Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Men detta förstod inte Astrid; däremot förstod hon, att hans ord gåfvo henne ett våldsammare slag än besvikenhet.
De öppnade med ens hennes ögon för något, som hon icke förut haft öppen blick för, och de blefvo ett misstroendets frö, som föll i en mycket mottaglig jordmån.
» Nå, min flicka, du har väl haft roligt? » sade pappa, då de satt sig till ro i vagnen.
» Åja, ja-a mycket, » svarade Astrid litet forceradt.
» Hå, hå, h å », sade pappa gäspande.
» Nu, mutter, hör det således till våra föräldra- plikter att offra bekvämlighet och nattro för att låta vår lilla Astrid få dansa. » Men under det närmaste året satte Astrid hans faderliga beredvillighet i detta hänse- ende inte synnerligen mycket på prof, utan ådagalade en stor lydaktighet gentemot doktorns varningar att bleksotspatienter inte böra utsätta sig för mycket häftig kropps- rörelse.
Och när hon dansade, dansade hon nu hvarken för kavaljerernas eller dan- sens skull, utan egentligen blott för att det skulle så vara.
Men när blygheten och bleksoten samt ungdomsnaiviteten gått bort, började Astrid dansa med mera lif.
Munnen log visser- ligen inte längre så friska löjen, och ögo- nen buro icke längre det allvarliga, spör- jande uttrycket, utan ett gäckande, lätt öfverlägset.
Och dansen betraktade hon numera såsom en elegantare, ganska be- haglig sport, som förmedlade och förträff- ligt underlättade umgänget mellan unga kvinnor och unga män.
H o n skänkte icke längre företrädet åt de kavaljerer, som skif- tade i grönt, utan tvärtom åt de halfgamla, — de egentliga epouseurernas falang, hvar- uti hon väl förr eller senare hade att göra
1DUN 1898 sitt val, ty hon led numera alldeles icke af någon naivité och hade kommit till den slutsats, att man på det hela taget nog angenämast och bekvämast vandrar sin väg genom lifvet två och två.
Vera Vinge.
4 » Cvå diskussionsa / tnar.
» Äktenskapet inom litteraturen oeh i verkligheten. » » Trädgårdsskötsel som yrke för kvinnor ».
Kvinnoklubben här i Stockholm diskuterade på sitt sammanträde den 24 november det först- nämnda ämnet.
Uti inledningsföredraget fram- höllos de kvinnliga hufvudpersonerna i Ibsens, Björnsons och Lies böcker såsom utrustade med stark individualitet jämte stark samkänsla, så- lunda på samma gång kvinnor och medborgarin- nor.
I den nya svenska litteraturen däremot, hette det vidare, framställes kvinnan hufvudsak- ligen som en leksak för mannen, en kastboll för sina känslor, en varelse, som hänsynslöst följer hvad man kallar » sitt väsens art », samtidigt hvarmed den åsikten gör sig gällande, ätt äkten- skapet blott är en episod, något tillfälligt, som när den erotiska lidelsen slocknat, kan afbrytas för att fortsättas på annat håll.
Lyckliga äkten- skap med olyckligt slut, beroende på en tredje persons mellankomst elier på makarnas oförmåga att tillsammans bära hvardagslifvets enahanda — se där en numera inom litteraturen med för- kärlek omhuldad företeelse.
Såsom exempel på dylika framställningar, hvilka på grund af be- rörda tendens ansågos kunna snedvrida ungdo- mens uppfattning af äktenskapet, nämndes » Sin nästas hustru » af Harald Gote, » Äktenskapets komedi » af Geijerstam och » Judiths äktenskap » af Peter Nansen.
Att kärleken är den enda rätta grundvalen för ett äktenskap häfdades med kraft.
Hustrun bör göra hemmet varmt och ljust i både egentlig och flgurlig bemärkelse, intressera sig för mannens sysselsättningar, vara honom den bästa af kam- rater och den mest trofasta hjälp samt i vidriga fall härda ut i det längsta af omsorg för barnen, hvilka för att biifva rätt uppfostrade kräfva både faders- och modersvård.
På tal om de i » Lejonets unge » förfäktade åsikterna upplästes citat ur Ellen Keys kritik öfver » Sin nästas hustru » och Anna Sandströms uppsats » Modern romantik och etik ».
Det påpeka- des, att som skäl för fria förbindelser anföras än religiösa betänkligheter gentemot den kyrkliga vigseln — ett skäl.
som skulle bortfalla, om en bor- gerlig vigsel blifva tillgänglig för alla — än det faktum, att ogift moder har större rätt öfver sina barn än den gifta hustrun, som ju är lagligen omyndig — ett missförhållande som likaledes skulle kunna rättas genom ändring af lagen — och slutligen den åsikten, att det äktenskapliga samlifvet skulle förfinas och adlas, om kärleken ensam, intet lagtvång, förenade makarna — ett antagande, som ännu är obevisadt, då det däre- mot är för alla uppenbart, hvilka svårigheter som i ett dylikt förhållande möta en kvinna på grund af därvidlag ännu gängse föreställningar.
Det sjunkande i aktningen för kvinnan, som man tyckte sig hafva spårat i männens samtal och i litteraturen, ansåg man kunna motverkas, om kvinnorna oaflåtligen sträfvade framåt och uppåt, behölle, ja.
utvidgade de redan gjorda landvinningarna och fortfarande gjorde anspråk på rättmätiga garantier för sig själf va, sina barn och sitt hem.
* Fredrika-Bremer-Förbundets trädgårdskommitté hade i fredags å Nya Hushållsskolans lokal vid Västra Trädgårdsgatan anordnat ett aftonsam- kväm med diskussion, hvarvid domänintenden- ten Tamm fungerade som ordförande.
Diskussio- nen gällde frågan: » Trädgårdsskötsel såsom yrke för kvinnor » och inleddes af fru Maria Bolin.
Trädgårdskommittén, som bildades för 8 år se- dan, hade haft att kämpa mot åtskilliga svårig- heter.
På Fredrika-Bremer-Förbundets initiativ hade direktör Abelin öppnat en trädgårdsskola för kvinnor vid Norrviken och därifrån hade K. Juvelerare J l K » M; B » 03S Jafcofostorsr 1 881 ganska många elever utgått.
Emellertid hade denna skolas verksamhet upphört och kvinnliga trädgårdselever hade de senare åren erhållit ut- bildning vid åtskilliga egendomar.
Det mötte dock mången gång svårigheter att åi öfrigt lämp- liga egendomar finna bostäder för eleverna, hvar- för såsom önskemål måste ställas anordnandet af en trädgårdsskola för kvinnor.
Af öfriga talare nämndes att, i Tyskland och England finnas ganska många kvinnliga träd- gårdsmästare.
Särskildt i England är efterfrågan på sådana stor, och Swanley College samt Woo- men ' s London Gardening Association skaffa sys- selsättning åt ett stort antal kvinnor.
Äfven i Finland finnas flera trädgårgsskolor.
Vidare be- tonades vikten af att gifva den fattigare landt- befolkningen ett föredöme i fruktodling.
En talare nämnde, att denna rörelse onödigt mycket anlagts såsom kvinnosaks- och öfverklass- rörelse, och ansåg anläggande af skolor olämp- ligt, samt att intresset för trädgårdsodling bör spridas genom broschyrer.
Däremot invändes att de som önska sprida intresse för trädgårds- skötsel bland landtbefolkningen måste själfva in- hämta kunskap i yrket, och han hoppades att inom en ej allt för aflägsen framtid en trädgårds- skola för kvinnor måtte anordnas.
, * — Donationer.
et kan j u ej förnekas, att äfven i vårt lilla fattiga land ganska många en- skilda personer finnas, som efter våra för- hållanden sitta inne med mycket stora för- mögenheter.
Om icke förr, märker man det vid studerandet af de nog så intressanta taxeringslängderna.
» Finns det verkligen så mycket rikt folk! » utbrister man ovillkorli- gen, vid genomläsandet af dessa talande siffror.
Här är j u fråga om årsinkomster, som för enskilda personer kunna uppgå till 50,000 och därutöfver, ja, ända till mer än 100,000 kronor.
Helt osökt gör sig då det spörsmålet gäl- lande: Hvart taga alla dessa stora kapital vägen?
Till hvad gagn och nytta för in- divid och samhälle komma de slutligen att användas?
I de flesta fall torde j u förmögenheten öfvergå till de lagliga arfvingarne, kanske i många led, men det är ej alltid så, och i synnerhet i våra dagar är det utan tvif- vel endast undantagsvis, som en större el- ler mindre förmögenhet alldeles oafkortad tillfaller arfvirjgarna, ja, det händer till och med, att den går dem alldeles förbi.
Man kan tryggt påstå, att vår tid är donatio- nernas tid, och sällan går väl en stor ka- pitalist bort, utan att ha gjort flere eller färre dispositioner för allmänna ändamål.
Det måste ju tagas för alldeles gifvet, att testator härmed velat uträtta något verkligt och varaktigt godt, men huruvida detta hans syfte också därigenom befordras, det kan måhända vara tvifvel underkastadt, och ofta händer, att man med en bekla- gande suck eller ett ironiskt leende — allt efter ens naturel — läser o m alla dessa donationer till förub stormrika fonder eller inrättningar, hvaraf kanske mer än en är af tvifvelaktigt värde.
Här är ej platsen att ingå på frågan om rätta halten af åtskilliga s. k. välgören- hetsinrättningar och företag.
Ett vilseledt, af en starkare vilja behärskadt omdöme låter sig ju ofta nog föras i en riktning, som det på egen hand aldrig skulle slagit in på, och efter närmare personlig pröfning skulle kanske aldrig den digra och dyrbara testa- mentshandlingen sett dagen.
Ringar, Broscher, Armband, Kedjearmband, Huru som helst kan verkligen ett så- dant där i kassaskåpets allra heligaste för- varadt aktstycke uppväga glädjen att me- dan man ännu lefver få väpna någon hand till lifvets strider — lyfta bördan från nå- gon dignande skuldra?
Hur är det möj- ligt att frivilligt kunna försaka en sådan glädje!
Skulle det inte kännas mera tillfredsstäl- lande att bekosta någon fattig ynglings el- ler flickas studier för den lifsuppgift, som, brinnande åtrådd, likvisst antingen måste uppgifvas af brist på medel eller också en- dast under oerhörda försakelser och med bruten hälsa kan uppnås, än att testamen- tera ett motsvarande belopp till, låt vara, någon stipendiefond med motsvarande syfte?
Här går så mången ibland oss och bär på bördan af ett förfeladt, ja, förspilldt lif, som hade kunnat räddas med en jämförel- sevis liten summa, om den blott stått till buds i rätta stunden.
Och nog borde det väl vara mera tillta- lande att få resa sig en minnesvård i något af en själf planlagdt och grundadt företag i människokärlekens tjänst än att under- stödja något, som andra redan satt i gång.
Uppgifter sat-nas ej.
Vi ha ju den ännu olösta bostadsfrågan, barmippfostrings- och med den i närmaste samband stående fo- sterbarnsfrågan, för att nu endast taga fram några få af de allra betydelsefullaste.
En idé att taga vara på vore äfven hvilo- hem för öfveransträngda, ännu arbetande män och kvinnor, själs- som kroppsarbetare, där de riktigt kunde få hvila ut, utan oro för framtiden, för att med spänstiga nerver, klarnad tanke och förnyadt blod åter göra sin insats i lifvet.
Att gifva endast genom donationer, det är som att kasta ut en sådd, som man al- drig skall se gro eller växa, l å D g t mindre få skörda, eller som att lämna en skatt ef- ter sig, som man aldrig kommer att af- hämta.
Du, som fått mycket, unna dig den o- skattbara glädjen att gifva mycket — me- dan du lefver!
Qr skuggornas värld.
Några minnesblad för Idun af Wilhelm Bäckman.
Två storgubbar.
2 unisolen log med varma strålar öfver Stockholm och dess sköna omgifningar den dag år 1851, då prinsessen Lovisa af Nederländerna landsteg vid Waldemarsud- den för att blifva den svenske kronprinsen Karls maka.
Alla, som icke af tvingande skäl höllos kvar i hufvudstaden, vallfärda- de till Djurgården och den plats där land- stigningen skulle ske.
Dalkullornas vef- slupar och roddarmadamernas klumpiga båtar — de enda den tidens sjölägenheter till Djurgården — voro öfverfyllda med passagerare; likaså trängdes man om plats i omnibusar; alla hyrkuskekipager och åkar- droskor voro upptagna; med dessa blandade sig de förnämes och rikes eleganta landåer | samt en och annan finare chäs med äga- Kedjor.
Moderuast!
IDUN 382 ren vid tömmarna och en livréklädd pojke vid sidan.
Till de båtfarande slöt jag mig.
På Djurgårdsslätten sammanflöto de folk- strömmar, som kommit genom Allmänna gränd och öfver Djurgårdsbron.
Den stora floden tog naturligtvis riktningen mot " Wal- demarsudden, och jag rycktes med ett godt stycke; men inseende det både fåfänga och riskabla i att vid den furstliga landstig- ningsplatsen söka få se någonting mer af ståten, än som erbjöds på sidan af vägen vid det höga följets förbifart, beslöt jag vän- da o m.
Och däri gjorde jag klokt.
Jag visste att de kungligas färd skulle gå öfver Ladugårdsgärde, där ett stor-läger var sam- mandraget, samt att Haga lustslott blifvit utsedt till uppehållsställe för den unga prinsessan, innan hon som brud den 19 juni gjorde sitt intåg i hufvudstaden.
O m jag alltså vid vägen öfver den stora ex- cercisheden skaffade mig en g o d plats, finge jag vara åskådare, utan att skymmas eller knuffas.
Jag behöfde heller icke göra mig brådtom, ty det skulle nog dröja, innan efter landstigning och presentationer tåget satte sig i rörelse.
Emellertid hörde jag kanonsmällar, tillkännagifvande att prinses- san lyckligen anländt.
Jag gick sakta fram- åt och stannade långa stunder för att b e - trakta trippernas marschrörelser eller se mig tillbaka, o m de kungliga vagnarna voro förnimbara.
Ändtligen kunde de skönjas.
D a m m upphvirflade.
Ur dammet framilade snart hästar med bländande seldon och kuskar i den välkända hofstilen med hattar på tvären och breda silfvergaloner å roc- karne.
Förridare trafvade raskt undan.
I första vagnen sutto konung Oscar I och prinsessans fader, i nästa drottning Josefina jämte sin blifvande svärdotter och därefter en hel fil af vagnar med furstliga högheter, kammarherrar och hofdamer.
V i d den sida af vagnen, där prinsessan satt, red kron- prins Karl, ståtlig såsom alltid.
Under promenaden hade jag upphunnit en äldre herre, ensam liksom jag.
Jag fäste ingen uppmärksamhet vid honom förrän just som de kungliga vagnarne passerade.
Då stannade vi båda och blottade våra hufvuden för de i främsta ekipagerna åkan- de.
Jag lade märke till att kung Oscar med en särskildt nådig nick besvarade den gamle herrns hälsning.
När sista vagnen rullat förbi, voro den obekante och jag de enda vandrarne på väg till staden.
Jag ämnade gå fram om honom, då han i det- samma tilltalade m i g: » V i ämna oss visst åt samma håll, min unge herre, därför kunna vi j u göra sällskap, så går alltid vägen lättare. » Jag tackade för förslaget, ty nog insåg jag, att det icke var en van- lig landsvägslöpare, jag skulle k o m m a i följe med .. Samtalet inleddes med något ordande i anledning af kronprinsens till följande dag utsatta förmälning.
Den obekante yttrade sig därom så intresseradt och med sådan insikt i den blifvande kronprinsessans här- stamning från den fräjdade Oraniska furste- släkten, att jag måste antaga honom vara antngen en lojal ämbetsman eller en hi- storiskt beläst privatperson.
Bäst vi gingo, låg alldeles framför mina fötter en stor, charmant bukett, den jag skyndade att upptaga.
Kosorna voro ännu friska och doftande.
Buketten måtte så- ledes nyss hafva blifvit tappad, troligen från någon af hof ragnarne, om icke af prinses- san själf, så af någon hörande till sviten.
» Detta fynd betyder lycka, » yttrade den obekante leende.
» Ödet strör j u rosor för edra fötter. » » Väl, o m så vore, » genmälde jag. » Det behöfs nog lycka för att man skall kunna taga sig fram i världen. » » Arbetsamhet och redbarhet skapa lyc- kan, » inföll den obekante och såg på mig med ett par vänligt forskande ögon.
Jag uttryckte min förtjusning öfver de vackra rosorna.
» De äro visserligen sköna, » medgaf den obekante, » men i all sin frächör äro de dock icke annat än lik som titta. » Samtalet afstannade för en stund och vi gingo tysta framåt.
Den obekante syntes försjunken i tankar och bar hufvudet nå- got lutadt nedåt.
Jag inandades alltsom- oftast vällukten från mitt bukettfynd.
Plöts- ligt lutade sig den obekante helt ned och utpekade med käppen en scen, som tilldrog sig på marken tätt vid den sida af vägen, där han framgick.
En liten sork eller mull- vad låg död i sanden.
Kadavret bearbe- tades ifrigt af 4 — 5 stycken s. k. dödgräfvare (Necrophorus vespillo).
De små » asbag- garne » gjorde sig all möda att med sina framfötter bortskaffa jorden under liket för att tillreda en grop under detsamma.
Den obekante log så godt åt deras sträfvanden.
» Ä r jordmånen här för hård för dem, » sa- de han, » så söka de nog upp ett lösare jordlager och släpa m e d förenade krafter den lilla döda kroppen dit och begrafva honom. » » Men, » fortfor han och vände m e d käppändan den döde, » deras arbete är icke så pietetfullt och oegennyttigt som det sy- nes: de gömma kadavret antingen för att däraf vid behof göra sig ett godt mål eller för att däri lägga sina ägg. » — Jaså, tänkte jag efter denna utredning, jag måtte hafva kommit i sällskap m e d en naturvetenskaps- man.
det af detta berodde, huruvida jag skulle kunna anträda en uppfriskningsresa nedåt landsorten.
Det var ännu icke längre lidet på dagen, än att jag kunde efterkomma biljettens innehåll.
Och så vandrade jag åstad till den nämnda tidningsbyrån under sinnesstämning växlande mellan hopp och misströstan.
En så hög herre som general Johan August Hazelius var tidningens huf- vudredaktör.
Jag hade med lokalpost in- sändt mitt manuskript jämte namn och adress till redaktionen.
Nu blef jag per- sonligen införd i redaktörens en-chef en- skilda rum å byrån.
Den lille flitige ge- neralen, en vördnadsvärd gråhårsman, reste sig från sitt arbetsbord vid mitt inträde, jag bugade mig uppgifvande mitt namn och ärende.
Därvid öfverflögs det militä- riska, af tankeverksamhet allvarsamma an- siktet af en solig glans och han kom emot mig, hälft omfamnande och skakande min hand.
Slutligen hade vi hunnit till Ladugårds- lands tull och veko af inåt staden.
Våra vägar skulle då skiljas.
Min nyfikenhet hade stegrats att få reda på, hvem min treflige sällskapare månde vara.
Att fråga en äldre man därom, ansåg jag obelefvadt af en yngre.
Genom att i afskedsstunden presentera mig själf kunde jag möjligen få den obekantes namn i utbyte.
Jag lyfte på hatten till farväl, sade hvem jag var och tackade för angenämt sällskap.
Den obekante tryckte min hand, yttrade några vänliga ord och gaf sig tillkänna sålunda: » Mitt namn är Anders Beizius; jag bor på Kungsholmen.
Vill min herre hälsa på hos mig, så är han välkommen. » K Den påhälsningen blef aldrig af.
Den berömde mannen och store anatomen afled i Stockholm den 18 april 1860.
Tisdagen den 13 oktober 1896 firade Karolinska institutet och Svenska läkare- sällskapet hundraårsminnet af Anders Ret- zius ' födelse.
Högeligen tillfredsställd med min dag på- skyndade jag ensam vägen, tills jag var hemma hos mig.
Jag fäste noga i minnet allt som passerat, på det jag måtte kunna med sanning säga, att jag väl icke stått, men gått en af vetenskapens stormän myc- ket nära.
Hemkommen fann jag på mitt skrifbord en biljett med anmodan att infinna mig på » Svenska tidningens » byrå.
En vecka förut hade jag till denna tidnings redaktion in- lämnat ett för följetongsafdelningen afsedt manuskript.
På antagandet eller förkastan- Agra Grädd-Margarin A.gra 1898 » Edert manuskript har jag låtit genom- läsa och det är antaget, » utbrast han.
» I nästa vecka börjar det införas.
Af honora- ret skall jag genast utanbrdna en del, o m så önskas. » Ingenting kunde komma läg- ligare.
Rörd af så mycken nedlåtenhet och godhet var det nära att jag fått tårar i ögonen.
Med en liten summa på fickan ilade j a g utför tidningsbyråns trappor och hem, där jag ombytte vatten till min bukett, sägande för mig själf: professor Anders Retzius hade nog rätt, att bukettfyndet skulle betyda lycka, men denna lyckas skapare blef ge- neral Johan August Hazelius.
* fltfad skall man gifva i drickspengar?
För Idun af Resa.
emkommen från en liten resetur under några veckors tid, då jag dels som turist bott på hotell och pensionat dels gästat goda vänners hem, företog jag mig, som en ordentlig människa ägnar och anstår, att genomgå mina räkenskaper under färden.
Den oupphörligen återkommande utgiftsposten ' drickspengar ' förde mig på tanken att efterse, livad dessa egentligen kunnat gå till, hvarför jag böjade hopföra och sammanräkna alla dessa kronor och ören, som utgått, än till hotel- lens bugande portierer samt den i ögonblicket för en gästs afresa plötsligt liksom ur jorden uppstampade falangen af nppasserskor, borstare och bärare, än till manliga och kvinnliga gany- meder, som bringat mig hvad jag till kroppens uppehälle behöft från den slätaste lilla kopp kaffe till middagen med flere eller färre rätter.
Äfven den slant, jag så oförmärkt som möjligt och syn- barligen oväntadt stuckit i hand på den snälla lilla husan eller lyckats trassla in mellan betjän- tens bomullsvantsbeklädda fingrar, när de vid min afresa från min väns hem knäppt fotsacken omkring mig, tog jag med; desslikes skärfven till kusken samt alla andra större eller mindre belopp, hvarmed jag enligt gängse bruk visat min erkänsla för undfångna tjänster eller åsamkadt besvär Summan blef icke obetydlig, och när jag där- till lade den svårighet, det mången gång kostar att bestämma beloppens storlek, samt obehaget vid deras öfverlämnande, fann jag, att nöjet att, hvad drickspengar beträffar, visa sig, icke gen- til, som visst termen härvidlag lyder, hvartill jag hvarken har råd eller lust, utan endast nå- gorlunda ' hederlig ', är ej endast dyrbart,, utan också betydligt blandadt.
Om denna uppfattning tror jag mig icke vara ensam, räknande särskildt på kvinnliga anhängare, hvaraf nog många med mig skulle hälsa med glädje en lättnad i det rå- dande drickspenningsystemet därhän, att dels en reducering vidtoges, dels en sorts norm upp- ställdes till ledning vid bestämandet af, hvad man vid olika tillfällen skulle lämna i frivillig gärd, som det ju heter, men i själfva verket en pålaga G.
M. är bäst och billigast.
JVLargarinfaTorik, Cliristiania ocli Stockholm.
IDON 1898 så god som någon annan, dock utan vanlig be- talnings trygga karaktär af att bero på ömsesi- dig öfverenskommelse.
En sådan norm eller ledare skulle bäst upp- komma därigenom, att olika meningar härom gjorde sig gällande, och jag är djärf nog att upp- träda som första förslagsställare med en plan, i enlighet med hvilken jag tänker mig, att dricks- pengarna skulle kunna utgå.
Djärf nog, ty jag vet, att ett sådant förslag framställdt i en upp- sats, hvilken som denna har tillfälle att falla un- der ögonen på en läsekrets af mycket olika eko- nomiska tillgångar, också skall blifva olika be- dömd.
Men jag står risken att i enlighet härmed blifva ansedd både som förskräcklig slösare och från annat håll som lika stor gnidare, ja, vore till och med tacksam att få veta andras åsikter i frågan, ty när olika meningar bryta sig mot hvarandra, framkommer ej sällan något godt, värdt att taga vara på.
Och nu till mitt förslag!
Har man för en natt bott på ett hotell eller i ett privathem, ger man vid afskedet den lilla jungfrun, som passat upp, femtio öre.
Stannar man två eller tre dygn får hon en krona; efter en veckas uppehåll fördubblas summan, efter fjorton dagar har hon gjort sig värdig tre, och en till två månaders besök med uppassning är väl godtgjordt med fem kronor.
Stannar man en vecka eller mer i ett privat hem, är det äfven lämpligt att, där sådan finnes, gifva något åt kokerskan, men härtill beräknas mindre än till husan, på hvilken naturligtvis brorslotten faller af det ökade arbete, som en gästs besök tillskyndat husets tjänare.
Efter en natts ångbåtsresa ger man också ak- terstäderskan femtio öre — detta dock endast i det fall, att hafvet ej varit oroligt och man följdrik- tigt härmed åsamkat henne störd nattro och en del extra besvär, då hon väl gjort sig förtjänt af mera.
Likaså äro naturligtvis öfriga tämligen måttligt tilltagna drickspengar beräknade under förutsättning, att man ej genom extra arbete, budskickningar, hämtningar, nattvak och annat dylikt allt för mycket tagit den tjänande systerns tid och omtanke i anspråk.
I synnerhet då för den besökandes skull tjänarnas fritid inkräktats, bör gästen ej underlåta att genom ej alltför njugga drickspengar — det enda sätt man äger att godt- göra det — lämna ersättning.
Att finna det lämpliga beloppet att sticka i en betjänts hand har jag funnit vara bland det svå- rare.
Inskränkes hans görande och låtande be- rörande mig att siratligt bugande hälsa mig god morgon och god afton, när jag vid tider, lämp- liga för detta tilltal, passerar vestibulen, där han posterar, och att, när han händelsevis är i när- heten, med den alldeles särskilda svängen, som förmodligen är medfödd, slå upp dörren för mig — ger jag honom vid afskedet rakt ingenting, beräknande hans uppmärksamhet som ouppskatt- bar.