagnas såsom förvaringsrum för dyrbarheter och husgeråd vid eldfara.
Eldsvådor äro så allmänna i Japan, att man påstår, det en tiondedel af hvarje stad i medeltal årligen nedbrinner.
Eldsläckningsmanskapet är talrikt samt sedan gamla tider väl ordnadt, djerft och modigt.
Under vår nattrast i Takasaki inhystes vi i ett dylikt eldfast hus, i ganska stora snygga rum, hvilkas golf delvis voro betäckta med mattor efter europeiskt mönster.
Murarne voro mycket tjocka och af tegel; inredningen och trapporna i huset deremot af trä.
Jag nämnde nyss, att vi nödgades anlita polis för erhållande af nattqvarter.
Polistjenstemännen i Japan äro talrika, så väl i städerna som på landsbygden.
Till största delen äro de tagna ur den forna samurai-klassen.
De äro klädda efter europeiskt mönster och vandra, med en temligen lång påk i en bestämd ställning under armen, stilla och lugnt på gator och vägar, utan att annat än i nödfall gifva någon yttring af sin embetsmyndighet.
Vanligen äro de, eller synas vara, unga, och alla hafva de ett gentlemanlikt utseende.
Med ett ord de tyckas kunna fullt jemföras med det bästa nutida polismanskap i Europa och stå omätligt öfver säkerhetsväktaren eller förargelseväckaren, sådan han för några årtionden tillbaka visade sig på den europeiska kontinenten.
Under det senaste upproret användes polismanskapet af regeringen som infanteritrupper och väckte allmän beundran genom den hänförelse, det mod och det dödsförakt, hvarmed det inlät sig i strid med sitt gamla kära vapen, det japanska svärdet.
Man behöfver fortfarande pass för att resa i det inre af landet, men på begäran af konsuln erhålles detta med lätthet, i fall man som orsak till resan anger helsoskäl eller forskningsbegär, under hvilket senare namn äfven vanlig reslust torde kunna inbegripas.
Handelsresor i det inre af landet medgifvas tills vidare icke, och ej heller får en europe rätt att der slå sig ned för idkande af affärer.
De utländska sändebuden hafva ofta inledt underhandlingar med den japanska regeringen för att åstadkomma en förändring härutinnan, men hittills utan framgång, emedan regeringen, såsom vilkor för landets fullständiga öppnande, fordrar afskaffande af den orimliga »extra-territorial-författning», som för det närvarande är gällande, och genom hvilken utländingen icke står under Japans vanliga lagar och domstolar, utan under sitt eget lands lag, tillämpad af en nämnd, som sammanträder under konsulns ordförandeskap.
En ändring härutinnan torde dock inom kort åstadkommas, enär Japan snart nog torde vara tillräckligt starkt för att kunna uppsäga alla för landet kränkande paragrafer i fördragen med den europeiska kulturens länder.
Numera hafva dessutom de utländska makternas sändebud, som förr alltid uppträdde samfäldt, delat sig i två läger, af hvilka det ena – Ryssland och Amerika – vill, eller åtminstone låtsas vilja småningom alldeles frigöra Japan från allt förmyndarskap och ställa det i jembredd med andra bildade stater, det andra åter – England, Tyskland, Holland och Frankrike – önskar fortfarande bibehålla det förmynderskap, som med våld påtvingades och med fördrag stadfästades för några år sedan.
Kort före vår ankomst inträffade en tvist mellan Japan och de europeiska makterna eller, såsom japaneserna sjelfva sade, ett brott mot folkrätten, hvilket väckte mycken förbittring i landet.
På tillstyrkan af tyske ministern bröt nämligen ett från det kolerasmittade
Nagasaki kommande tyskt fartyg den af regeringen föreskrifna karantänen och lossade utan vidare försigtighetsmått sin last i Jokohamas hamn.
Att koleran i nämnda stad härigenom förvärrades är visserligen ej allenast obevisadt, utan äfven helt säkert oriktigt, oaktadt många japaneser i sin förbittring med bestämdhet påstodo, att så var fallet, men de ord, som uttalades af Japans firade gäst, expresidenten general Grant127, att det varit den japanska regeringens rätt att utan vidare skjuta fartyget i sank, hafva dock lemnat ett minne i så väl regeringens som folkets sinnen, som i en framtid kan förleda dem till en kanske oklok, men fullt berättigad kraftyttring, i fall något likartadt skulle komma att upprepas.
Det första intrycket af japaneserna, så väl män som qvinnor, är ytterst angenämt, men många europeer, som vistats i landet en längre tid, säga, att detta intryck ej bibehåller sig, ett förhållande som, enligt hvad jag tror, oftast mer beror på europeerna sjelfva än på japaneserna.
De europeiska köpmännen lära nämligen ej hafva så lätt att här skära guld med tälgknif som förr, och stormakternas sändebud finna det dag för dag svårare att bibehålla sin forna höga och bjudande ståndpunkt mot en regering, som känner med sig, att en stormaktstid äfven för den måste randas, om blott ej obetänksam äregirighet eller oväntad olycka oförmodade hämmar utvecklingen.
En annan förebråelse, att japanesen endast kan efterapa hvad andra gjort och ej sjelf förmår upptäcka något nytt, tyckes deremot tills vidare vara berättigad.
Men det är obilligt att fordra, det en nation ej allenast skall under några årtionden genomlöpa en utveckling, för hvilken i Europa åtgått århundraden, utan ock genast försätta sig på den höjdpunkt af vår tids vetande, att den samtidigt kan uppträda skapande.
Men underligt vore det, om nittonde århundradets naturforskning, litteratur och konst, omplanterade bland ett begåfvadt folk, med så egendomlig och allmänt spridd odling, så utbildadt konstsinne som Japans, ej med tiden skulle frambringa nya, härliga, oanade frukter.
Samma oemotståndliga behof, som nu drifver japanesen att lära sig allt hvad europeen och amerikanen vet, skall, när han nått det målet, mana honom att gå vidare uppför forskningens Nilflod.
Ett stycke bortom
Takasaki gick vägen till den vulkan, dit vi ärnade oss, ej mer längs Nakasendo, och vi kunde derför ej mer fortsätta färden i våra af hästar dragna vagnar, utan måste nöja oss med ginrikishaer.
I dessa tillryggalade vi den 29 september på 5½ timmar den ytterst backiga vägen till badorten Ikaho, belägen 700 meter öfver hafvet.
Landskapet antager här en helt och hållet förändrad prägel.
Vägen, som förut framgått öfver en oafbruten slätt, rikt befolkad och odlad som en trädgård, begynner nu att omgifvas af branta, ouppodlade, med högt, oslaget, gulnadt gräs bevuxna kullar, skilda af dalgångar, i hvilka strida bäckar framsorla, nästan skylda af ytterst yppiga busksnår.
Ikaho är bekant för de varma, eller rättare heta källådror, hvilka framvälla från de vulkaniska berg, som omgifva den lilla, på en sluttning vackert belägna staden.
Liksom vid Europas badorter, söka sjuka här bot för sina krämpor, och staden består derför nästan uteslutande af värdshus, bad, och salubodar för badgästerna.
Baden äro belägna dels i temligen stora, öppna träskjul, der män och qvinnor utan åtskilnad bada tillsammans, dels i enskilda hus.
I hvarje bad finnes en 1 meter djup bassin, till hvilken en ständigt rinnande vattenstråle är ledd från någon af de heta källådrorna.
Källvattnet har naturligtvis mycket afsvalnat, innan det användes, men är detta oaktadt så hett, att jag endast med svårighet kunde dröja ett par ögonblick i badet.
På gatorna i staden mötte man ofta blinda personer, hvilka med stor säkerhet vandrade omkring utan någon ledsagare, endast kännande sig för med en lång bambukäpp.
De blåste då och då i en kort pipa för att mana förbigående till aktsamhet.
Jag trodde i början, att dessa olyckliga vid de heta källorna sökte återvinna ögonens ljus, men fick på frågan, om vattnet i det hänseendet visade sig verksamt, det svar, att de icke voro här såsom helsosökande, utan som »massagörer».
Sedan flere hundra år tillbaka har massagen varit använd i Japan, och man möter derför ofta i städerna personer, hvilka utbjuda sin tjenst som massagörer, skrikande på gatorna ungefär på samma sätt som fruktförsäljarne i Ryssland.
Det värdshus, der vi hade vårt nattqvarter, bestod som vanligt af en mängd ytterst rena, med rörmattor klädda rum, utan möbler, men rundtom på väggarna prydda med qväden och tänkespråk.
Man bodde här utmärkt väl, i fall man kunde finna sig i att, såsom japaneserna, helt och hållet lefva på golfvet och noga iakttaga de för detta lefnadssätt oundgängliga ordningsreglerna, ett iakttagande som för öfrigt är nödvändigt redan derför, att man eljest utsätter sig för ett mycket ovänligt bemötande af så väl värd som tjenstefolk.
Ett obehag vid resor i Japan är europeens svårighet att vänja sig vid japanesernas matordning.
Bröd begagna de icke, ej heller kött af nötkreatur, utan maten består hufvudsakligast af ris och fisk, hvartill kommer höns, frukter, svampar, sötsaker, japanskt te m. m.
Fisken ätes oftast rå och lär som sådan till smak föga skilja sig från vår graflax.
Ej sällan är maten anrättad med fiskoljor af en allt annat än angenäm smak.
Om man ej vill underkasta sig denna matordning, måste man under resor i Japan hafva med sig en egen kock.
I denna egenskap åtföljde oss en japanes, som hette Senkiti-San, men af sina stamförvandter vanligen kallades Kok-San (Herr kock).
Han hade lärt sig europeisk (fransk) matlagning i Jokohama och egnade sig under färden med så stor ifver åt sitt kall, att han äfven i ödemarken vid Asamajamas fot ej gaf sig någon ro, förr än han fått bjuda på en fem rätters middag, bestående af hönssoppa, omelett på höns, hönsbiffstek, hönsfrikassé och omelette aux confitures, allt således endast af höns eller hönsägg, anrättade på olika sätt.
Redan sedan flere år tillbaka hafva tändstickor blifvit en nödvändighetsvara i Japan, och det var för oss svenskar glädjande att se, det de svenska tändstickorna här hade ett afgjordt företräde framför dylika från andra länder.
Nästan i hvarje liten försäljningsbod, äfven i det inre af landet, ser man de välkända askarne med påskrift »Säkerhetständstickor utan svafvel och fosfor».
Men granskar man lådorna närmare, så finner man på många af dem, jemte den för japaneserna obegripliga svenska trollformeln, en inskrift angifvande, att de äro förfärdigade af någon japansk fabrikant.
På andra lådor saknas denna uppgift fullständigt, men i stället röjes förfalskningen af ett olyckligt tryckfel å etiketten.
Det visar sig häraf, att de svenska tändstickorna ej allenast utföras till Japan i stor skala, utan äfven eftergöras, hvarvid de förses med svenska etiketter samt med omslag fullt liknande dem som brukas hemma.
Ännu kan dock ej efterbildningen på långt när i godhet jemföras med urbilden, och mina japanska tjenare bådo mig derför alltid, då jag köpte en tändstickslåda, se noga efter, att jag fick af den rätta (svenska) sorten.
Äfven fotografien har spridt sig så hastigt i landet, att man flerstädes i småstäderna och byarna i landets inre träffar japanska fotografer, som lemna en ej allt för dålig vara.
Japaneserna tyckas vara särdeles benägna att låta fotografera sina ingalunda synnerligen märkliga bostäder.
Vi fingo t. ex. flere gånger, då vi bröto upp från ett ställe, Japansk bärstol.
af vår värd till afskedsgåfva en fotografi af hans gård eller värdshus.
Kanske skedde det i samma afsigt som den, hvilken förmår hans europeiske embetsbröder till kostsamma annonseringar.
Mellan Ikaho och den nästa rastplatsen, Savavatari, var vägen så oländig, att ginrikischa ej mer kunde användas.
Vi måste derför begagna »kago», en af bambu förfärdigad japansk bärstol, om hvars utseende ofvanstående bild gifver en föreställning.
Den är för europeer ytterst obeqväm, emedan de ej som japaneserna kunna sitta med benen i kors under sig, och det i längden blir tröttsamt att låta dem utan något vidare stöd dingla vid sidan om stolen.
Äfven för bärarne förefaller mig denna bärstol vara af mindre lämplig form, hvilket bland annat bekräftas deraf, att de för hvart tvåhundrade eller vid uppförsbacke hvart hundrade steg stanna ett ögonblick för att ömsa axel under bambustången.
Det går dock temligen raskt undan, backe upp och backe ned, så att vi tillryggalade den 6 ri eller 23,6 kilometer långa vägen mellan Ikaho och Savavatari på tio timmar.
Vägen, som var ganska vacker, framgick längs blomsterrika bäckstränder, bevuxna med yppiga bambusnår och en mängd olika slag af löfträd.
Endast kring de gamla, merendels små och oansenliga templen sågos mäktiga urgamla cryptomerior och ginko-träd.
Grafplatserna lågo vanligen ej, såsom hos oss, i granskapet af de större templen, utan invid byarna.
De voro ej inhägnade, men utmärkta med stenvårdar af 1/3 till ½ meters höjd, å hvilkas ena sida en Budda-bild någon gång fans uthuggen.
Yngre grafvar voro ofta blomsterprydda, och vid en del hade man uppfört små fotshöga Sinto-tempel af pinnar.
Savavatari är liksom Ikaho uppfördt på sluttningen af ett berg.
Gatorna mellan husen bildas af nästan idel trappor eller branta backar.
Från de vulkaniska berglagren framvälla äfven här surbrunnar, vid hvilka sjuklingar söka återvinna helsan.
Badorten står dock i mindre anseende än Ikaho och Kusatsu.
Under det vi om aftonen gingo kring i byn, sågo vi på ett ställe en folkskockning.
Denna föranleddes af en på stället försiggående täflingsstrid.