Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Den aldrig svikande väl- vilja, det milda öfverseende, Sveri- ges kvinnor bevisat oss, ha varit oss stöd och staf och banat vä- gen.
Och den högsta önskan vi kunna nära vid tioårsskedet, är den, att äfven framtiden må för- unna oss samma gåfvor.
1 den förhoppningen är det vi nu ned- lägga pennan, uttalande vårt tack för hvad som varit, vår glada till- försikt till hvad som komma skall!
T. Victorin.
Eva Vigström (Ave).
D af Wirsén.
P. Odman.
IDUN Julnatt I87O.
p var vid Paris ' belägring.
— Den signade natt gått in, den natt, som till helig kärlek vill stämma hvart mänskligt sinn ', den natt, då en gång till världen Han kom — Ä N D Å KOM vår Messias — blid, med hägnad för trötta sinnen, med ljus, med fräls- ning och frid.
Af f Mathilda å Skånes låga och sanka sydkust, mellan Ystad och Falsterbo, ligger ett gammalt De glimmande stjärnor blickade sorgset f rån fästet ned, slott.
Det ligger i en stor, grön trädgård, där undrande fram de gingo i natten sin tysta led, där själfva jorden är fuktigt grön som vät mossa, och dammarne och kanalerna, öfver blott rJd och villa de sågo, blott lidande, hat och hvilka gå svängda broar af öfvergrodd, ve — svartnad marmor, äro fulla af ljusa, gröna Var det väl en julnatt detta?
så hviskande sporde de.
vattenväxter, som blanka och saftiga frodas i det grunda, stillastående vattnet.
Och Där lågo de båda härar.
— / tvänne månaders tid hela trädgården är full med äppelträd — låga och knotiga, böjda till jorden af den belägringen räckt under häftig, ihärdig, oafgjord strid.
eviga sydvästvinden, m e d lummiga grenar, — Nu hade i nattlig timma därhän öfver snö- tyngda af skära blommor och grön kart.
täckt hed Öfver dem reser sig det grå slottet, för vittradt och fallfärdigt, men stolt likväl — de preussiska förposter hunnit helt nära de franska led- ja, jag talar j u o m det, som det var år 1 8 2 0!
— m e d sina höga spiror, fram Ett dämpadt » wer da »?
där hördes, ett sakta » qui springande karnapper och smala, hvälfda fönster, halft dolda af murgröna.
vive? » också, Och öfver slottet och den gröna träd- och skott mellan bägge linierna växlades då och då — gården skiner en tidig majmorgons klara Mot midnatt led det, ur fjärran en kyrkoklocka där solsken.
D e t flyter in genom den öppna förstugudörren i en bred ström och kastar ljöd, högtidligt klang hon och stilla, till midnattsmässa glans af guld och silfver öfver de slitna, ljusgula halmmattorna på det röda tegel hon bjöd.
stensgolfvet.
När ljudet dött bort, det följde en tystnad så un- Men längst borta i hallen, där solen icke kan nä henne, sitter fröken Mariana.
Medan dersam.
— den ena bara armen slappt hänger ned Då trädde från franska lägret mot fienden hastigt öfver ekstolens mörka karm, stöder hon den fram andra armbågen mot knäet, och hakan en högrest gestalt — han böjde sitt hufvud till bön hvilar i hennes hand.
Hon är läng, litet spenslig, i sin hvita klädning, som snäft — och gladt sveper sig o m knäna och mjukt faller öfver se ' n steg från hans läppar klangfüllt och mäktigt: fötternas slitna, rödaktiga skor, så att blott » o, helga natt ... » den ena lilla spetsen synes.
Ansiktet är nästan ett barns: litet, ovalt, m e d stora Så härligt tonade sången, man lyssnade andlöst på, ögon, en smula blekt under det yppiga, dess ljufva, konstlösa allvar kom hvarie hjärta att varmt bruna håret, som glanslöst skiftar i rödt och, högt uppstruket, vågar sig öfver slå, den smala pannan.
till fjärran hemmet gick tanken och hågen vardt vek Alla de öfriga — hennes far, den gamle därvid, öfversten i uniform och gammaldags stång- — där drog ett skimmer af lycka, en fläkt af jul- piska, m e d gul och blä broderad krage nattens frid.
ända högt upp på de mörkröda kinderna, hennes moder i grön cachemirs-schal och guldstickad turban, samt bägge systrarna i Knappt sista tonen förklingat, förr ' n hän från preus- prickiga musslinsklädningar och blommor sarnes led på hattarne — de ha allesammans nyss där kom ur dunklet en skepnad fram öfver snöljus hed; kört från gården i den kanariegula berli- han stannade — genom tystnaden trängde så varmt naren m e d de fyra bruna spannhästarne.
Alla, utom hon, skola de vara med o m och klart balen på rådhuset, som staden gör för att en julpsalm — det ljöd så trosvisst, så sällsamt fira länets nye höfding.
Hon tänker sig och underbart.
färden i solskenet längs de krokiga, sandiga vägarne, ännu fuktiga efter nattens regn, hon ser postiljonen på f ramhästen vända Och grofva händer där knäpptes och ögon fuktades sig om med handen för ögonen och speja då — efter den unge grefve Sommerfelt, som de bägge fiendtliga linier godt kunde hvarann förstå, naturligtvis också är på väg till balen.
Hon vet, att de skola rasta och äta frukost i tanke och känsla de möttes i julnatt en kort mi- i gästgifvaregården bredvid kyrkan — hon nut — har själf hjälpt till att packa in höns- En timma därefter växlades kulor igen som förut.
— pastejen och maderan i vagnslådan.
Och nu, medan hästarne spännas ifrän och Lucie En suensk kuinna.
och Sophie under sina nya parasoller sedigt 26 PÅgåLEN Mailing.
spatsera fram och tillbaka i värdshusträd- gårdens smala, buxbomkantade gångar, så kommer ändtligen den unge grefven.
Han tar sin hatt af för damerna — hon kan se honom böja sig fram öfver fuchsen, rak och ståtlig, med guldnålen i den styfva halsduken, och hon kan höra honom ropa öfver häcken: » Men fröken Mariana?
Hvar är då fröken Mariana? » Och så börjar pappa förstås strax berätta den dumma historien om, hur hon — Mariana — gaf sin syster Lucie en örfil, så att kinden svullnade ända upp till ögat, för det.
för det.
Ja, hvarför egentligen?
Fröken Mariana småler plötsigt trotsigt där hon sitter.
De tro nu allesammans så fullt och fast, att hon slog sin syster för det att Lucies balklädning hade två garne- ringar och hennes bara en.
Nej, ack nej!
Men grefve Sommerfelt, som alla flickor tyc ka » bäst o m », för det att han är vacker som en ung gud och rik och god som en furste, han blef dömd att kyssa Lucie i pantleken — och han gjorde det!
Därför gaf fröken Mariana sin syster en örfil.
Och när nu alla skålar vid den stora mid- dagen blifvit druckna: för hans maj:t konun- gen, för kronprinsen, för hedersgästen och för damerna, så.
Ja så skola de börja att dansa!
Hon vet, att hela salen är prydd med gröna guirlander mellan lampetterna och rosetter i de svenska färgerna — hon har själf bundit ett par af dem och offrat ett högblått sidenskärp för den skull — och grefve Sommerfelt har för länge sedan bedt henne dansa den första kadriljen med honom.
Men nu — • nu dansar han den väl med Lucie i stället!
När fröken Mariana kommit så långt i sina bedröfliga tankar, sitter hon först och stirrar ut framför sig på solstrålen, som växer sig bredare och bredare på tegelstens-
DUN golfvet — stirrar stadigt, utan att blinka, tills ögonen på en gång bli röda och fulla af tårar och hon till slut sätter bägge händerna för ansiktet, böjer hufvudet djupt ner mot knäna och brister i gråt.
Men på den andra sidan af slottet, som vetter mot den öfvervuxna, stenlagda går- den och den gamla poppelallen, rider just nu en ung herre in genom porten, som dag och natt öppen hänger och dinglar på sina rostiga gångjärn.
Han rider på en jätte- stor fuchs, har nankinsbyxor och stöflar med gula kragar.
Och under den höga hatten har han e1t käckt, väderbitet ansikte med mörka ögon och mörkt kindskägg.
Han binder sin häst vid den fallfärdiga porten, träder in i den stora förstugan, som går midt igenom huset, och.
Är det verkligen fröken Mariana, som sitter där allena och gråter?
» Fröken Mariana! » Fröken Mariana reser sig upp och torkar ögonen med baksidan af bägge händerna.
» Men, fröken Mariana, hvarför är icke fröken på väg till balen? » Fröken Mariana tiger.
» Ville.
ville fröken kanske icke följa med? » » Ville? » upprepar fröken Mariana kränkt, s Om jag ville!
Jo — men de andra ville bara inte ha mig med. » » Det var kanske icke plats i vagnen, » insinuerade kavaljeren höfligt.
Fröken Mariana tänker ironiskt på den gula karossen, som rymt hennes farmors stora paniers, men hon säger också, att hon tror nog det icke var plats.
Grefven ser på fröken Mariana och frö- ken Mariana ser på grefven.
Så säger han plötsligt: » Men, fröken Mariana, kunde vi inte.
Fröken Mariana, vi ha nu känt hvarandra så länge!
Er fru moder kunde visst omöjligt ha någonting emot, att jag körde för er till balen?
» » Nej, » sade fröken Mariana dröjande, » det kunde hon väl icke.
Men » — hon såg upp och sade det, utan att se ut som om hon skämdes det ringaste — » våra vagnar äro allesammans sönder. » » Så kunde ni rida — på den gamla grå?
» » Det kunde jag hellre, » sade fröken Mariana eftertänksamt, » men Lucie har vrickat frambenet på henne. » » Ni kunde väl icke » — den unge herrn stod och såg ned i sin hatt — » ni kunde väl icke.
» Han tystnade tvärt.
Fröken Mariana teg också litet, men då nyfikenheten blef henne öfverrnäktig, sade hon skarpt: » Hvad är det, som jag inte kunde? » Han såg upp på henne och de kommo bägge två till att skratta.
Därpå sade han beslut- samt m e d de mörka ögonen rakt i hennes: » Ni kunde väl icke sitta bak på min häst — bara tills vi ' hinna upp de andra? » Fröken Mariana stod med hän- derna på ryggen och _ hufvudet på sned.
Hon såg ned på sina rödslitna tåsnutor, medan hon svarade: » Jag kunde nog.
» Han blott betraktade henne — bedjande, afvaktande, och tordes ingenting vidare säga af fruktan för att hon skulle få lust att säga emot.
» Och min klädning kunde ni ha i ett knyte framför er, » funderade fröken Ma- riana Därpå beslutsamt, med en kort nick: » Nu går jag upp och klär o m mig. » Hon vände sig o m i trappan, och ögonen strålade under de halfsänkta ögonhåren, medan hon tittade ned på honom öfver ledstången » Hvad tror ni, Lucie och de andra skola säga? » Han såg upp på henne — plötsligt djärft — och lade handen på hjärtat: » Jag vet precis på pricken, hvad de skola säga.
Vill ni veta d e t?
» Hon fick rysligt brådt o m att komma uppför trappan, men uppe på svalen hörde han henne skratta.
Den unge grefven satte sig i stolen och väntade och stirrade i sin tur på solstrim- man, som kröp längre och längre fram på golfvet.
I dammet på stenarne skref han med sitt ridspö M.
S. och därpå mera be- stämdt: Mariana Sommerfelt.
— Men de fyra gamla bruna trafvade i sakta mak med familjekarossen framåt vägen.
Pappa tog sig en förmiddagslur och Lucie och Sophie, som sutto på baksätet, stucko alltsom oftasthufvudenagenom fönstren för att se ut.
Så frågade söta mor i sitt h ö r n: » Se ni den unge grefven? » » Nej, söta mamma, inte ännu. » Och därpå: » Lucie, fråga Lars Anders på bocken, om han ser honom. » » Lars Anders ser honom heller inte, söta mamma, och inte heller lille Fredrik. » Tills en gång, när söta mor kom med samma fråga, Lucie ändtligen svarade: » Jo, nu ser jag honom.
N e j, det är visst icke grefven. » Sophie sträckte halsen ut genom sitt fön- ster: » Jo, Lucie — det är grefven, men.
» » M e n?
» frågade söta mor i spänning.
» Men — n e j, mamma, det kan o m ö j - ligt vara han, för han har ingen betjänt och han har.
han har ett fruntimmer bakpå hästen! » » Prat!
Du ser dubbelt.
Fråga Lars Anders, o m det är grefve Sommerfelt. » Sophie ropade och hela ekipaget stannade midt på landsvägen.
Lars Anders, lille Fredrik och bägge de unga damerna satte händerna öfver ögonen och tittade ut i solskenet.
Ryttaren kom närmare och när- mare.
» Nå? » frågade söta mor ännu skarpare inifrån karossen.
» Lars Anders, är det väl grefve Sommerfelt? » » Ja, det är, gu ' hjälpe mig, grefven själf, » svor Lars Anders.
» Och så är det.
» » Hvem i herrans namn är det? » Söta mor såg genom fönstret bekymrad ut på Lucie, som plötsligt blef blek.
» Och så är det fröken Mariana, » af- gjorde Lars Anders lika tvärsäkert.
När den länge väntade grefven långsam- mare och långsammare närmade sig m e d sin reskamrat, som en smula blek tryckte sig intill honom, hade hela familjen stigit ur vagnen och inväntade dem midt på landsvägen.
Pappa svor på, att den, som hade komprometterat hans dotter, skulle — som han sade — » ta mig tusan äkta henne inför Gud och världen », och Lucie satt i landsvägsgropen och grät sin bal- näsduk alldeles våt.
Hon torkade först ögonen, när söta far i glädjen öfver förlofningen, som han smick- rade sig m e d att ha » framtvingat », lät kusken draga upp den gamla maderan och den unge grefven, som var så vacker, så rik och så god, ännu en gång galant och broderligt kysste sin svägerska på den svullna kinden.
(Illustratör: Ottilia Adelborg.)
IDUN Som snigeln, i skalet sluten, han ensam i stugan satt och skydde den ljusa dagen, men älskade storm och natt.
När hafvet vräkte mot skären och skummet stänkte mot skyn, då lyste den gamles ögon så styggt under gråa bryn.
Och snart på klippan här ute en rishög knastrande brann — med roflysten blick på hafvet sin lusteld vaktade han.
När morgonen gulblek grydde, längs kusten simmade vrak, men oskuldens sömn sof gubben under sitt hägnande tak.
Nog folket pekade finger — det visste, hvem elden tändt — men vrakgods tystade munnen: med fisket var klent bevändt.
Så kom en natt i december — jag årtalet nu förglömt — då hafvet vräkte, som ville det gifva ig§n, hvad det gömt.
Och kölden var svår den natten — hvar klippa en isstod blef, till is förvandlades stänket, som stormen mot kusten dref.
Men ifrån skäret det lyste — nidingen svek ej sitt kall — tills brinnande bränder släcktes af skummande sjöars fall.
Se, hafvet steg som i vrede — af klippan blott lämnande kvar en plats så stor, att den gamle som lifdömd hölls i förvar.
Till blods han slet sina naglar — han höll sig vid utsprang fast — förbi såg han spillror drifva — ett roder, en kapad mast.
O, kunde han blott dem hinna.
men genast vid mast och tåg han drunknades svällda fingrar krampaktigt bundna såg.
I böljornas gröna skimmer där lyste det kropp vid kropp, och bleka hufvuden döko ur fräsande bränning opp.
t g-st ut, där skärgården slutar och öppna hafvet tar vid, du finner en väldig klippa, polerad af böljornas strid.
Han knackade ur sin pipa och fick sig en ny i hast, och bredbent, högt upp i lovart, med skotet i näfven fast, Ej grässtrå ur remnorna skjuter, ej alfågeln häckar där — nej, allting så tröstlöst öde bland spolade hällar är.
förtäljde han nu en sägen, hemsk som bränningens dån; — här ute bland västerskären den gått ifrån far till son.
Respekt för den mörka klippan så lots som skeppare har, och aldrig i lä där lig ' ger ett segel för natten kvar.
— Där stod för femti ' år sedan på näset, som blånar där, en stuga, hvars murkna stockar stormarne sprängt i sär.
En höstdag — med frisk sydvästlig historien jag lockade ur den lots, med hvilken jag gjorde utåt hafvet en segeltur.
Kring gården dvärgvuxna tallar sitt trollnät af rötter lagt, och ringlad på förstutrappan höll hväsande huggorm vakt.
Han min men den Han själf, som bodde där inne, ej bättre än tjänarn var — se, aldrig på vänligt tilltal gafs annat än hån till svar.
var litet trög ' i början, vän, den solbrände Jan, gammal genever hjälpte — ref, om man ej var van.
28 Och alla de dödas munnar hans namn de ropade ut — det ljöd öfver hafvets åska, det skar genom stormens tjut.
Men fram genom mörka rymden en blekgrön skugga sköt fart — då stelnade svall och bränning till is omkring klippan snart.
Och dödens mäktiga fågel, som stum liksom grafven är, sitt kylande vingpar bredde kring syndarn på västerskär.
När vintermorgonen bräckte, af folket han sågs från land: till is förvandlad, han sträckte mot himlen sin knutna hand.
^Daniel ^Fallitröm.
IDUN |err I^arl Sträfsanis jul- klappar.
et kan väl knappast ha undgått någon af 2 Karl Sträfsams bekanta, att den präktige karlens sinnesstämning står i ett innerligt sam- band och förhållande till dagarnes af- och till- tagande under jordens årliga ringdans omkring solen, men det tyckes dock, som om ingen af mannens vänner kände den verkliga orsaken till denna hans egenhet, hvilken ändå ej så sällan har utöfvat ett menligt inflytande på hans verk- samhet och handlingssätt.
Naturligtvis ha hans hustrus och svägerskors talrika väninnor, hvilka förr brukade dricka elfva- kaffe, men under två senare åren intogo förmid- dagste i hans hem, gjort aktningsvärda försök till efterforskningar för att kunna upptäcka käl- lorna till husfaderns årligen tilltagande oro och nedslagenhet, ju mera dagen aftager och de mör- ka vinternätterna bli allt längre och längre, men ingen a£ damerna har ännu lyckats upptäcka, att Karl Sträfsam har något skelett gömdt i skå- pet eller någon värre syndfullhet i hjärtat.
De goda väninnorna ha naturligtvis talat med hans svägerskor och hans fru om denna egenhet hos mannen och fått olika förklaringar.
• » Karlen, som vi alla smeksamt benämna vår svåger, — det vill säga vi tillägga vår svåger smeknamnet Karlen, » upplyser fröken Hulda, » är så till den grad rädd om sin hustrus hälsa, att han i tysthet börjar bevaka allt hennes görande och låtande, så snart det börjar lida mot hösten.
Han blir ledsen, bara hon går ut om dörren och han ej då kan åtfölja henne, och han blir rent utom sig vid minsta misstanke, att hon ämnar sitta uppe en natt och arbeta på julklappar åt honom. » » Min herre och man är den rysligaste namr- dyrkare, och vore föremålet för hans dyrkan icke själfva den strålande solskifvan, kunde jag ha skäl att blifva svartsjuk, » hviskar fru Emma med en liten suck till ett par af sina mest för- trogna tesystrar.
» Jag tror att denna Karlens egenhet beror på ärftlighet, ty hans föräldrar voro rena naturmänniskor, som jag misstänker för att hellre ha velat bo i ett tält ute i vilda skogen eller i ett blockhus vid någon insjö än i vår våning, nu sedan jag lyckats få den någor- lunda i skick.
Eedan på midsommardagen kan jag börja skönja det första tecknet till min Karle- väns sjukliga vinterstämning.
Han tror natur- ligtvis, att jag ej ' förstår orsaken till, att han redan på nämnda dag har en böjelse för att lik- som söka upp sig ett ide i någon vrå af huset — helst i salongen eller i mitt lilla rum, där han formligen — naturligtvis i smyg — håller ett slags inventering med möbler och hela in- redningen.
Men jag låtsar ej ' om något, hvar- ken midsommardagen eller senare, utan söker få honom till människa, ty vi äro väl ej rent natur- barn heller, och i hvarje fall få vi väl försöka foga oss efter naturen i det land vi lefva.
Och det skall dessutom sägas till Karlens heder, att han aldrig med vett och vilja plågar mig med sin naturstämning, utan tvärtom söker dölja sin motvilja för den mörka årstiden — eller rättare för månaderna emellan juli och februari. » Under den senast förflutna högsommaren och hösten talade Karl Sträfsam mer än en gång om att emigrera — » rymma, smita bort från vin- tern », som han uttryckte sig, och hans hustru samt två svägerskor hetsade alla hans vänner och bekanta på Karlen, för att de skulle bringa honom till förnuft.
Bland Karl Sträfsams många vänner fanns — och finnes ännu — en som verkligen intresserar sig för både honom och hans familj, hvadan vi — i förbigående sagdt — ej ha skäl att göra världen svartare än den är, och en dag under sistlidne november erhöll denne vän Karlens fulla förtroende, dock med villkor att vännen skulle förråda detsamma för Idun, till hvilken han i hemlighet offrar någon stilla stund, då hans fru frambär en större offer- gärd åt Modetidningen.
» Det är icke höst och vinter, som jag afskyr, utan — rysligt att bekänna — julen eller, rät- tare sagdt, vårt sätt att fira denna högtid, » sade Karlen.
Jag har ej firat någon jul med fröjd och glädje, sedan jag, som helt ung gosse, läm- nade mitt enkla, kristliga hem för att förtjäna mitt bröd hos främmande, fjärran från far och mor.
Min första julafton hos min första prin- cipal blef ett förspel till de följande glädjelösa julaftnar, som utmärkte hela mitt ungkarlslif.
Jag var, bevars, bättre mans barn.
Fick den kvällen sitta inne i herrskapets förmak och be- vittna det lysande julklappseländet samt erhöll själf ett litet paket med blankt silfvermynt.
Se- nare i tiden, då mina föräldrar gått hädan, kunde jag gripas af vild längtan efter att till julklapp erhålla strumpor, stickade af någon liten rar flamma, men fick vanligen anonyma penntorkare, cigarrfodral, dito bernstensmunstycken, en och annan gång en fez ä la turc, samt af principa- lerna icke anonyma cigarrlådor och en penning- summa.
Vänta bara, min käre Karl, tröstade jag mig, tills du får spara och sträfva ihop så mycket, att du kan sätta eget bo och taga till hustru någon flicka, som du kommer att älska af hela din själ, och som håller tillräckligt af dig till att vilja med fröjd och icke med suckan dela ditt lilla trefna näste, då skola vi två fira jul » med allvar och gamman, som så väl gånga sam- man », sade jag med min fars ord.
Nåväl, jag fick omsider både bo och en fästmö, och hur jag älskade dem båda behöfver jag ej förtälja.
— Min första julafton som fästman må- ste jag tillbringa ensam, ty min Emma och hen- nes familj bodde icke här; Emma konditionerade dessutom som » gå frun tillhanda » ien adlig familj.
Och ingen familjekrets upplåtes en sådan kväll för en redan förlofvad karl.
Jag hade på hen- nes begäran sändt henne min önskelista på jul- klappar och listan innehöll: ett par broderade morgonskor, nota bene utan behornade kreatur på öfverstycket, samt ett par, af älskade små händer stickade half strumpor.
Jag visste nämli- gen att hon kunde brodera, och jag trodde, att hvarje ordentlig och fin flicka kunde sticka strum- por liksom min fint bildade mamma.
Posten kom och med den ett miniatyrpaket, innehål- lande två otäcka skjortknappar och en dito krås- nål af guld jämte ett kärleksbref från Emma.
Ett par dagar därefter fick jag hennes skämt samma kvitto för de julklappar jag sändt henne, och åt hvilka den fina adliga familjen haft myc- ket roligt.
Jag hade bland andra nyttiga saker skickat ylletyg till min blifvande hustrus första hvardagsilädning, ett tyg, du, som jag bland tjog- tals andra utsökt åt henne i vår stads förnäm- sta manufakturhandel.
— Följande julafton var jag gift, och nu skulle julen med all sin stilla, ljufva fröjd draga in un- der mitt tak.
Emma hade, till min stora belå- tenhet, ej haft det minsta smygarbete för sig, ty hon förklarade skrattande, att då jag ej begag- nade broderade hängslen och var i besittning af fyra penntorkare, fem cigarrfodral och ännu flere cigarrmunstycken, hade själf köpt mig morgon- skor samt ägde ett ej litet lager af anonyma rök- mössor, så visste hon ej hvad hon skulle kun- na hitta på att förfärdiga åt mig, då hon ej kunde ge sig till att lära sig sticka strumpor på ännu trettio år.
När kyrkklockorna ringde till aftonsång — ringde in min egen jul — stodo vi redo att gå till templet, och af mitt fullaste hjärta instämde jag där i sången: » Nu segrar alla trog- nas hopp ».
— När vi kommit från kyrkan och jag i den mest högstämda sinnesförfattning gick in i vårt lilla förmak för att tända lampan samt ännu en gång se öfver de julklappar jag köpt till — oss båda, bör jag väl säga, ty de bestodo till två tredjedelar af duktyg och andra nyttiga ting för vårt bo samt en del saker för Emmas personliga behof, så körde jag först pannan mot ett tungt och skarpt föremål, som midt i rummet ned- hängde från vårt ej allt för höga tak, och därpå tumlade jag emot ett par för mig alldeles obe- kanta möbler.
Vid det buller jag åstadkom skyndade Emma in med ett brinnande ljus i handen.
» För all del, låt mig presentera: ' Min Karle- vän!
— En ljuskrona — fem ljuspipor jämte lam- pa och utsökta prismor!
Två förtjusande emmor till befästande af din kärlek för den tredje, din egen Emma! » föreställde hon de af mig ovän- tade föremålen.
En kall rysning genomilade mig, ty jag visste, att dessa julklappar måste vara tagna på kredit af min hustru, och deras dyrbarhet vittnade bättre än alla ord, om att Emma fann vårt bo vara allt för enkelt och tarfligt för hennes an- språk på lifvet.
Men att säga ett ord om affärs- ställning och penningar på en julafton, och där- till på vår första julafton, kändes för mig lika omöjligt som att taga ner månen, som just då satt midt för fönstret och gjorde miner åt mig.
Alltså återstod mig blott att tacka för gåfvorna och profva de dyrbara stolarne, sedan jag af för- siktighet ställt vårt lilla förmaksbord under kro- nan, på det hon ej skulle fördärfva någon af oss.