Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Är i särskild lag eller författning angående landets allmänna hushållning sådan grund för vissa böters förvandling till annat straff utsatt, att frihetens förlust kan, såsom förvandlingsstraff, ådömas på längre tid, än femtiosex dagar; då skall förvandling af dylika böter, vid bristande tillgång hos den bötfällde, efter sagda grund ske till fängelse; och vare i ty fall, gällande de särskilda föreskrifter, Kongl. May.ts Nåd.
N:o 93. 3 som i sådan lag eller författning må finnas meddelade i fråga om uttagande och förvandling af böter, då de till en del kunna af den bötfälldes egendom gäldas.
Förekomma på en gång böter, hvilka, enligt särskilda sådana lagar eller författningar, som nu nämnda äro, skola efter olika grunder till fängelse förvandlas; då skall förvandling af hvartdera bötesslaget särskildt ske och förvandlingsstraffen sedan sammanläggas; dock må ej, i sådan händelse, tiden för sammanlagda straffet öfverskrida den tid, som skolat åläggas, om böternas förvandling skett endast efter den grund, som till längsta fängelsestraffet föranleder. 10 §.
Hvad i 2 kap. 12 och 13 §§ af nya lagen är i afseende å böters förvandling stadgadt, vare ock, med iaki tagande af hvad i 7, 8 och 9 §§ här ofvan sägs, gällande i fråga om förvandling af böter, som efter äldre lag eller författning äro eller varda ådömda. 11 §.
Angående förening eller sammanläggning af straff skall, med tilllämpning i öfrigt af hvad i 4 kap. af nya lagen samt i 7 § här ofvan stadgadt är, till efterrättelse lända: 1. att då någon, som är till straffarbete på viss tid eller fängelse förfallen, tillika gjort sig skyldig till böter, i afseende å hvilkas förvandling till annat straff sådan grund, som i 9 § sägs, är särskildt bestämd, böterna, vid bristande tillgång, skola, efter ty i nämnda § föreskrifves, först förvandlas och förvandlingsstraffet sedan, enligt de i 4 kap. af nya lagen stadgade grunder, med öfriga straffet förenas; 2. att, om någon, som, i brist af tillgång till sådana böter, sorn i 10 § omför mälas, är till fängelse förfallen, tillika gjort sig skyldig till böter eller vitén, de der, om de ensamt varit ådömda, bort till fängelse vid vatten och bröd förvandlas, sistnämnda böter och vitén skola, oberoende af det beslut, som om deras förvandling förut må vara meddeladt, öfvergå till fängelse, efter ty i 2 kap. 11 § af nya lagen sägs, och de särskilda fängelsestraffen sedan sammanläggas enligt 4 kap. af samma lag; 3. att, vid förening af omedelbart ålagdt fängelse vid vatten och bröd med annat frihetsstraff på viss tid, hvartdera straffet skall utan minskning ådömas; 4. att, om till sammanläggning förekomma särskilda fängelsestraff vid vatten och bröd, de högsta penningebelopp, som efter äldre lag mot hvartdera fängelsestraffet svara, skola sammanräknas och straffet derefter enligt samma lag bestämmas; 5. att, då någon är förfallen till fängelse vid vatten och bröd i tjugo dagar eller längre tid, i nämnda bestraffning anses inbegripna alla de vitén och böter, med undantag af sådana, som i 9 § afses, hvartill han i öfrigt må hafva sig skyldig gjort; 6. att, om någon, som är förfallen till fängelse vid vatten och bröd på kortare tid, än tjugo dagar, tillika är fälld till böter eller vitén, som ej för bristande tillgång kunna utgå och förty böra till fängelse vid vatten och bröd förvandlas, det penningebelopp, som emot fängelsestraffet vid vatten och bröd, efter 2 kap. 10 § af nya lagen,
högst svarar, bör med ådömda botes- eller vitesbeloppet sammanräknas och fängelsetiden, i förhållande dertill, enligt sagda lagrum bestämmas; kommande, i händelse den bötfällde, jemte fängelse vid vatten och bröd, tillika är förfallen till annat frihetsstraff, hvad i afseende å böternas öfvergång till detta sednare straff är stadgadt, att till efterrättelse lända; 4 Kongl. Maj;ts Nåd.
Proposition N:o 93.
7. att, om någon, som för brott, begånget innan nya lagen gällande blef, är vorden fälld till vitén eller sådana böter, hvilka, enligt äldre lag eller författning, kunnat, vid bristande tillgång, aftjenas med fängelse efter UtsökningsBalken, tillika är skyldig till frihetsstraff i minst två år, all fråga om utgifvande eller förvandling af nämnda vitén eller böter kommer att förfalla ; 8. att hvad 5, 6 och 7 punkterna innehålla skall tillämpas, ändå att böter eller vitén, hvarom der förmäles, förut blifvit, för bristande tillgång, till annat straff förvandlade; 9. att, om till verkställighet på en gång förekomma flera domar, hvarigenom samme person blifvit dömd till straff, som, efter ty i 2, 4, 5, 6, 7 och 8 punkterna stadgadt är, ej kunna, jemte hvarandra, fullt verkställas, Konungens Befallningshafvande åligger att om förhållandet göra anmälan hos vederbörande Hof-Rätt, som förordnar, huru straffen sammanläggas skola. 12 §.
Der nya lagen utsätter särskildt straff för återfall i brott, skall det straff ådömas, efter ty i 4 kap. 11 § af samma lag sägs, ändå att straffet för förra brottet efter äldre lag eller författning ådömdt varit. 13 §.
De i 5 kap. af nya lagen gifna bestämmelser skola ock tillämpas i afseende på gerningar, som äro föröfvade innan nya lagen gällande blef.
I fråga om den i sagda kapitel stadgade tid för åtal eller doms verkställande, skall afseende göras å det straff, hvarmed brottet i nya lagen belägges; dock så, att den, som efter äldre lag är till frihet från åtal berättigad, njuter den frihet till godo, ändå att brottet efter nya lagen åtalas kunde. 14 §.
Har allmän åklagare, innan nya lagen blifvit gällande, talat å brott, som efter äldre lag hört under allmänt åtal, men efter nya lagen endast af målsegande, eller efter hans angifvelse, åtalas kan; varde öfver det åtal dömdt, ändå att målseganden ej äskar fullföljd deraf. 15 §.
Stadgande i äldre lag eller författning om skadestånds förvandling till kroppsstraff skall ej vidare tillämpas. 16 §.
Af Missgernings-Balken i 1734 års lag bibehållas följande stadganden: 1.
Enär, utan veterligen föregången sjukdom, någon finnes ligga död, skall när maste kronobetjent vara pligtig att genast vid erhållen kunskap härom och i närvaro af tvänne tillkallade trovärdige män, undersöka, om den döde af egen eller andras handaverkan omkommit, samt, då minsta anledning dertill finnes, förhållandet skyndsammeligen inberätta till Konungens Befallningshafvande eller Domaren, som, efter omständigheterna, eger förordna, huruvida besigtning af Provincial-Medicus och undersökning vid Domstol må finnas nödig eller icke, innan den döde får begrafvas.
2 Hvar som något hittar, han bör det genast kungöra, och lysa låta tre
Sön dagar å rad, i närmaste kyrka å landet, eller i alla stadens kyrkor, så ock å Häradsting eller Rådstufva.
Kommer den, som mist häfver, och viser att det hörer honom till; tage sitt åter, och gifve skälig hittelön.
Kommer han ej inom natt och år, sedan lyst är; tage Konungen två delar och tridiung den som kitte. 3.
Af nedgrafven skatt, bottenfynd eller annat slikt, der ej finnes egare till, tage jordegare halft och halft den som kitte.
Är det gammalt mynt, guld, silfver, koppar, metall eller andra konststycken; då bör han det Konungen bjuda.
Löser Konungen det in, gifve honom fulla värdet och en åttondedel Kongl. May.ts Nåd.
Proposition N:o 93. 5 dertill; den lösen behålle han som hitte.
Om strandvrak och skeppsfynd urskils i Sjölagen. é. Hittar man häst, oxe, ko, får, get eller hvad fä det är; läte en gång lysa, och njute af egaren foderlön och all annan kostnad, sedan den nytta räknad är, som han af ty haft.
Nu är skälig misstänka mot den, som säger sig hittat hafva; då skall han sig urtjufva göra med lysninga vittnen och sjelf sins ed att han det fä ej af illvilja och list, utan som driftefä, upptog.
Kommer ej han inom natt och år, som rätter egare är; då ege han fä, som hitte. 5.
Klandras det, som stulet är, och säger man sig det köpt hafva, eller vill på annat sätt genom fångesman, eller vittnen, visa sin rätt; då skall det gods i Rätten, eller hos bofast man, insättas, och fångesmanuen eller vittnen framhafvas.
Sker det inom den tid, som Domaren förelägger; vare han saklös, som ifrån sig leda gitter, och svare då den, som det ledes till.
Kan han ej visa laga fång; gifve ut det, som klandras, och gore sig urtjufva med sjelf sins ed, om Domaren det skäligt prof var.
Gitter han ej eden gånga; stånde tjufsrätt.
Häfver han vittne, att han det redligen köpt, ändå att han ej fångesman framskaffa kan; vare saklös. 6.
Ingen må sjelfvilligt taga åter det han vidkännes, ehvad det är från honom stulet, eller han det tappat häfver; utan lite
Befallningshafvauden eller Do maren derom till: dock må han det återtaga af den, som är lösker man eller misstänkt att vilja rymma, eller der stulet gods å färsk gerning finnes. 7. Nu häfver man vån å, eller någon kunskap, hvart tjuf eller tjufnad är kommen; begäre då lof af Häradsfogde eller Länsman å landet, eller af Borgmästare och Råd i staden, att der ransaka, och säge hvad han häfver mist, och hurudant, så ock sina skäl dertill: såsom, att den misstänkte förr stulit; eller att sådana tjufsaker hos honom sedda äro; eller att han dem försålt; eller att han håller sig undan och synes taga sak å bak; eller varit i sällskap med andra, som tjufnaden med skäl tillvitas kan: i dessa och flera sådana fall må ransakan honom ej nekas; utan färe han dit med tvänne Nämndemän eller tvänne edsvurna Stadstjenare, eller ock andra goda män, och förkunne der byamän eller husbonden, att de dit sände äro.
Pinnes ej det man ransakar efter; be vise då den, som ransakan begärde, eller gånge ed, att han sitt mist häfver, och ej af illvilja ransakning sökt.
Ej må man annorlunda ransaka af sjelftagen magt. 8.
Är ej husbonden sjelf hemma, utan hustrun; gånge ransakan för sig lika fullt.
Är han ogift, och låter någon annan huset förestå; vare lag samma. 17 §.
Genom hvad i 2 § blifvit förordnadt skola ej anses upphäfna de i särskilda författningar förekommande stadganden om försäljning eller utlemnande af gift, så ock om olofligt innehafvande af arsenik; de i fråga om verkställighet af straffarbete och fängelsestraff i särskilda författningar meddelade föreskrifter; Kongl.
Förordningen den 26 Oktober 1858, angående särskilda sammankomster för andaktsöfning; och Kongl. Förordningen den 23 Oktober 1860, angående ändring i gällande bestämmelser om ansvar för den, som träder till eller utsprider villfarande lära. 18 §.
Från hvad i 3 § stadgadt är, undantagas straffbestämmelser för följande fall: 1. efter krigslag, för brott af dem, som till krigsmagten höra eller i och för embete eller tjenst under sådan lag lyda; 6 Kongl.
Proposition N.-o 93.
2. efter särskild lag, för fel, som af dem, hvilka i Konungens eller andra Kongliga personers hof tjena, i sådan tjenst begås; ;5. efter särskilda lagar, författningar, instruktioner eller taxor, för fel eller försummelser af embets- eller tjenstemän, i yissa fall, de der i nya lagen ej uttryckligen nämnda äro; 4. efter särskilda författningar, för sådana brott af ungdom vid skolor eller universiteter, som med disciplinära straff beläggas må. 19 §.
I stället för hvad 1 kap. Straff-Balken af 1734 års lag innehåller, skall följande i fråga om åtal af brott och om häktning, till efterrättelse lända: 1.
Allmän åklagare skall tala å brott, som under allmänt åtal hörer, ändå att angifvelse derom ej sker. 2.
Under allmänt åtal höra alla brott, som ej i lag uttryckligen undantagna finnas.
Innefattar en handling flera brott, och hörer någotdera under allmänt åtal; då ege ock slikt åtal för de öfriga rum, ändå att de eljest derifrån undantagna äro. 3.
Allmän åklagare vare ock pligtig att utföra åtal å brott, som hos honom af målsegande angifves, der brottet ej är sådant, att det endast af målseganden åtalas må, efter ty i lag stadgadt finnes. 4.
Sedan, på sådan angifvelse, som i 3 punkten sägs, den tilltalade svarat vid dom stolen eller bevisning emot honom blifvit der föredragen, må ej återkallelse af angifvelsen ligga i vägen för åtalets fullföljd.
Har målseganden sjelf i sådant mål talan anställt, och nedlägger han den, sedan ransakning börjad är, håfve ock allmän åklagare rätt att, på sitt ansvar, målet fullfölja, om han skäl dertill finner. 5.
Den, som misstänkes att hafva begått brott, hvarå dödsstraff eller straffarbete, dock ej under två år, efter lag följa kan eller för hvilket förlust af medborgerligt förtroende för alltid stadgad är, skall i häkte tagas. t).
Misstänkes någon att hafva begått brott, som ringare är, än i 5 punkten sägs, men hvarå dock straffarbete efter lag följa kan; den må ock i häkte tagas.
Häfver han embete eller tjenst, eller fast egendom, eller eljest stadigt hemvist eller yrke, och kan det ej skäligen befaras, att han afviker, eller att han, genom undanrödjande af bevis eller egendom, sakens tillbörliga utredning hindrar; då skall han på fri fot lemnäs. 7.
Okänd person, som undandrager sig att uppgifva sitt namn eller sin hemort eller mot hvilken skälig anledning förekommer, att hans uppgift derom är osann, må, till dess tillförlitlig upplysning i sagda hänseenden vinnes, i häkte tagas, ändå att brott, hvarför han misstänkes, endast med fängelse eller böter belagdt är. 8.
Ej må någon såsom misstänkt häktas, der ej misstanke på sannolika skäl grundad är. 9.
Konungens Befallningshafvande i länet, så ock Borgmästare och Råd i stad, ege förordna om häkte å viss person, som för brott misstänkt hålles, efter ty i 5, 6 och 7 punkterna sägs: håfve ook Kronofogde eller Länsman å landet och Stadsfiskal i stad magt att, på eget ansvar, sådan person häkta eller häkta låta. 10.
Den, som begått brott och å bär gerning eller flyende fot träffas, må af en hvar gripas, om brottet är sådant, som i 5 eller 6 punkten sägs, eller om han, ändå att brottet ringare är, efter 7 punkten häktas kan.
En hvar håfve ock rätt att gripa don, som, efter Konungens Befallningshaf vandes lysning, för brott häktas bör. 11.
Är någon gripen efter 10 punkten, eller eljest utan att sådan åtgärd till hans häktning vidtagen blifvit, som i 9 punkten sägs; då skall den, som honom gripit, utan dröjsmål anmäla förhållandet hos Konungens Befallningshafvande, eller Kronofogde eller Länsman å landet, eller Borgmästare och Råd i stad, som pröfvar, om den gripne skall i häkte sättas eller genast lösgifvas. 12.
Hvad om Konungens Befallningshafvande eller Borgmästare och Råd här sagdt är, gälle äfven om Polisembetsman, der sådan för viss ort eller stad särskildt förordnad finnes. 13.
Varder embets- eller tjensteman häktad; då skall anmälan derom, utan dröjsmål, göras hos hans närmaste förman. 14.
Den, som häktad är, skall ock utan dröjsmål till allmänt häkte föras. 15.
Inom hvad tid häktad person skall inställas vid den Rätt, som har att ran saka om brottet, hvarför häktningen skett, derom lände till efterrättelse hvad särskildt stadgadt är. 16.
Finner Rätten brottet vara af den beskaffenhet, att den tilltalade derför ej häktas bort, eller saknas eljest giltiga skäl för häktningen; varde den tilltalade lösgifven.
Är brottet sådant, att han mot borgen må på fri fot vara, och ställer han den säkerhet, vare lag samma. 17. Nu finner Rätten emot tilltalad person, som på fri fot är, sådana omständigheter, att han förty häktas hör; förordne då om haus häktande. 18.
Rätten ege att häktad person lösgifva, när omständigheterna dertill föranleda, utan hinder af beslut, som om häktningen förut fattadt varit. 19.
Rättens beslut om häktning eller om häktad persons qvarhållande i häkte må klagan af denne föras genom särskilda besvär; dock gånge beslutet ej dess mindre i verkställighet.
I ty mål vare klagan ej till viss tid inskränkt. 20.
Varder den, som häktad är, frikänd; gifve Rätten honom lös, så framt han ej skall i häkte hållas för annat brott, än det, hvarifrån han frikänd blef.
Hafva vid Under-Rätt synnerligen besvärande omständigheter mot honom förekommit; ege Under-Rätten förordna, att han skall i häkte förblifva, till dess Under-Rättens dom vunnit laga kraft eller Hof-Rätt annorlunda förordnat. 21.
Kan häktad person oj säkert vårdas utan särskildt fängelse; då må han dermed beläggas, dock ej annorlunda, eller på längre tid, än säkerheten fordrar.
Ä häktad person må ock kroppsransakan företagas, till utrönande, om han något på sig häfver, hvaraf säkerheten i häktet, eller under hans forslande, äfventyras kan. 22.
Häkte skall vara så beskaffadt, att det ej för den häktades helsa menligt är.
Ej skola flera personer i ett rum sättas, der det undvikas kan.
Finnas ej särskilda rum för alla, skola dock ej de, som för ringare brott häktade äro, hållas tillsamman med dem, som för gröfre brott i häkte sitta; ej heller personer af olika kön i ett rum förvaras.
Ej må häktad person hållas tillsammans med den, som straffarbete eller fängelsestraff undergår. 23.
Den, som häktad är, skall af allmänna medel förses med sund och nödtorftig kost, så ock annan förnödenhet.
Vill och kan han påkosta sig bättre underhåll eller större beqvämlighet, än i häktet allmänneligen bestås; vare det 8 Kongl. Maj:ts Nåd.
Proposition N:o 93. honom tillåtet, såvidt ej derigenom ordningen inom häktet störes eller säkerheten i den häktades vård äfventyras kan. 24.
Häktas qvinna, som spädt barn häfver, och kan det ej annorstädes uppehälle och skötsel njuta; då må hon det hos sig hafva och till dess föda undfå hälften mot hvad henne sjelf bestås. 25.
Blifver häktad person sjuk; njute på allmän bekostnad vård och läkemedel efter sjukdomens beskaffenhet.
Kan han ej inom häktet vårdas ; varde då förvarad å annat ställe, der han tjenlig vård njuta kan. 26.
Vill han arbeta; bafve der lof till, om han sjelf tjenligt arbete sig förskaffar, eller tillgång dertill inom häktet finnes. 27.
Häktad person vare ej förment att läsa eller skrifva; dock må han ej bref afsända eller emottaga, utan att han lof dertill fått af häktets föreståndare.
Sådant lof må ej vägras, der den häktade medgifver, att brefvet läsas må, och dervid finnes, att det ej innehåller något, som kan brottets upptäckt eller ransakningens gång hindra, eller hvaraf ordningen inom häktet stör.as eller säkerheten i len häktades vård äfventyras kan, ej heller der brefvet är stäldt till Konungens Befallningshafvande eller annan, som tillsyn öfver häktet häfver. 28.
Häktad person vare ej heller förment att besök emottaga, utan gifve häktets föreståndare dertill lof, om ej sådan omständighet förekommer, som till vägran af brefs emottagande föranleder efter 27:de punkten; ege dock föreståndaren viss tid utsätta, å hvilken besöket ske skall, så ock låta en eller flera personer dervid när vara, om så nödigt finnes. 20 §.
Följande §§ i Rättegångs-Balken af 1734 års! lag erhålla följande förändrade lydelse: 20 Kap. 4 §.
I brottmål må förlikning med målsegande ej ligga i vägen för åtalsrätt, som allmän åklagare efter lag tillkommer.
Vill målsegande förlikas om skadestånd; bafve der lof till. 25 Kap. 5 §.
I brottmål, ehvad de äro svårare eller mindre, håfve ej någon lof att vädja, antingen mot värjemålsed, böter, eller kostnad och skada, som Under-Rätt i ty full ålagt, utan må den, som ej nöjes åt dess dom, besvära sig deröfver i HofRätten, inom hälften af den tid, sorn lagvadda saker der fullföljas böra.
Gör han det ej; håfve ej talan deri vidare.
Är någon tilltalad för brott, som i lagen med dödsstraff belagdt är, eller är någon dömd till straffarbete på lifstid eller till förlust af medborgerligt förtroende för alltid; då skall domen underställas HofRättens pröfning.
Maj:ts Nåd, Proposition N:o 93. 9 21 §.
I stället för hvad genom Kongl. Förklaringen den 29 Juli 1812 och Kongl. Brefvet den 29 Januari 1817 är stadgadt i fråga om hemställan under Konungens pröfning af Hof-Rätts dom, skall till efterrättelse lända, att HofRätts dom endast rörande den, som blifvit till dödsstraff dömd, skall Konungens pröfning underställas.
Louis de Geek.
Utdrag af Protokollet öfver Justitie-departements Ärenden, hållet inför Hans Majit Konungen uti Stats-Rådet å Stockholms Slott Tisdagen den 77 Mars 4863.
I närvar o af: Hans Excellens Justitie-Statsministern, Herr Friherre De Geer; Hans Excellens Statsministern för Utrikes Ärendena, Herr Grefve Manderström, Statsråden Herr Friherre Gripenstedt, Grefve von Platen, Lagerstråle, Malmsten, Thyselius, Bredberg, Thulstrup, Reuterskiöld.
Justitieråden: Almqvist, Carleson.
Hans Excellens Herr Justitie-Statsministern anmälde i underdånighet ett i Justitie-departementet uppgjordt förslag till Författning om nya Strafflagens införande och hvad, i afseende derå, iakttagas skall, jemte det enligt 87 § RegeringsBih. till R.
Prot. 1862 1863. 1 Sami. 1 Äfd. 2 Band. 17 Haft. 2 10 Kongl. Maj:ts Nåd.
Proposition N:o 93. formen öfver samma förslag från Högste
Domstolen infordrade utlåtande, intaget i Högste
Domstolens protokoll tor den 28 sistlidne Januari; och sedan Hans Excellens häruppå redogjort för ifrågavarande lagförslags innehåll samt de dervid inom Högste
Domstolen framställda anmärkningar, hemställde Hans Excellens, att berörda förslag, efter undergångne ändringar i öfverensstämmelse med hvad af Högste
Domstolens fleste ledamöter blifvit tillstyrkt och med de jemkningar i redaktionen, som deraf varit en följd, måtte af Kongl. Maj:t godkännas, sådant det finnes upptaget i det förslag till nådig Proposition i ämnet, som Hans Excellens nu jemväl underställde Kongl. Maj:ts nådiga pröfning.
Efter uppläsandet af nämnda förslag till Proposition, täcktes Kongl.
Maj:t, på Stats-Rådets öfrige ledamöters tillstyrkande, bifalla hvad Hans Excellens Herr Justitie-Statsministern i underdånighet hemställt, och besluta, att Proposition i ämnet, sådan den finnes detta Protokoll bilagd, skulle till Rikets Ständer aflåtas.
Joh. Flach.
Jjtdkrag af Protokollet öfver ett lagärende, hållet uti Kongl. Majlis Högste Domstol Onsdagen den 28 Januari 1863.
Närvarande: Justitie-Råden Qvensel, Södergren, Friherre Leuhusen, Berg, Wretman, Adlercreutz, Bolin.
Sedan Kongl. Maj:t, enligt note ur Statsråds-protokollet öfver Justitiedepartementsärenden för den 28 Oktober nästlidet år, behagat infordra Högste
Domstolens utlåtande öfver ett inom nämnda Departement uppgjordt förslag till Författning om nya Strafflagens införande och hvad i afseende derå iakttagas skall, samt detta förslag, jemlikt Högste
Domstolens beslut den 28 derpåföljde Kongl.
Proposition N:o 93. 11 November, emellan Högste
Domstolens ledamöter för närmare granskning cirkulerat, företogs nu omförmälda ärende till slutlig handläggning; och gjordes i afseende å förslaget, som finnes detta Protokoll bilagdt, följande anmärkningar, nemligen vid 1 §■ Högste
Domstolen, som ansåg lämpligare, att här utsattes den dag, från hvilken nya Strafflagen äfvensom den nu ifrågavarande författningen borde till efterlefnad gälla, hemställde, att förevarande § måtte erhålla följande förändrade lydelse:
Den strafflag, som nu gillad och antagen är, så ock hvad här nedan stadgas, skall till efterlefnad gälla från och med den 1 Juli 1864.
Och erinrade Högste Domstolen, att, om hvad sålunda blifvit tillstyrkt, bifölles, redaktionen af flera efterföljande §§ borde derefter rättas, enär då ej erfordrades, att, såsom nu skett, särskildt utmärka, det vissa bestämmelser skulle gälla först från den tid nya lagen trädde i kraft. 7 §■ Ehuru i 2 kapitlet 10 § af förslaget till ny Strafflag längsta tiden för fängelse vid vatten och bröd, då det såsom förvandlingsstraff i stället för böter användes, blifvit, i enlighet med Högste
Domstolens hemställan, nedsatt från 28 till 20 dagar, syntes dock en motsvarande nedsättning ej deraf påkallas för de fall, då detta straff bör urbota ådöinas.
Då nemligen det i nu gällande lag för vissa gröfre brott stadgade straff af fängelse vid vatten och bröd på längre tid än 20 dagar i allt fall, sedan nya lagen blifvit gällande, ej finge tillämpas i andra fall, än att detsamma anses lindrigare än det straff, som enligt nya lagen bort å brottet följa, samt vatten och brödstraffets användande således redan i och för sig innefattar en åt förbrytaren förunnad förmån, syntes någon ytterligare lindring i straffet genom dess nedsättande under det i den äldre lagen utsatta tidsmått ej skäligen böra ifrågakomma; hvarföre Högste
Domstolen hemställde, att 7 § i nu förevarande förslag måtte uteslutas. 9, 10 och 11 §§.
Domstolens flesta ledamöter förenade sig om följande yttrande:
Uti första punkten af 11 § stadgas, att, om särskilda böter skola på en gång förvandlas dels till fängelse vid vatten och bröd, dels till annat fängelse, hvartdera förvandlingsstraffet skall utan minskning åläggas.