Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
April blifvit stadgadt, att Kämners- och Lagmansrätter samt Riddare-synerätter med år 1849 skulle upphöra, Hofrätten ansåge frågan om arkifvets ordnande vara beroende af de mera väsendtliga omständigheter, hvilka för vidmakthållande af lagskipningens jemna och oafbrutna gång vidare kunde komma under öfvervägande; enär nemligen den förändring i rättegångsordningen, som genom ofvannämnde Kongl. Förordning blifvit påbuden, snart torde föranleda antingen till förstärkning af Hofrättens personal, såsom följd hvaraf ökadt utrymme till sessionsrum, kantsli och arkif blefve erforderligt, eller till inrättande af nya Hofrätter, då åter en del af de handlingar, som tillhöra Svea Hofrätts arkif, skulle komma att till annan ort förllyttas, derigenom för den återstående delen bättre utrymme vunnes; hvadan Hofrätten under sådana omständigheter samt då domböcker och handlingar för de senare åren funnes fullständigt ordnade uti rum, som för den närmaste tiden kunde vara tillräckliga för samma behof, tillstyrkt, att med frågan om ordnandet af Hofrättens arkif måtte fä anstå intilldess, efter Lagmansrätternes indragning, Hofrättens blifvande organisation kunde varda i Nåder bestämd.
Med afseende å hvad i detta underdåniga utlåtande blifvit anfördt och upplyst, har den Kongl. Regeringen icke funnit anledning att för närvarande meddela något förordnande i afseende å den af mig väckte fråga om beredande af mera utrymme för Svea Hofrätts arkif; hvilket genom nådig Skrifvelse af den 28 sistlidne Augusti blifvit mig till svar meddeladt.
Det vitsord, som uti Kongl. Hofrättens underdåniga utlåtande lemnäs åt anledningen till min underdåniga framställning, är något mera inskränkt, än jag hade förväntat, då behofvet af större utrymme för det i fråga varande arkifvet medgifves endast under förutsättning, att detta arkif skulle framgent årligen Lillvexa.
Med kännedom af förhållandet har jag deremot ansett oförnekligt, att större delen af den redan deri befintliga mängd af handlingar saknar nödigt utrymme att behörigen ordnas och på tjenligt sätt förvaras.
Alla äldre tiders handlingar, hvilka utgöra större delen af arkivets innehåll, äro nemligen utbredda på 2:ue vindsgolf i sådan oordning, att man ej ens kan veta, hvad samlingen innehåller, än mindre, huru der skall uppsökas, hvad man vill finna.
Dessutom har ock olämpligheten af sådana förvaringsrum visat sig deruti, enligt hvad Kongl. Hofrättens
Advokatfiskal i memorial - R.
Emb- B er ät t el se för år 1849.
17 riai till mig uppgifvit, ’’att genom fukt från golf och tak handlingarne taga ”skada; hvarföre Advokatfiskalen yttrat den förmodan, att utväg till deras ”flyttning och först derigenom möjliga ordnande snart må varda beredd, så ”vidt de vigtiga handlingarne ej helt och hållet skulle förmultna.’"’
Att arkifvet, sådant det redan är, behöfver inrymmas i en tjenligare lokal, för att kunna blifva tillgängligt, till sitt innehåll kändt, för sitt ändamål användbart och mot förstöring fredadt, lärer således icke kunna motsägas.
Alt detta arkif också ”måste årligen tillväxa”, så länge Kongl, llofrättens arbete fortfar, är säkerligen lika afgjordt, ehvad ”hittills varande ”förhållanden oförändrade fortfara”, eller ej.
I följd af Lagmansrätternes indragning, är det kanhända möjligt, att ”nya Hofrätter inrättas och en del ”af de handlingar, som tillhöra Svea Hofrätts arkif, komma att till annan ”ort förflyttas”.
Men redan för att kunna verkställa en sådan flyttning fordras något ordnande af arkifvet, så att de handlingar, som böra flyttas, varda skilda från dem, som q varblifva.
Skulle deremot Lagmansrätternes indragning leda till den af Hofrätten antagna andra möjligheten, eller att Svea Hofrätts personal förslärkes; då förökas derigenom oundvikligen också behofvet af utrymme för den förstärkta llofrättens arkif.
Ocb så vida icke den af samma Hofrätt nu bebodda lokal skall då hel och hållen upphöra att Vara Hofrättens residents, uppkommer ofelbart behof att inom samma lokal söka det större utrymme, som der kan vara att finna, så vidt utvidgningen det påfordrar.
För att hvarken i detta senare fåll eller i händelse af hvad som troligast inträffar, att nemligen Hofrätten åtminstone en längre tid förblifver i dess varande skick, råka i förlägenhet, tyckes det vara nödigt, att en utvidgning af lokalen kunde ju förr desto heldre beredas.
Jag hade derföre trott det vara önskansvärdt, att åtminstone en undersökning blifvit företagen, huruvida annan lokal för Chartae sigillala; kontoret kunnat finnas att tillgå.
Ty om så varit, skulle troligen flyttningen af detta kontor kunnat utan betänklighet företagas, utan att af framdeles möjligen skeende förändringar befara någon olägenhet.
Enligt förra berättelsen hade jag hos Kongl. Maj:l genom underdånig skrifvelse den 14 November 1848 anmält saknaden af föreskrifter angående förvaltningen af medel och effekter, som hos häktade personer blifvit vid deras gripande anhållna, samt föreslagit sådana föreskrifters meddelande.
I detta ämne har Kongl. Fångvårdsstyrelsens utlåtande varit infordradt; hvarR.
Emb.-Serättelsc för år 1849. " ' 18 R.
Emb.-Berättelse för år 1849. efter ärendet blifvit i Nåder remitteradt till Justitiae-Kantslersembetet; meri nådigt beslut är ännu, mig veterligen, icke rneddeladt.
Under den 23 November 1848 bade uti underdånig skrifvelse, äfvenledes till sitt innehåll intagen i förra berättelsen, blifvit bos Kongl. Majit af mig hernstäldt om utfärdande af en nådig befallning angående förfarandet vid ombyten af arrendatorer å kungsgårdar och andra under statens disposition stående kronans landtegendomar.
Kammar-Collegii häröfver infordrade underdåniga utlåtande har ännu icke blifvit afgifvel.
I förra berättelsen meddelas tvenne särskilda af mig i underdånighet gjorda hemställningar om förklaring af lagens stadganden a) uti 13 Kap. 1 §.
Rättegångsbalken om det jäf mot domare, som härrörer från vederdelomanskap, och b) i 18 Kap. 1 §.
Irfdabalken angående testamentes bevakande.
Hofrätternes i det förra af dessa ämnen infordrade underdåniga utlåtanden hafva inkommit; men hvarken detta eller det senare är hos Kongl. Majit ännu afgjordt.
För att bedöma Lagskipni ngens tillstånd, är nödigt atl veta, hvad man af Domaren kan fordra.
Huruvida denna fråga är i svenska lagfarenheten nöjaktigt utredd, torde kunna dragas i tvifvelsmål.
Men så länge ovisshet härutinnan råder, och vacklande begrepp om
Domstolarnes bestämmelse således förefinnas; kan ej heller rättvisa mot dem sjelfva förväntas.
At erfarenheten tyckes i detta ämne så mycket vara uppdagadt, att älven när brister i lagskipningen med fog anmärkas och öfverklagas, man ofta förbiser grundfelet, hvarifrån de ytterst härflyta.
Men hvad som dessutom synes undfalla de flesta betraktare, är den genomgripande vigten af dessa bristers verkningar.
Domareembetets utöfning, som för den enskilde gäller lif och välfärd, kan ock för sjelfva samhället vara af föga mindre betydelse.
Ej blott ett misstag af lagstiftaren i bestämmande af domarens uppdrag är för samhällsbyggnaden vådligt; äfven ett misstag af domaren i utförande af detta uppdrag innebär någon gång samma våda.
Ett falskt begrepp om domaremaktens behörighet kan alltså vara af en politisk inflytelse, för hvilken man säkert i allmänhet icke gör sig reda.
Lagskipningens tillstånd, beroende af domaremaktens inrättning och af dess förvaltning, är kanhända det högsta profvet på samhällets tillstånd.
Emb.-Berättelse för år 4849. 19 Vid domaremakten hvilar samhällets lagbundna trygghet.
Ingen ting skyddar allmän och enskild frihet, rätt, säkerhet, om ej denna makt uppfyller sitt kall.
Och med icke mindre fog torde det kunna sägas, att så länge domaremaktens utöfning är ostörd och dess åliggande fullgöres, i undergifvenhet för lagen och för ingen annan, den samhällsinrättuing, som frambragt oell upprätthåller en sådan utöfning af domaremakten, derigenom också uppfyllt det vigtigaste af sin bestämmelse.
Det första nödvändiga för möjligheten att fullgöra domarens kall är, att han vet, hvad han under namn af lag skall lyda.
Han får då icke tvingas att för lag erkänna, hvad han ej tinner så vara.
Detta tvång vore icke bättre, än örn han tvunges att i lagen antaga en mening, som han der icke sjelf finner.
Han dömer icke i någotdera fallet; det är icke en dom, som honom aftvingas.
Så vidt jag erfarit, motsäger man icke denna sats i afseende på lagens innehåll och mening.
Det erkännes, att domaren härom endast äger rådfråga lagen sjelf, och dervid lyda ingen annan befallning än sin egen insigt.
Men om det vore otillbörligt, att någon finge föreskrifva, huru do maren skall förstå den lag, som gäller; så vore det väl icke bättre, om domaren kunde emottaga en befallning att alldeles icke följa denna lag, utan döma tvertemot dess innehåll.
Men är detta sann t, och gäller för domaren således ingen befallning, med mindre den är lag; så är det ock nödvändigt, att domaren sjelf urskiljer, om den äger denna egenskap.
Från lagstiftarens behörighet allena härrörer egenskapen af lag.
Detta är det, som domaren åligger att lyda, vare sig i hvilken väg som helst; men hvad icke sålunda från behörig myndighet utgått, får han icke lyda.
Utkommer ett stadgande från annan myndighet, än som till dess meddelande är behörig, och är domaren likafullt skyldig att ställa sig det till efterrättelse; så kail ju derigenom den verkliga och gällande lagen blifva lika kraftlös, som om en af den obehöriga myndigheten gifven befallning, huru lagen skall förstås, lände domaren lill efterrättelse.
Men är domarens kall så beroende af obehörig befallning; hvari skulle då domaremaktens oberoende bestå?
Har domaren ej behörighet att göra en från obehörig ort utgången befallning kraftlös genom vägran att tillämpa den; så är det ej heller på honom, som det ankommer att göra lag gällande, skydda rätt och frihet.
Men ankommer detta ej på honom; då gifves ej heller något sätt att hindra, det lagstridiga befallningar gå i verkställighet, eller att efteråt godtgöra den skada, de vållat. 20 R.
I händelse de utgåtl från Regeringen, gifves det ett sätt att få den lagöfverträdelse bestraffad, hvarigenom de tillkommit.
Men äfven denna bestraffning beror af domaremakten, och kan således uteblifva, om domaren äger lyda en obehörig befallning.
Det gifves deremot ingen annan makt, som kan upphäfva det lagstridiga påbudet, än den som utfärdat det.
Om denna är Regeringen, och om än de rådgifvare, som tillstyrkt påbudet, dömas af Riksrätt till ansvar; så äger dock Riksrätten hvarken sjelf förklara detta påbud ogiltigt eller förmå Regeringen till dess återkallande.
Kan dess efterlefnad icke vägras, medan det oupphäfvet ännu fortfar; då måste det efterlefvas, utan binder af dess lagstridighet, sä länge Regeringen låter det fortfara.
Den andra Statsmakten åter, den som representerar folket, bar icke sina rådgifvare ställda under någon domstol, som kan dem till ansvar fälla, i händelse desse rådgifvare, sjelfve maktägande medlemmar, missbruka sin makt till lagstridiga befallningar, vare sig syftande mot enskild rätt och frihet eller till intrång i regeringsmakten.
Nu gifves likväl intet skäl, hvarföre icke denna Statsmakts lagstridiga beslut, äfvenså väl som Regeringens, borde åtlydas, i falt deras obehörighet icke befriade från deras åtlydnad.
Äfven dessa beslut kunna af ingen annan upphäfvas, än den makt som dem fattat.
Kunde icke Domaremakten, genom vägrad tillämpning, göra dem kraftlösa; så kunde ej heller laglig rätt, utan hinder af dem, blifva gällande.
Bekymmer hafva uppstått om den alltför stora vådan att låta domaren utöfva en så oberoende makt, till förfång äfven af den högsta, den styrande maktens bud och befallningar, hvilka dock borde hållas i helgd och vördnad, på deras ansvar, som deni tillstyrkt.
Utan tvifvel är detta inkast af stor vigt och kräfver att med all sorgfällighet öfvervägas.
Det gäller ej blott upprätthållandet af Regeringsmaktens myndighet och anseende, utan ock den möjliga vådan af inkräktning från Domaremaktens sida, hvars oberoende, i brist af all motvigt, så lätt kan förleda till godtycke i stället för laglydnad.
Lagen vårdas dock icke bättre af en domare, som låter föreskrifva sig, utan lag, huru han skall döma, än af en, som egenmäktigt sätter sig öfver lagen.
Och hvad högsta maktens (Regeringens eller Folkrepresentationens) myndighet beträffar; så är det imellan denna å ena, och lagens myndighet å andra sidan, som frågan väger.
När den lagstridiga befallningen åsidosättes, förnärmas väl, om man så vill, den myndighet, hög eller låg, som utan behörighet utfärdat denna befallning.
Är det åter den verkliga lagen, den lagligen gällande befallningen, som åsidosattes för den lagstridiga; då H. St.
Emb.-Berättelse för år 'i849. 21 förnärmas den myndighet, som var behörig att stifta denna lag, gifva denna befallning (vare sig båda de hogsta Lagstiftandes sammansatta myndighet, eller enderas, eller oek någon underordnad^).
Och ettdera är det, som måste ske.
Den lagstridiga befallningen, påbudet, förordningen, kan ej lydas annorlunda, än att den lagliga och gällande skall öfverträdas.
Är nu denna domarens behörighet att pröfva ej mindre lagens giltighet, än dess mening och innehåll, ett vilkor för möjligheten att döma efter lag, d. v. s. uppfylla en domares kall; så torde jag hafva grund för min öfvertygelse, att domaren i Sverige, såsom den der har sig uppdraget att döma efter lag och laga stadgar, ej kan sakna denna behörighet.
Den utgör, i min tanka, första beståndsdelen af det oberoende, som tillhörer domaremäktens väsende.
Härtill mäste läggas den i yttre vilkor oberoende ställning, som förstås med oafsättlighet, utan gensägelse erkänd för oundgänglig, och som i vår grundlag är domaren i allmänna ordalag försäkrad.
I den mån som detta senare vilkor för oberoendet är realiseradt, lärer ock sjelfva oberoendet kunna anses fullständigt.
Men det torde ej heller kunna förnekas, att i fall domaren åtnjuter detta fulla mått af oberoende, han också är satt i tillfälle att utöfva en fruktansvärd makt — en makt, hvars vådor ej få förbises — oell hvilken nemligen, i brist af all motvigt, skulle utgöra ett undantag från den allmänna regeln för lagbunden samhällsinrättning, att deri ej må linnas något obegränsadt välde.
I våra grundlagar äro dessa vådor insedda, och tilt deras förebyggande domaremaktens yttre oberoende inskränkt.
Denna makts utöfning är i Sverige underkastad ansvarighet.
Det oberoende, som i detta afseende tillkommer domaren, består deruti, att lian endast efter ransakning och dom kan straffas för sina åtgärder eller skiljas frän sin plas.
Ett sådant oberoende, som skulle innefatta strafflöshet, halva svenske lagstiftare icke vågat lemna åt sina domare.
Och som denna grad af oberoende icke funnits rådlig hos de underordnade, men hos högsta instantsen måste vara lika äfventyrlig; så har äfven högsta instantsen blifvit underkastad tilltal och straff.
Nu är det likväl klart, att ansvarighet ej kan göras lagligen gällande, om icke inför domstol; och sifvén Högste
Domstolen har således ej kunnat undgå att ställas under domare, för att kunna till ansvar ställas — en domstol öfver densamma har måst inrättas.
Denna är imedlertid för sina domslut ansvarsfri, och måste så vara, derest icke kedjan af instantser skall i oändlighet fortlöpa. 22 R.
Emb.-B er ät t el se för år -1849.
Yicl fråga om lämpligheten af en sådan ansvarsskyldighet kan icke .afse? hvarje i embetsutöfningen begånget fel, utan endast sjelfva domens åtalande, möjligt ansvar derföre, att denna icke öfverensstämmer med lag och sakens utredda och behörigen styrkta förhållande, såsom orden lyda i regeringsformen, ' ehvad origtigheteu må hafva tillkommit af egennytta, vrångvisa eller blott försumlighet.
Ty uppstår endast fråga, huru domen tillkommit, och kan dervid ådagaläggas ett förfarande, som är straffbart i och för sig, med eller utan afseende på domens beskaffenhet; så lärer väl intet tvifvel vara, att ju ett sådant förfarande bör kunna bestraffas.
Om t. ex. skäl och bevis i saken varit i laglig ordning framlagda, men, ehuru hufvudsakligen verkande, likväl blifvit i domen förtegade — om domaren sjelf varit uppenbarligen interesserad i saken, men icke jäfvat sig — om han bevisligen aftalt med ena parten att gynna honom eller förorätta hans motståndare — oförsvarligen fördröjt och försummat sakens afgörande o. s. v. — då måste väl en möjlighet gifvas att beifra dylika förbrytelser, äfven begångna af Högsta Domstolens Ledamöter, och en domstol, svarande mot hvad vi nu äge under namn af Riksrätt, således alltid blifva nödig — endast med en lämpligare sammansättning än den nu varande.
När åter frågan gäller sjelfva domen — icke något dessförutan bevisligt straffbart förfarande — måste det blifva högst betänkligt att ställa den Domstol, hvars beslut ej kunna ändras, till ansvar för dessa beslut.
Den domstol, inför hvilken detta skulle ske, borde nemligen vara qvalificerad att pröfva det afgjorda ämnet med högre insigt, än det blifvit af Högsta Domstolen pröfvadt.
Men att erhålla en domstol verkligen så qvalificerad, vill svårligen synas verkställbar!, så vida de skickligaste domare måste förutsättas redan använda till ledamöter i Högsta Domstolen, och för öfrigt dennas praktiska öfning och sakkunskap ej kunde förväntas hos ett icke oafbrutet tjenstgörande embetsverk och der verksamheten tvertom vore endast tillfällig, sällan, helst aldrig påkommande.
Missbrukade den (Riksrätten) icke alltför mycket sin makt; sä måste de fall blifva ännu mera sällsynta, då ansvar ådomdes, emedan bland origtiga domslut, meddelade i högsta instyuts, dock endast få kunna vara så origtiga, att de må anses utgångna från uppenbar vårdslöshet, oförstånd eller illvilja, och således straffbara.
Anklagelserne, så framt de icke, utförda och gynnade med uppenbart ofog, komme att förrycka hela lagskipuingen, skulle således tjena endast att ådagalägga sin vanmakt tili befrämjande al en verkligen god lagskipning; de skulle i stället bidraga att nedstämma den lefvande rättsinnighetsanda. som R.
Emi.-Berättelse för år 4849.
23 hos högsta domare-maktens innehafvare framför allt behöfver vidmakthållas.
Det gagn, som en Riksrätt genom Högsta
Domstolens lagförande för orätt dom kan åstadkomma, synes då vara mer än tvifvelaktigt; hvaremot med full visshet lärer kunna antagas, att den under vissa politiska förhållanden blir användbar till förföljelser, som kunna tillintetgöra ali sjelfständig lagskipning.
Detta har den gemensamt med den andra inrättning, som våra grundlagar infört till motvigt mot domaremaktens laglöshet, Opinionsnämnden, hvilken, ehuru den ännu lättare kan låna sig åt förföljelsen, likväl derjemte innehar den egenskap, som Riksrätten saknar, att kunna, väl använd, något uträtta emot lagskipningens brister.
Huruvida denna inrättning är genom sin organisation så beskaffad, att den någonsin kan rätt och ändamålsenligt användas, är imedlertid en fråga, hvari lagstiftarne tyckas icke hafva nog fördjupat sig.
Det är grundtankan allena, som förefallit mig sådan, att man borde af dess utvickling kunna något hoppas.
Orätt dom, äfven då den strider mot bestämd lag och utred t sakförhållande, härrörer icke alltid från uppenbar försumlighet eller bevislig egennytta och vrångvisa, såsom regeringsformen uttrycker sig, eller från uppenbar vårdslöshet eller oförstånd eller bevisad illvilja, vänskap, inuto, vinning, såsom allmänna lagen säger.
Men om orätt dorn dock alltför ofta gifves af samma domare; kan man icke förnuftigtvis antaga, att desse domare försvarligen sköta sitt kall, förstå lagen och sorgfälligt bemöda sig att rätt tillämpa den.
Sådane domare förtjena då icke att, såsom ledamöter af Konungens Högsta Domstol, i sitt vigtiga kall bibehållas, änskönt de icke skulle kunna lagligen dömas att förlora det.
En allmän öfvertygelse, att de härtill icke äro förtjente, bör kunna uttala sig med den verkan, att någre de för bristande förtjenst mest utmärkte blifva från befattningen skilde, utan straff eller förnedring och med bibehållande af half lön, såsom billig ersättning för hvad de förlorat genom misslyckad befordran från en lägre plats, den de skulle kunnat bibehålla.
Sådan var grundtankan; och dess värde lärer bero af frågan, huruvida dess realiserande lyckats eller kan lyckas.
I någon särskild pröfning af Högsta Domstolens beslut få Rikets Ständer icke ingå (R. F. §. 104), och ingen allmän öfverläggning derom förefalla uti den Nämnd, som enligt R. F. §.
103 äger att döma, huruvida Högsta
Domstolens samtlige ledamöter ”gjort sig förtjente att i deras vigtiga ”kall bibehållas”.
Hos Nämnden blifva således inga sakförhållanden framlagda eller tagna i öfvervägande.
Beslutet mäste fattas efter den opinion, 24 R.
Emb.-Berättelse för år 18J9. hvarje ledamot dit medförer; den enes opinion kan ej ens den andra meddelas; än mindre får hvar för annan framlägga de grunder, hvarpå han bygger sin tanka; och det är för ingen del omöjligt, att ledamöter befinnas invalde, som antingen äro utan all opinion i det ämne, hvaröfver de skola yttra sig, eller åtminstone sakna all, på verklig kännedom livilande grund för en sådan opinion.
Det skulle behöfvas ett särskildt studium af yppade förhållanden, för att kunna rösta med försvarlig sakkännedom.
Men det är ej ens tillåtet att uppskjuta beslutet till nästa dag — samma dag som Nämnden är vald, måste det fattas.
I sådan ställning är ett enda parti att taga — och det är detta, som hittills också blifvit taget — att med eller mot sin blinda opinion frikänna.
Sådan kan väl icke afsigten med inrättningen hafva varit; men sådant förblifver utan tvifvel dess bruk, tilldess en gäng ett öfvermäktigt politiskt parti linner sig missnöjdt med Högsta Domstolens sjelfständighet och väljer en Opinionsnämnd, som blir verktyg för partiets afsigter och entledigar de ledamöter, som utpekas, för att sätta skräck i de öfriga.
Att en bättre organisation är nödvändig, sä framt inrättningen skall gagna och icke skada samhället, synes då vara uppenbart; och föga mindre tvifvel torde vara derom, att ingen bättre frukt kan af densamma upphämtas, så lange me thoden för dess verksamhet förblifver enahanda stumma öfverraskningsmethod, sorn den nu är.
Om till dess försvar åberopas nödvändigheten af det anförda förbudet emot särskild pröfning och allmän öfverläggning 0111 Högsta Domstolens beslut; så gäller härpå till svar, att ett sådant förbud sträcker sig utöfver sitt ändamål, när dermed afses mer, än att upprätthålla giltigheten och kraften af högsta domaremaktens åtgärder.
Att denna giltighet måste hållas i helgd, är ofelbart; men deraf följer icke, att allt yttrande öfver Högsta Domstolens förfarande behöfver vara dem förbudet, som skola hafva uppdrag att utröna, huruvida denna Domstols pligter äro tillbörligen uppfyllda.
Rätt viii kunna sådana yttranden och verkliga öfverläggningar äga rum, utan att derigenom bringa under Ständernes pröfning något af domaremakten handlagd t ämne, eller åstadkomma störi;e våda, än som kan åtfölja tryckfrihetens bruk i samma ämne.
En sådan frihet att yttra sig hos den delegation af Ständerna, som viden lämplig reform kunde få ärendets beredning om händer, skulle synas mig äga ett afgjordt företräde framför det hos Opinionsnämnden nu rådande hemlighetssystem.
I stället att skona Högsta Domstolens beslut från oskadliga anmärkningar, roen öfverlemna dess Ledamöter åt verkningarna af alla möjliga insinuationer, R.
Ernb.--Berättelse för år '1849. 25 sinuationer, som af okända angifvare kunna liviskas Nämndens ledamöter i örat, vore det utan tvifvel bättre, att man talte fritt, kunde gifva sig tid att öfverlägga, meddela hvarannan de facta, hvarmed man ville styrka sin mening, äfven granska handlingar och vidtaga alla de åtgärder, som äro oundgängliga vilkor för sjelfva möjligheten att fatta ett motifveradt beslut.
Men det första nödvändiga vilkor för befogenheten att fatta ett beslut, som rörer en menniskas rätt och välfärd, är att höra denne öfver hvad emot honom förekommit.
Denna formalitet, nödvändig vid en verklig anklagelse, som skall slutas med dom, har man deremot funnit öfverflödig, när fråga endast var om en opinionsyttring, hvilken borde vara alldeles fri, obunden af all formalitet, ostörd af all den förvillelse, som så lätt inlägges i advokatoriska skriftvexlingar.
Just på detta sätt är det likväl, som opinionerne i allmänhet hilda sig alldeles fria från all den förvillelse, som den förklenades försvar skulle kunna åstadkomma.