Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Eljest lefde hon gudfruktigt och bevistade flitigt gudstjensten.
Hon hade dagligt tillopp af allmogen, som litade på henne såsom på ett orakel.
Om Anders Boman, som 1687 var pastor i Bäckaby socken, berättar Wieselgren: “Boman ansågs för trollkunnig, hade jemte nio andra adepter lärt svartkonsten af Lucifer.
Denne behöll alltid en af de nio i lärarlön; Boman var en gång, som den siste, nära att bli tagen, men narrade Lucifer att ändå taga efter “den siste“ och sprang ut.
“Boman hade ingen skugga“, huru solen än sken emot honom.“
Såsom en man full af öfvertro framstår kyrkoherden Christer Gersonius i Womb i Skåne uti den skildring, han i Augusti 1729 ingaf till domkapitlet i Lund öfver Margaretha Pehrsdotter, som ansågs besatt, och de andebesvärjelser han deremot vidtog.
Gersonius hade anseende för kunskaper, men var ofelbart en mer än vanligt enfaldig man, äfven om man afräknar hvad som bör skrifvas på tidehvarfvets räkning.
Han skref till domkapitlet, att han någon tid förut blifvit kallad till qvinspersonen Margaretha Pehrsdotter i Womb, som var besatt af en ond ande.
Då G. ditkom, inträdde en så gräslig paroxysm, “att alla månde säga: obstupui, steteruntque comæ et vox faucibus hæsit“; men G.
“grep derefter den onde anden med resolution an och fick styrka af Gud, att då han påckade och tråtsade ett, påckade G. deremot, men båda påckade med stor ifver och hetsighet“.
G. jemte klockaren sjöng psalmer och läste böner, hvarigenom anden efter ett par timmar blef “så försvagad“, att han ej längre kunde vara i stugan.
G. anmärker, att anden, som talade genom Margarethas mun, alltid talade “slätbomål“.
(Hon var från Skanör.)
Vid andra tillfällen fördref G. också med bön och sång den onde anden, som visade sig i skepnad af en katt, en ekorrsvans, en mask, en loppa o. s. v., samt slutligen “drefs genom många præcautioner ut genom en springa på fönstret i fullkomlig djeflagestalt med klöfvar och horn m. m., pipande jemmerligen“, hvilket allt Margaretha tydligen såg och hörde, men ingen annan förnam deraf det ringaste.
– Mot slutet af år 1729 inberättade G., att samma qvinsperson blifvit alldeles fri från den onde andens välde och att hon flera nätter, i vaket tillstånd, haft besök af Gud sjelf, som visat sig “något större än Gersonius, klädd i kostelig klädnad, behagelig och täck i ansigte och hela lekamen“; stolen knarrade, då han der satte sig, och kammaren blef så ljus som om hela himmelen varit derinne; han hade sagt att “den onde anden eller Elfven skulle stå bunden på Weberöds gata en behaglig tid verlden till varning“, samt slutligen yttrat: “nu går jag till prestgården och ser om din prestfar“.
Den gode pastorn fann sig tydligen smickrad häraf, äfvensom deraf att den onde anden sagt, att G. var “en djuper man“.
Jesper Svedberg, slutligen biskop i Skara och död såsom sådan 1755, fader till den namnkunnige Svedenborg, var, ehuru en både lärd och hjertefrom man, icke fri för åtskilliga mystiska griller.
Redan i sitt första studentår hade han en märkvärdig dröm, så lifslefvande, att han ej visste, om han skulle kalla den en uppenbarelse. “Ingen mensklig tunga“, skrifver han derom, “kan uttala, ingen engel beskrifva hvad jag der såg och hörde.“
Han berättar, huru 1673 samma dag han predikat i Hoby kyrka nära Lund, 3:e Sönd. e. Trin., då det led mot aftonen, hördes i kyrkan, som dock saknade orgelverk, ljudliga röster som sjöngo psalmer; allt folket i byn hade hört detsamma.
Från den tiden, säger Svedberg, fattade han den djupa vördnad för gudstjenst och embete, som aldrig lemnade honom, viss att “Guds englar äro vid detta embete synnerligen närvarande“.
Hvarje år sedan han inträdt i detsamma firade han den dagen såsom en jubelfest och kallade den “stora syndares stora högtidsdag“, äfvensom han längre fram (1727?) firade den med en särskildt skrift under denna titel.
Han var djupt öfvertygad om, att han hade en angelus tutelaris.
Följande berättelse af honom i detta afseende måste intressera äfven den som icke eljest är intresserad af några skyddsenglar. “Gud bevarade mig“, skrifver han, “i all (min student-) tid för ondt sällskap.
Mitt sällskap och största förnöjelse var de heliga Guds män, som skrifvit bibeln, och de många andra af Guds kyrka välförtjenta män, hvilkas ros och namn är vida spridt i den lärda verlden.
Guds engel stod hos mig och sade: hvad läser du der?
Jag svarade: jag läser i bibeln, i Scriver (hvilkens “Själaskatt“ Sv. skattade “öfver allt guld och silfver i hela verlden“), i Lütkeman, i Jo. Arndt, i Kortholt, i Grossgebaur, i Jo. Schmidt o. s. v.
Engeln sade yttermera: förstår du ock hvad du läser i bibeln?
Jag svarade: huru skulle jag förstå utan att någon uttyder det för mig?
Då sade engeln: skaffa dig Geier, J. och S. Schmidt, Dieterich, Tarnov, Gerhard, Crells bibl.
Concordants.
Jag sade: en del har jag; de öfriga skall jag skaffa mig.
Vidare sade engeln:
Salig .. är (Upp. 1: 3).
Om .. gören (Joh. 13: 17).
Jag suckade:
Så göra och lefva hvarje stund
Det unne oss Gud af sin misskund!
Hans And’ förhjelpe oss dertill
Att göra hvad han hafva vill!
Och således skiljdes han ifrån mig, efter det han välsignat mig och jag ödmjukligen tackat honom.“
Lika karakteristiskt är följande samtal han höll med doktor Edzardi i Hamburg.
Sv. frågade honom, hvad språk vi skulle tala då vi möttes i Guds rike. E. svarade ej derpå.
Sv.: “Jag menar, att det blir englaspråket.
Som englarne tala svenska när de tala med svenskarne, tyska med tyskarne, engelska med engelsmän o. s. v., så vill jag komma att tala med Abraham, Isak och Jakob på svenska, och de skulle svara mig på samma tungomål; och åter de tala med mig hebreiska och jag förstår det och svarar dem på samma tungomål.“
Af dessa exempel, hvartill ännu flera kunde läggas, är lätt att se, huru den Svedbergska trons aning bidragit till den Svedenborgska gnosis; men lika lätt att finna, huru långt ändå i sonen äpplet fallit från trädet.
– Sjelf har han ock antecknat åtskilligt om sina underbara embetsförrättningar med svårmodiga personer.
Så framfördes en gång till honom på hans hustrus gård Starbo i Norrberkes socken en piga vid namn Kerstin, som var “mycket underlig och förställd“, och bad honom i förmågo af hans embete frälsa henne från hennes anfäktningar och plågor.
Sv. bad med henne på knä och läste öfver henne, och hon vardt “sund och glad och alldeles befriad“.
Tre år derefter kom samma piga till honom på Brunsbo och ville tjena hos honom.
En annan piga kom en gång i gräl med henne.
Hon blef då så förbittrad, att hon hotade gå och göra af med sig.
Hon gick till kölnan för att röka ihjäl sig.
“Mot kl. 2 ankar det mig, säSv., der jag sitter i min bokkammare i mina studier och skrifver.
Mig ankar det mer och mer om denna Kerstin, när jag dock ingenting hade att ängslas öfver, icke heller visste, hvad sig med henne tilldragit.
Jag blef i hastighet öfver henne illa belamrad, som hade jag fått eld i mig.
Jag frågar hvar Kerstin vore?
Svarades, att ingen sett henne; hon måste vara i kölnan.
Dörren var i lås, röken slog ut ur alla hål och springor.
Då dörren blef uppbruten, fanns Kerstin liggande öfverst på lafven, i tjockaste röken framstupa, att vi af röken snart hade blifvit förqväfda.
Jag ropar, jag skriker.
Ingen rörelse, ingen röst.
Vi lägga henne i säng såsom en stock.
Då suckade jag ... och ropade till henne med hög röst:
Kerstin, vaka upp och statt upp i Jesu Kristi namn!
Straxt vederfås hon, får lif och reser sig upp och begynte tala.
Sedan styrker jag henne med Guds ord och gifver henne en god dryck rhenskt vin; derpå gick hon och gjorde sina sysslor.“ ....
På ett annat ställe fullföljer han: “utaf detta måtte det vara utkommet som öfverallt här i riket, ja ock utom riket, i Holland, England och annorstädes, ... om mig hördes år 1712 och 1713, att jag skall hafva utdrifvit hin onde genom ett litet hål på en fönsterruta, som till mig här på Brunsbo skall hafva varit kommen i en kavaljers skapnad, och diskurerat med mig om Sveriges dåvarande tillstånd och hvad för en ända kriget taga ville, eller ock af det som nu i sanning följer: här var i Skara i Henda socken en stor missgerningsqvinna, som för sina grufliga missgerningar skulle vid galgen aflifvas.
Hon ville ingalunda tillstå och bekänna missgerningen och undergå döden.
Ändtligen, efter långt och svårt arbete, som presterna hade med henne, sändes hon till mig här på Brunsbo med vakt.
Jag tager henne för mig i min bokkammare och talar med henne af Guds ord det bästa jag hade lärt och på det bevekligaste jag kunde och kommer vid slutet med henne ... att hon alltsamman och mer till bekänner och hjertligen ångrar.
Jag försäkrar henne i förmågo af mitt embete ... om förlåtelse o. s. v.
Dagen derefter gick hon frimodigt till döden, Gudi allena ära!“ – “En tid derefter fördes en besatter kring landet.
När vi om sommaren kommo ur Åsaka kyrka, såg jag en stor hop folk stå i ring på kyrkogården, men frågade intet efter hvad på färde var.
Men när vi kommo hem, frågade jag min betjent hvad det var.
Svarades: det var en besatt, den tio karlar förde, och när han fick se mig, sade han: du grå gubbe med korta håret, gjorde mig det stycke, du tog en stek af mig, den skall jag betala dig för.
Den besatte sade sedermera, att han hade varit i följe med denna synderskan när hon fördes till Brunsbo, men kunde intet komma längre med henne än till porten, der måste jag stanna ... (så talade den orene anden, och var det om vintern när det skedde), och när hon kom ut igen hade jag ingen makt mera med henne, men jag skall betala dig igen, minnes det.
Betalningen var förmodligen denna, att han fick af Gudi såsom öfver
Job tillstånd att med häftig vådeld år 1712 uti Februari månad förgöra Brunsbo gård med all min egendom.
Elden begyndes om midnattstid i samma kammare, der synderskan omvändes.
Men derigenom vann han icke mycket.
Gud har gifvit mig sedan, såsom min vän Job, dubbelt och långt beqvämligare hus och boningar.“ – “Som jag är kommen till att röra om det, som undersamt genom mig förmedelst Guds nåd är skedt, är också detta till att berätta.
År 1699, då jag var på Starbo, fick en min tjenstepiga en stor skada i sin armboga.
Armen sväller upp, hon hade en olidlig värk.
Ehvad man brukade, halp intet.
Emedan hon på fast mång dygn intet fått någon ro eller sömn; kommer så till mig i midnattstid, der jag med min kära hustru ligger i min sömn, och beder att jag för Kristi skull ville hjelpa henne från våndan – eljest ginge hon och gjorde af med sig.
– Hon trodde att jag kunde det göra, om jag ville taga på rummet, der värken som hastigast höll.“ Sv. förhöll sig nu ungefär så, som vid den förstnämnda pigans nöd. “Dictum, factum“, tillägger han, “i samma stund stillte svedan och blef straxt helbregda.
Gudi allena äran!
– Det roade en klockare en gång att uppstiga i klocktornet, då han visste, att biskopen i skymningen var sysselsatt i sakristian, och ropade från tornet till honom med dundrande stämma: “Jesper Svedberg, i morgon skall du dö!“
Biskopen gick hem och beredde sig mycket andäktigt till sin saliga hädanfärd, hvilken likväl icke inträffade förr, än många år derefter.
Jesper Svedberg hade, bland flera barn, äfven sonen Emanuel, född den 29 Januari 1688.
Denne son, hvaraf sedermera blef den ryktbare teosofen Svedenborg, är nog märkvärdig att här förtjena en något utförligare skildring.
Som gosse röjde han redan tidigt ovanliga anlag, särdeles för de matematiska vetenskaperna, och ansågs, ej blott vid
Upsala akademi, utan äfven vid de utländska lärosäten, han besökte, för ett slags underverk, och kom, ehuru ung, derigenom i förtroliga förhållanden till flera af sin tids förnämsta lärde, deribland äfven Polhem och erkebiskopen Benzelius.
Han utgaf flera matematiska skrifter och deribland sin: “Dædalus Hyperboræus“, som väckte uppseende och förvärfvade sin författare Carl XII:s synnerliga nåd.
Konungen lemnade honom valet mellan en profession i Upsala och en assessorssyssla i Bergskollegium.
Svedenborg antog den senare, hvilken också blef hans första och sista steg på befordringsbanan.
Han deltog i flera arbeten vid Trollhätte kanal och har särdeles blifvit känd genom sin snillrika uppfinning att medelst kaflar föra en liten svensk galér-eskader två och en half mil öfver land för att användas vid Fredrikshalls belägring.
Sedermera utgaf han åtskilliga andra skrifter, såsom om Sveriges myntfot, om jordens och planeternas gång, om bergens lager o. s. v.
– Såsom biskopsson upphöjdes han, jemte sin broder Jesper, år 1719 i adligt stånd, då de antogo namnet Svedenborg, under hvilket han är allmännast känd.
– Svenska Vetenskapsakademien upptog honom, straxt efter sin stiftelse, bland sina ledamöter och flera andra utländska samfund följde dess exempel.
Svedenborg är likväl vida mindre bekant såsom vetenskapsman och filosof, än såsom andeskådare och, enligt den allmännaste tanken, såsom i yttersta grad svärmare.
Man har dervid gjort hans minne orätt.
Utom sina matematiska forskningar, ingick han i ganska djupsinniga filosofiska och har uppställt ett eget filosofiskt system, hvilket väl förtjenar afseende lika mycket som många andra.
Han utgaf år 1745 en teologisk skrift, kallad:
“Om Guds kärlek och dyrkan“, och ansåg sig bestämd att på jorden stifta en ny församling, kallad: “Det himmelska Jerusalem“.
Detta var en följd af den uppenbarelse, han ansåg sig sistnämnde år hafva erhållit – enligt några uppgifter skall det ha skett under en resa i England – då en man i glänsande purpur visade sig för honom såsom Herran Gud, Skaparen och Återlösaren, sägande sig hafva utvalt Svedenborg att för menniskorna förklara ordets inre mening, hvilken Gud nu ville diktera för honom.
– Alla de skrifter han sedan författade, trodde han sig hafva skrifvit endast efter denna gudomliga diktamen.
De äro mångfaldiga och allesammans på latin, såsom: “Arcana Cælestia de cælo et inferno“, “De Telluribus“, “De ultimo judicio“, “De equo albo“, “De nova Hierosolyma et ejus doctrina cælesti“ o. s. v.
Härjemte hade han fått förmågan att se in i både himmel och helvete, att besöka bådas invånare och af dem emottaga besök.
I början omtalade han helt öppet och oförstäldt dessa syner, men blef sedan något varsammare vid deras meddelande, då han genom dem såg sig bli föremål för en besvärlig nyfikenhet eller för otrons och kortsynthetens begabberi.
För att fullkomligt ostördt få sköta det nya och vigtiga uppdrag han erhållit, nedlade han år 1747 sin assessorsbefattning med bibehållande af lönen, och lefde från den tiden ensamt för sitt förmenta höga värf, dock utan att derför sky menniskor eller försaka umgänget med dem.
Tvärtom var han ofta i sällskap, var glad, talsam och lärorik, såg äfven gerna bildade fruntimmer och njöt till och med af bordets goda, ehuru med måttlighet.
Det säges, att han äfven stundom i sällskap någon gång blef tyst och allvarsam, då han hade besök af sina andar, och att han stundom icke ens dolde hvad som vederfors honom.
Man har velat påstå att äfven de rådande partierna i staten någon gång förstått begagna honom till organ, att få fram sina åsigter inför de kungliga personerna, hvilka stundom hedrade Svedenborg med sitt umgänge; men sådant är obestyrkt.
Säkert är åtminstone, att Svedenborg ej med vett och vilja lånat sig åt några slags intriger, emedan han var upphöjd öfver allt sådant, och hans personliga rättskaffenhet, hans enkla, flärdfria lynne aldrig varit underkastade ens en skymt af misstanka.
Svedenborgs hus var beläget vid Hornsgatan N:o 43, icke långt ifrån Adolf Fredriks torg.
Der fanns och finnes ännu i trädgården ett lusthus, i hvilket han företrädesvis älskade att arbeta, isynnerhet om nätterna.
Det var der han framför allt lärer hugnats med de gudomliga uppenbarelserna och erhållit besök af andarne.
Hans städerska trodde sig af hans uppsyn följande morgon med visshet kunna sluta, om det varit saliga eller osaliga andar som under natten besökt honom.
Ehuru ett stenhus i senare tider blifvit uppfördt på platsen och till en del innesluter den lilla träpaviljongen, har egendomens innehafvare likväl haft den pieteten att icke röra denna helgedom, utan att omsorgsfullt bibehålla den i oförändradt skick.
Så snart Svedenborg fått något af sina arbeten färdigt, reste han vanligtvis till London att besörja dess utgifvande, dels emedan England var det enda land som åtnjöt tryckfrihetens välgerningar, dels emedan han var säker att der träffa en större skara anhängare och beundrare än någon annorstädes, ens i sitt eget fädernesland.
Under en sådan resa, år 1771, angreps han jultiden af en sjukdom, nästan hans första, och som isynnerhet derför bedröfvade honom, emedan han derigenom förlorade sina uppenbarelser och fruktade, att Gud öfvergifvit honom.
De återkommo likväl, och han dog den 29 Mars 1772 med fullkomligt sinneslugn, och försäkrade dem, som derom tillfrågade honom, att hans lära var sannfärdig och framställd sådan hon blifvit honom uppenbarad.
Svedenborg var en af sin tids märkvärdigaste menniskor och ett ännu oförklaradt psykologiskt fenomen.
Alla de lyten, brister eller hemliga, mer och mindre orena, motiver man vanligen träffar hos andra andeskådare och teosofer, kunna ej upptäckas hos honom.
Alla måste erkänna hans stora lärdom, hans djupa kunskaper, hans exemplariskt dygdiga vandel och frånvaron af all ärelystnad, alla planer på egen vinning eller utmärkelse.
Också bibehålla hans anhängare ännu i dag hans minne i den djupaste vördnad.
Dessa anhängare äro, under namn af “det nya Jerusalems församling“, spridda isynnerhet i England, Nordamerika och Holland, och hafva der sina egna kyrkor.
En del af Svedenborgs syner finnas på sitt ställe omtalade.
Det är ett kändt faktum, att de flesta bland de mystiker, som på Gustaf III:s tid uppträdde i Sverige, stodo i nära förhållande till honom och gynnades af honom.
Denna konungs vidskepelse och tro på aningar gränsade till det otroliga.
Bland annat hade han för Mars månad en inrotad fördom.
I många af mystikerna tillställda uppträden deltog han, och fick dervid, genom föregifna uppenbarelser, höra rätt allvarsamma saker om sig och sin styrelse.
Det är ock sannolikt, att många af denna despotiska tids mystiker begagnade charlataneriet helt enkelt såsom ett medel, för att nödga de maktegande att lyssna till folkets och rättvisans fordringar.
Gustafs håg för det mystiska fortfor oförsvagad ända till slutet af hans lif, och som han i Johan Christoffer Toll trodde sig ha funnit en man, hvars skarpsynthet ej skulle kunna föras bakom ljuset, i fall ej allt skulle hafva sin riktighet med den visdom, hvaraf mystikerna sade sig vara i besittning, utsände han honom 1782 på en utrikes resa, för att skaffa sig ljus i Cagliostros och andra svärmares läror.
Toll kom emellertid vid sina undersökningar till “decouverter“, som visade sig icke vara egnade att gifva näring åt konungens förkärlek för de hemliga vetenskaperna.
Ur riksrådet grefve Fredrik Axel von Fersens historiska skrifter införa vi följande rader, som visa, med hvilken värme frimureriet omfattades på den tiden i de högre kretsarne. “Konungen (Gustaf III), säges det, och hertigen (Carl) bevistade i detta (frimurarnes) samfund alla veckor dess sammankomster långt in på natten.
Frimureri-ärendena voro ett ganska allvarsamt ämne; man behandlade dessa ärenden i en konselj, särskildt sammansatt af de största entusiaster, nämligen grefve Bjelke, general Horn, kapten Pfeiff och en ung Plomgren, nyligen återkommen från sina resor, uppblåst af tillförsigt, lögnare, galning, som påstod sig hafva gemenskap med andar.
Sådan han var, deltog han i denna förtroliga konselj, der konungen eller hertigen förde ordet; och det som synes otroligt är, att han styrde denna areopag.
Han framlade förslag, hvarigenom Sverige skulle vinna millioner genom frimureriet och förskaffa hertigen af Södermanland en inkomst af denna orden.
Hertigen skulle blifva stormästare för alla Europas frimurareloger, en värdighet, som minst borde förskaffa honom inkomsterna af stormästaresysslan inom tyska orden.
Han lät skicka sig, på konungens bekostnad, till alla tyska hof, för att underhandla rörande denna angelägenhet, och grefve Oxenstjerna, konungens kammarherre, medföljde Plomgren på denna resa.
Frimureriet blef en ganska vigtig angelägenhet, och den säkraste utväg att göra sin cour och sin lycka.
Det var mera heligt än religionen; man diskuterade der Svedenborgs syner; det fanns i frimurarelogen en öfversteprest och altarceremonier.
Slutligen började förståndigt folk finna afsmak dervid, och man gick så långt i ordensvurmeri, att man gjorde denna inrättning löjlig.“
Än mer böjd för mysticism än Gustaf III var hans broder, sedermera Carl XIII.
Han var af naturen, såsom man säger, ovanligt väl “disponerad för kommunikation med andeverlden“, och allt tycktes liksom samverka för att väcka och underhålla hans håg för det underbara samt låta honom tro, det han vore bestämd för de största öden.
Det förflöt nästan ingen natt, isynnerhet i början af hans lefnad, då han ej hade någon besynnerlig eller ovanlig dröm eller syn, eller då han icke trodde sig erfara verkningar af andars närvaro, som för honom förkunnade en framtid, full af ära och makt.
Allmänt bekant är hans ordensvurmeri, och hurusom hans närmaste omgifning till stor del utgjordes af höga frimurare.
I närvaro af några bland dessa, såsom Reuterholm, Ruuth m. fl., tillställdes om våren 1783 ett mystiskt uppträde, som gaf ganska märkliga resultater.
Någon af sällskapet hade ett såll och vred detsamma på ett visst sätt omkring, under det man gjorde diverse frågor, då man fick olika svar, allt efter de olika ställningar, sållet intog.
Denna förrättning kallades sållning, och man erhöll följande märkliga svar: 1) att konungen detta år skulle företaga en utrikes resa; 2) att kronprinsen med tiden kommer att bära de tre kronorna; 3) att hertig Carl en dag blir regerande i Sverige; 4) att han intager Norge; 5) att drottningen ej får flera barn; 6) att konungen ej blir gammal, samt 7) att han får en oförmodad och hastig död.
En dylik “sållning“ egde rum någon tid derefter, hos Reuterholm, då den lilla hertigens af Småland död förutsades.
Carl XIII var sjelfva medelpunkten i tidens mystiska rörelse, och den ena mystiska äfventyraren efter den andra, såsom en Björnram, Silfverhjelm, Ulfvenklou, Boheman m. fl., bemäktigade sig väldet öfver honom.
Likaledes var hos Gustaf IV Adolf hans förkärlek för allt, som var besynnerligt och mystiskt, ett utmärkande drag.
Redan som barn hade han vissa besynnerliga idéer och inbillningar, och dessa utvecklade sig allt mer och mer med tilltagande år.
Allmänt bekant är, huru han sökte i skick, väsende och klädsel efterapa Carl XII, men detta kom sig deraf, att han verkligen trodde, att den nordiska hjeltekonungens själ öfvergått i hans person; ja, han sade till och med en gång öppet: “Jag är Carl XII!“
Konungen trodde nämligen i allmänhet på själavandringen.
Runeberg låter i “Fänrik Ståls Sägner“ konung Gustaf IV Adolf yttra sig och handla på följande sätt:
”Vi trott allt i det längsta
På uppenbarelsen,
Men erkeengeln dröjer,
Han har ej vist sig än.
Emellertid förspörjes
Allt närmre krigets brak;
Det är för oss som konung
En högtbetänklig sak.”
”Och derför ha vi fattat
Vårt kungliga beslut,
En föresats allvarlig
Vi ärnat föra ut;
Vi låtit, nemmeligen,
Oss bringa hit i dag
Den skrud, vårt svenska lejon
Vigt in vid Narwas slag.”
”Kung Carl den tolftes handskar
Vi vilja lägga an;
Det är i dubbel mening
Som konung och som man.
Vi vilje kring oss gjorda
Den store hjeltens svärd,
Och slå som han med häpnad
En svag, försoffad verld.”
”Ni, Piper, skall oss hjelpa
Hans ena handske på,
Ni, Lagerbring, behandlar
Hans andra likaså.
Fältmarskalk Toll, er ålder,
Er ära gör er värd
Att spänna kring vår medja
Hans segerkrönta svärd.”
Och konung Gustaf Adolf,
Högtidlig lik en gud
Stod snart för allas blickar
I Carl den tolftes skrud.
Han var för stolt att tala
I denna stund, han teg,
Han gick ett hvarf i salen
Med jättelånga steg.
När detta hvarf han slutat,
Var än en syn att se,
Han räckte svärd och handskar
Tillbaka åt de tre,
Såg på dem med en uppsyn,
Som ej för skämt var gjord,
Och täcktes bryta tystnan
På nytt med dessa ord:
”Nu, Lagerbring, besörjer
Ni straxt till hären bud,
Att vi i nåder klädt oss
Fältmarskalk Toll, gref Piper,
Er båda kallar jag
Till vittnen af min handling
På denna stora dag.”
Hurvida finska kriget
Ett annat skick han gaf
Med denna stolta handling,
Vet ej historien af;
Men visst slog han med häpnad
Sin verld der rundtomkring,
Den gamle Toll, gref Piper
Och äfven Lagerbring.”