Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Majrts Befallningshafvande i Stockholms län gjorda förfrågan, har, uti underdånig skrifvelse den 18 November sistlidet år Kongl. Maj:ts Befallningshafvande, bland annat, hemställt, huru en af skatte- och kronojord inom Färentuna härad i berörde län utgående, men i jordeboken icke upptagen skattetitel, benämnd »tegelved», skulle för framtiden beräknas och utgöras, enär den, enligt Läns-styrelsens förmenande, icke vore af grundränte-natur och, enligt Kongl. Kungörelsen den 11 Maj 1855, beträffande de uti ordinarie räntan ingående persedlars omsättning och förenkling, endast grund - räntorne, eller de vid skattläggning bestämda jordeboks- och heinmantals-räntorna skola förenklas.
Uti häröfver infordradt, den 17 Februari innevarande år afgifvet underdånigt utlåtande har Kongl. Maj:ts och Rikets Kammar-kollegium upplyst, att, på den tid, då byggningshjelpen ännu allmänt levererades i persedlar, Kongl. Maj:ts Befallningshafvande i Stockholms län, genom resolution den 10 Augusti 1664, hvilken likväl synes hafva varit Kongl. Maj:t underställd, tillåtit Kronans bönder och allmoge i Färentuna härad att framgent betala byggningshjelpen i penningar efter kronovärde, nio marker eller två daler 8 öre silfvermynt af mantalet, »dock så, att samma »bönder dessförutan skulle föra hvardera fyra lass tegelved och sand till Kongl. »Maj:ts tegelbruk der på orien och eljest hvad till djurgårds-stängning och annan »nödtorft behöfdes»; — att i 1683 års kronoräkenskaper, de äldsta bibehållna, i hvilka tegelved förekommer, den upptagits att af hvarje mantal utgå med ett stafrum, hvarå, lika som å fyra lass ved, kronovärdiet var sexton öre silfvermynt; att vid 1738 års riksdag allmogen i Färentuna härad beklagat sig öfver den pålaga af »stafrum eller tegelved», som den hade att, jemte andra krono-utlagor, årligen utgöra, och hos Kongl. Maj:t anhållit om befrielse derifrån, men att Kammar-kollegium, i häröfver afgifvet utlåtande den 11 Februari 1741, tiilkännagifvit, att, sedan Kronans t Kongl. Majrts Nåd.
Prop. JW 102.
9 Kronans tegelbruk i orten blifvit nedlagda, tegelveden erlagts i penningar efter förvandling med en daler silfvermynt af hvarje mantal, sorn. tillsammans med kronovärdiet å byggningsbjelpen, utgjorde blott tre daler åtta öre silfvermynt; på grund hvaraf och då således Färentuna bäradsboer emot öfrige hemmansegare i Stockholms län, hvilka öfverallt erlade byggningshjelpen med dubbla kronovärdiet, fyra daler sexton öre silfvermynt, åtnjöte en verklig lindring i detta afseende, Karnmar-kollegium afstyrkte bifall till omförmäldo begäran, hvarpå sedermera icke veterligen följt något nådigt beslut; — alt, när i medlet af 1700-talet ständig markegång åräntepersedlarne infördes, denna, sorn för Stockholms län var fastställd lill en daler tjugufem
Öre silfvermynt å ett stafrum ved, äfven blifvit tillämpad på tegelveden, som då med sistnämnda summa af hvarje mantal löstes; men att år 1736 den ständiga markegången åter blifvit upphäfd, och ersatt af årlig markegångs-sättning, hvarefter tegelvedeo hittills utgått efter årliga markegångspriset å ett stafrum ved för hvarje helt mantal; — att medel-markegångspriset å denna, enligt hvad ofvan är utredt, rätteligen i byggningshjelpen ingående ränte-persedel, beräknad, enligt 1664 års resolution, till 4 lass på mantalet, uppstigit för de sista tio åren till sju Riksdaler trettiofem skillingar fyra runstycken, och att, med tillägg af kronovärdiet å den i jordeboken upptagna byggningshjelpen, trettiosex skillingar, således skulle, af hvarje mantal skatte och krono i Färentuna härad, i byggningshjelp utgöras för år 1856 ett värde af åtta Riksdaler ljugutre skillingar fyra runstycken banko, under det denna räntetitel i det öfriga riket endast med dubbla kronovärdiet, en riksdaler tjugufyra skillingar 'samma mynt, erlägges, i öfverensstämmelse med Kongl. Forida- % ringen deii 8 Januari 1748, som i 6 § till iakttagande öfverallt innehåller, alt byggningsbjelpen i de orter, hvarest förvandling derå eger rum, ej bör högre förvandlas, än till alterum tantum eller dubbelt emot kronovärdiet.
Då på grund häraf och i öfverensstämmelse med hvad Kammar-kollegium underdånigst hemställt, Kongl.
Maj:t för sin del ansett nyssnämnda i Kongl. Förklaringen1 den 8 Januari 1748 medgifna förmån böra äfven hemmansegarne i Färentuna härad tillgodokomma, och tegelveden derstädes följaktligen böra utgöras, efter förvandling med sexton skillingar banko eller femtio öre riksmynt för hvarje mantal, men en sådan åtgärd innefattar en förändring i den för berörde härad hittills gällande beskattning; vill Kongl. Maj:t härmed i nåder föreslå Rikets Ständer, att ifrågavarande förändring medgifva.
Och skola de till delta ärende hörande handlingar meddelas det Rikets Ständers Utskott, till hvars handläggning ärendet varder af Rikets Ständer öfverlemnadt.
Prol, 1856 & 1857. 1 Sami. 1 Afä. 2 Band. 15 Baft. 2 I 10 Kongl. Majtts Nåd.
Prop. JU 105.
Utdrag af Protokollet öfver Finans-ärenden, hållet inför Hans Maj:t Konungen i Stats-Rådet å Stockholms Slott den 23 Maj 1857.
När v ar ande: Hans Excellens, Herr Justitie-Stats-Ministern Gunther, Hans Excellens, Herr Stats-Ministern för Utrikes Ärendena, Friherre Lagerheim, Stats-Råden: Wallensteen, Gripenstedt, Grefve Mörner, Ulner, Grefve Gyldenstolpe, Anjou, Almqvist och Friherre af Ugglas.
Chefen för Finans-Departementet, Stats-Rådet Gripenstedt, uppläste i underdånighet ett, i enlighet med Kongl. Maj:ts förut fattade Nådiga beslut, uppsatt förslag till Nådig
Proposition angående förvandling af en inom
Färentuna härad i Stockholms län utgående skattetitel, under namn af tegelved; och behagade Kongl. Majit, jemlikt Stats-Rådets underdåniga tillstyrkande, i Nåder gilla berörde förslag, sådant det finnes protokollet & bilagdt, samt befallde, att Nådig Proposition, i enlighet dermed, skulle till Rikets Ständer afgå.
Ant. till Exp.-Utsk. d. 19 Juni 1887, kl. 12 xiii Kongl. Maj:ts Nådiga Proposition till Rikets Ständer•, angående pensionsrdlt får Ofver-Jdgmdstaren Anders Henrik Kasten; Gifven Stockholms Slott den 23 Maj 1857.
Hos Kongl. Majit har Öfver-Jägmästaren i Upsala län, Anders Henrik Kasten, i underdånighet anhållit, att Kongl. Majit måtte till Rikets nu församlade Ständer Kongl. MajUs Nåd.
Prop. JVå 103.
11 göra nådig framställning om anvisande åt sökanden, efter afskedstagande!, af en lifstids-pension å 1,000 Riksdaler Banko.
I detta afseende förekommer, att Kasten, född den 29 September 1799, har från sin tidiga ungdom egnat sig åt jagtväsendet och skogsvården, först vid den Kongl.
Djurgården och derefter, från år 1829, i statens tjenst, der han sistnämnde år anställdes såsom landtjägare i Stockholms län; att han, efter en utländsk resa för vinnande af ytterligare förkofran i sitt yrke, och efter genomgångna prof, tjenstgjort i aderton år, 1826—1844, såsom lärare vid Skogs-Institutet, på ett rättskaffens, nitiskt och förtjenstfullt sätt, samt derunder för sina undervisningsämnen författat lärokurser, som allt sedermera blifvit vid undervisningen begagnade; att Kasten samtidigt med sin lärare-befattning, hvarunder han år 1838 befordrades till Jägmästare i Stockholms län, deltagit i uppmätning af samma läns allmänningar samt deras indelande til! trakthuggning, hvarvid Skogs-Institutets elever jemväl, till öfning i yrket, biträdt; äfvensom för Öfrigt hans oförtrutna nit i Jägmästaretjenstens utöfning är af Kongl.
Maj:ts Befallningshafvande vitsordadt; samt att Kasten den 21 Maj 1836 i nåder blifvit utnämnd till Öfver-Jägmästare i Upsala län med en lön af 1,000 R:dr Banko, efter hvilken befattnings tillträdande, i Juni månad samma år, han, enligt Lans-styrelsens betyg, rättfärdigat sitt förvärfvade anseende för utmärkt skicklighet samt oförtrutet nit; men, kort eft,er ett af honom anordnadt vargskall i sistlidne Januari månad, träffats af ett slaganfall med åtföljande lamhet i venstra armen och benet, till följd hvaraf Öfver-Jägmästaren Kasten, enligt vederbörande läkares intyg, «icke allenast är urståndsatt att sin tjenst för närvarande bestrida, utan ock blir oförmögen att framdeles uppfylla alla tjensten åliggande göromål.»
Under sådana förhållanden har Öfver-Jägmästaren Kasten i underdånighet sökt rättighet till en framtida pension, motsvarande hans ofvanberörda lön, eller till belopp af 1,000 Riksdaler Banko årligen; och till stöd för denna underdåniga ansökning om pensionsrätt, hvilken rätt icke är Skogs- och Jägeri-statens tjenstemän tillförsäkrad, ehuru deras ansträngande göromål icke allenast fordra full styrka och rörlighet, utan äfven vid många tillfällen äro för helsan blottställande, hafva tillförordnade chefen för Skogs-Institutet samt Kongl.
Maj:ts och Rikets Kammar-kollegium anfört, ej mindre att Ofver-Jägmästaren Kasten är den äldste bland Rikets examinerade skogstjensteman, än äfven att hans förtjenstfulla verksamhet omfattar så väl skogshushållningens praktiska som vetenskapliga del, samt att behofvet synes högeligen fordra tillsättandet af en verksam person till ifrågavarande, särdeles mödosamma befattning, hvilken det alltså vore önskligt att Kasten utan kännbar uppoffring kunde sättas i tillfälle att lemna, då han nu mera icke lärer kunna påräkna att blifva för densamma vidare tjenstbar.
På grund af hvad nu är anfördt, vill Kongl. Majit härmed i nåder föreslå, att Rikets Ständer måtte för sin del medgifva, det Öfver-Jägmästaren Kasten, när han 12 Kongl. Maj:ls Nåd.
Prop. JYi 105. från denna befattning erhåller afsked, må, för sin återstående lifstid, å allmänna indragningsstaten uppföras till den sökta årliga pensionen af Ett Tusen (1,000) Riksdaler Banko eller Ett Tusen Fem hundra (1,500) Riksdaler Riksmynt.
De till ärendet hörande handlingar skola tillställas det Rikets Ständers Utskott, till hvars handläggning ärendet varder öfverlemnadt; och Kongl. Majit förblifver Rikets Ständer med all Kongl. Nåd och ynnest städse välbevågen.
Gripenstedt. • - Utdrag af Protokollet öfver Finans-Är enden, hållet inför Hans Maj:t Konungen i Stats-Rådet å Stochholms Slott den 23 Maj 1857.
Chefen för Finans-Departementet, Stats-Rådet Gripenstedt, uppläste i underdånighet ett, i enlighet med Kongl. Majlis förut fattade nådiga beslut, uppsatt förslag till nådig proposition, angående pensionsrätt för Ofver-Jägmästaren Anders Henrik Kasten; och behagade Kongl. Majit, jemlikt Stats-Rådets underdåniga tillstyrkande, i nåder gilla berörde förslag, sådant det finnes protokollet bilagdt, samt befallde, att nådig proposition, i enlighet dermed, skulle tili Rikets Ständer afgå.
Prop. J/l 104. 13 JW 104.
Ank. till Exp.-Utsk. d. 22 Juni 1857, kl. 5 e. m.
Maj:ls Nådiga Proposition till Rikets Stander, angående utvidgad religionsfrihet och vissa dermed gemenskap egande ämnen; Gifven Stockholms Slott den 30 Maj 1857.
Under de omsorger Kongl. Maj:t egnat åt brottinålslagens förbättring har det icke kunnat undfalla
Dess uppmärksamhet, att de stadganden, som i allmänna lagen och särskilda från äldre tider tillbaka gällande författningar innefattas, rörande de så kallade religionsbrotten, företrädesvis påkalla en förändring, för att bringas till öfverensstämmelse med nuvarande tids tänkesätt och upplysning.
Tillkomna under tider, då hegreppen om nödvändigheten af det borgerliga samhällets enhet äfven i kyrkligt hänseende så väl hos oss som i flera andra länder alstrade och underhöllo en ofördragsamhet i trossaker, hvilken mäste betraktas såsom stridande mot den protestantiska lärans väsende, kunna dessa lagstadganden ej vidare försvaras, sedan den åsigt, hvarpå de hvila, nästan öfverallt annorstädes och jemväl i de kalholska länderna måst gifva vika för en sednare tids begrepp om hvarje samhälls-medlerns rätt till samvetsfrihet och dermed förenade religiös bekännelse-frihet.
Uti 16 § Regeringsformen har ock den grundsats blifvit uttalad, att hvarje svensk medborgare skall vara berättigad att fritt utöfva den religion, till hvilken ban sig bekäaner, så vidt han derigenom icke störer samhällets lugn eller allmän förargelse åstadkommer; men denna grundsats har icke, efter hvad erfarenheten visat, uti lagskipningen ansetts kunna vinna den tillämpning, som man har anledning att antaga dermed varit åsyftad, så länge det i allmänna lagen bestämda straffet för öfvergång frän lutherska läran till annan trosbekännelse fält oförändradt qvarstå.
Den påföljd af landsförvisning och förlust af all arfsrätt här i riket, som för sådan öfvergång stadgas i 1 Kapitlet 2 g Kyrko-lagen och 1 Kapitlet 3 § Missgernings-balken anser Kongl. Majit, till följd häraf, böra försvinna; äfvensom och då ej heller med syftningen af nämnda § i grundlagen står tillsammans, att hinder lägges för svenska kyrkans medlemmar att utom den offentliga gudstjensten sammankomma för gemensamma andaktsöfningar, så vidt ej vid dessa sammankomster något företages, som strider mot ordning eller sedlighet, Kongl. Majit likaledes anser Plakatet af den 12 Januari 14 Kongl. Maj:ts Nåd.
Prop. M 104. 1726, angående förbud mot särskilda religions-sammankomster, jemte de flera föreskrifter, som i samma ämne blifvit meddelade, böra till all kraft och verkan upphäfvas.
Men ehuru Kongl. Maj:t finner de band, som våra lagar hittills lagt på religionsfriheten, böra lossas och lemna rum för en efter nuvarande tids rättsbegrepp lämpad fördragsamhet, hvilken, vid minnet af fordna för allmän trosfrihet utkämpade ärofulla strider, höfves svenska nationen framför andra, har Kougl. Majit likväl icke förbisett angelägenheten deraf, att å ena sidan den medgifna friheten icke må urarta till sjelfsvåld hos lättsinnet, eller blifva en uppmuntran för ogudaktigheten att förhärda sig i en otro, som söker undandraga sig all inflytelse af det uppenbarade ordet, och att å andra sidan fritt utrymme ej må lemnäs åt det af verldsliga afsigter ej sällan ledda omvändelsenitets försök att för sina villfarande lärosatser tillocka sig anhängare.
Med afseende härå hafva i det lagförslag, som nu till Rikets Ständer öfverIemnas, de inskränkningar i en obegränsad bekännelse- och lärofrihet, som för nämnde ändamål synts lämpliga, blifvit intagna; och Kongl. Majit förmodar, att Rikets Ständer i dessa stadganden skola finna ett bevis på den varsamhet, hvarmed Kongl. Majit anser lagstiftningen böra gå tillväga i ett så ömtåligt ämne, likasom Kongl. Majit hyser den öfvertygelsen, att med dessa stadganden Svenska kyrkans bestånd och nationens tillit till sanningen af denna kyrkas läror, skola under ett nitiskt presterskaps ledning, lika litet hädanefter som hittills vara äfventyr underkastade.
I fråga om sättet huru de svenska medborgare, som vilja skilja sig från statskyrkan, må ega att ansluta sig till annat i riket befintligt tros-samfund eller bilda särskilda församlingar, äfvensom i fråga om sådana församlingars förhållande till statskyrkan och det borgerliga samhället, har Kongl. Majit för närvarande, och intill dess sig visat i hvad mån mera omfattande stadganden kunna erfordras, ansett de föreskrifter, som redan finnas gifna för främmande religions-förvandter, kunna och böra tjena till efterrättelse; dock har Kongl. Majit härvid funnit några få tillägg nödiga, deribland det väsentligaste afser de barn, hvilkas föräldrar först efter barnens födelse till annan trosbekännelse öfvergå.
Ehuru i detta grannlaga ämne åsigterna kunna vara delade, har Kongl. Majit likväl ansett öfvervägande skäl tala för hvad förslaget i detta hänseende såsom regel innehåller, helst med den åt Konungen lemnade rättigheten att tillåta öfvergång från svenska kyrkan äfven vid tidigare ålder, än den af lagen i allmänhet bestämda, tillfälle i allt fall gifves att vid sådan tillåtelses meddelande fästa tillbörligt afseende å mera ömtåliga familjförhållanden.
Efter att hafva i ämnet bort Högsta Domstolen vill Kongl. Majit alltså, med bifogande af de i Högsta Domstolen och Stats-rådet hållna protokoll, enligt 87 § Regeringsformen, till antagande af Rikets Ständer framställa följande Kongl. Maj:ts Nåd.
Prop. Jtä 104.
IS Författning, angående utvidgad religionsfrihet och vissa dermed gemenskap egande ämnen.
Med upphäfvande af 1 Kapitlet 3 och-4 §§ Missgernings-Balken, 4 Kapitlet 7 § Ärfda-Balken, 1 Kapitlet 2 § Kyrko-lagen och Kongl. Plakatet mot särskilda religions-sammankomster den 12 Januari 1726, samt hvad för öfrigt så väl i sistnämnde ämne, som angående ansvar för villfarande lärosatsers utspridande stadgadt varit, förordnas som följer: § 1.
Vill någon, som till svenska kyrkan hörer, derifrån öfvergå till annat kristet religions-samfund, som i riket redan finnes eller framdeles med konungens tillstånd bildas, och låter han sig icke genom sin själasörjares förmaningar och undervisning derifrån afrådas, må det honom ej vägras; gore dock om sitt utträdande ur svenska kyrkans gemenskap anmälan hos pastor i den församling, han tillhör, för anteckning i kyrkoboken, och vare, intill dess sådan anmälan sketl, pligtig att i kyrkligt hänseende ställa sig till efterrättelse de för Svenska kyrkans medlemmar gifna föreskrifter.
Ej må öfvergång från Svenska kyrkan till annan trosbekännelse tillåtas den, som yngre är än aderton år, der ej Konungen, i särskilda fall, det vid tidigare ålder medgifver. § 2.
Gör det någon, straffes med böter från och med femtio till och med trehundra riksdaler, eller med fängelse från och med två månader till och med ett år; dock sker härigenom ej någon inskränkning i rättigheten till fri religions-öfning, inom de särskilda religions-samfund, som i riket tillåtna äro.
Beträdes någon, som till prest i svenska kyrkan antagen är, med villfarande lärosatsers predikande eller utspridande, ansvare såsom för embetsfel.
Emot annan än den, som till prest i Svenska kyrkan antagen är, må åtal för villfarande lärosatsers utspridande ej ega rum, med mindre Konungens Justitiekansler, efter erhållen underrättelse om saken och dess sammanhang, förordnat om åtalets anställande. § 3- Den, som genom bedrägliga medel, hotelser eller löften om timliga fördelar söker förmå någon till affall från den rena evangeliska läran, vare, der gerningen ej är Kongl. Maj:ts Nåd.
Prop. M 1Ö4. efter annan lag belagd med högre straff, förfallen, första gången till böter från och med etthundra till och med trehundra riksdaler, och hvarje gång det oftare sker till fängelse från och med två månader till och med ett år.
Lag samma vare, om någon, hvilken af föräldrar eller målsman fått sig anförtrodt att uppfostra eller undervisa barn, som tillhör Svenska kyrkan, beträdes att under utöfningen af sådant uppdrag bibringa barnet annan religionstro, än som med den rena evangeliska läran öfverensstämmer. s *•
Barn af Svenska kyrkans medlemmar skall anses tillhöra samma kyrka, ändå att föräldrarne, efter barnets födelse, till annan trosbekännelse öfvergå.
Har blott endera af makarne till annan troslära öfvergått, vare äfven om barn, som sedermera i det äktenskap födes, lag som nu sagdt är, der ej båda föräldrarne äro ense om barnets uppfostran till annan religionstro, och derom inför vederbörande presterskap, före barnets dop, afgifva uttrycklig förklaring, till anteckning i kyrkoboken. § 5- Hvad i afseende på främmande religionsförvandter hittills varit stadgadt och icke genom denna författning blifvit ändradt, skall intill dess annorlunda förordnas fortfarande tjena till efterrättelse, och jemväl ega tillämpning på dem, som från Svenska kyrkan till annan trosbekännelse öfvergå.
Tillstädjer honom ej bans troslära att aflägga i lag föreskrifven ed, då sådant erfordras, och är derom ej särskildt stadgadt, förordne Konungen, sedan Högsta Domstolen blifvit hörd, huru förfaras bör. § 6.
Rättigheten för Svenska kyrkans medlemmar, att äfven utom den allmänna gudstjensten sammankomma till gemensamma andaklsöfningar, skall vara fri och obehindrad, så vidt ej vid- sådan sammankomst, företages något, som mot lag eller sedlighet stridande är, eller eljest allmän ordning störer.
Ej må dock vid religionsöfning, som sker under annan än vederbörande presterskaps omedelbara ledning, och icke är att hänföra till enskild husandakt, tillträde vägras presterskapet i för samlingen, eller den offentliga myndigheten i orten, hvilken sistnämnde myndighet, i händelse af inträffad olaglighet eller oordning, eger att, der så nödigt anses, sammankomsten upplösa.
Icke heller må så beskaffad sammankomst, hvarom nu sagdt är, utan särskildt tillstånd hållas å tid, då allmän gudstjenst i församlingen förrättas, vid påföljd af böter från och med Femtio till och med Etthundra Riksdaler för den Kongl.
Prop. M 104. för den eller dem, som föranstaltat sammankomsten eller dertill upplåtit hus, och till högst Tio Riksdaler för annan deltagare. § Böter, som i denna författning finnas stadgade, beräknas i Riksmynt, och skola fördelas till hälften emellan åklagaren och församlingens fattiga.
Saknar den bötfällde tillgång till böterna, skola de förvandlas till fängelse efter samma grunder, som gälla för förvandling af böter enligt Utsöknings-balken. § 8.
Mål angående öfverträdelse af denna författning skola, med undantag af åtal mot prest för embetsfel, upptagas och afdömas af allmän Under-rätt, samt dess utslag, i händelse den för brott mot 2 eller 3 § tilltalade varder åt saken fälld, Hofrätts pröfning underställas. § 9.
Hvad i denna författning stadgas, galle ej till rubbning af bestämmelse, som 1 i grundlag gifven är.
Maj:t förblifver Rikets Ständer med all Kongl, nåd och ynnest städse Välbevågen.
OSCAR. C. E. Gunther. f Bih. lill R.
Brot. 1856 & 1857. 1 Sami. 1 Afd. 2 Band. 15 Häft. 3 18 Kongl. Maj:ts Nåd.
Prop. Jt? 104.
Transsumt af särskildt Protokoll öfoer Justitie-Är enden, hållet uti Kongl. Maj:ts Högsta Domstol Fredagen den 16 Januari 1857.
Nä roar ande: Justitie-Råden: Backman, Grefve Snoilsky, Hoffstedt, Gyllenhammar, Iggeström, Roy, Thyselius.
Sedan Kongl. Majit, enligt Note ur Stats-Råds-Protokollet öfver Justitie-Departements-ärender den 21 November nästlidne år, behagat infordra Högsta
Domstolens utlåtande öfver ett inom nämnde
Departement upprättadt förslag till författning, angående en utvidgad religionsfrihet, samt berörde förslag, jemlikt Högsta
Domstolens beslut vid ärendets föredragning den 12 påföljande December, emellan Högste
Domstolens ledamöter cirkulerat, företogs nu omförmälda ärende till slutlig handläggning. Justitie-Rådet Backman yttrade: »Då genom Kongl. Kungörelsen den 24 Januari 1781, angående några omständigheter rörande den religionsfrihet, som, i anledning af 7 § uti Sveriges Rikes Ständers beslut vid 1779 års Riksdag, är vorden beviljad, bland annat föreskrifves, att hvad som i Missgernings-Balken 1 Kap. 3 § stadgas om den, som affaller från vår rätta Evangeliska lära och träder till en annan villfarande, borde på det nogaste handhafvas, samt, efter antagandet af 1809 års Regeringsform, väl varit omtvistadt, dock oafgjordt, huruvida lagens nyssberörde stadgande vore förenligt med den religionsfrihet, som berörde Regeringsforms 16 § medgifver, så har under tiden inom lagskipningen uppkommit och gjort sig gällande den åsigt, att Konung och Ständer genom omförmälde 16 § väl ytterligare stadfästat den åt främmande trosförvandter redan förut beviljade religionsfrihet, samt lofvat skydda såväl dem sorn infödde
Svenske män vid en fri utöfning af sin religion, men icke haft för syftning sträcka religionsfriheten derhän, att den innefattade tillåtelse för dem af Rikets innebyggare, som bekände den rena Evangeliska läran, att till annan troslära öfvergå, en åsigt, till hvilken jemväl torde hafva bidragit den föreställning, att en motsatt tydning af nyssnämnde § skulle förr eller sednare undergräfva Statskyrkans enhet och bestånd, för befästande hvaraf för— fadren dock utkämpat mången blodig strid, och genom segren åt efterkommande under århundraden beredt de oskattbara fördelar af inre lugn och trefnad, sorn äro oskiljaktiga från vår troslära, så länge den, varmt omfattad af alla, förer dem endrägteliga tillsammans och förenar med fridens och kärlekens band.
Prop. Jt? 104. 19 Äfven inom Högsta
Domstolen har nyssberörde åsigt varit den rådande och haft till följd, att i ett mål, som angått affall från vår troslära, den i 1 Kap. 2 § Kyrko-lagen och 1 Kap. 3 § Missgernings-Balken utsatta straffbestämmelse är vorden tillämpad.
Icke kunde man härvid förbise den af klaganden till sitt försvar åberopade 16 § af Regeringsformen, som stadgar, att Konungen skall ingens samvete tvinga eller tvinga låta, utan skydda hvar och en vid en fri utöfning af sin religion, så vidt han derigenom icke störer samhällets lugn eller allmän förargelse åstadkommer.