Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Klara hörde det, reste sig och ropade• » Ja, ja, gör det, gör det. » Dagen efter kom en vikarierande lärarinna, och Kerstin befriades från sin tjänst, som varit allt annat än behaglig.
Efter någon tid tycktes Klara Noréus blifva fri från sin predikosjuka, men hen- nes hysteri visade sig nu på annat sätt, som själf- mordsmani.
Än klagade hon öfver, att någonting Bidrag mottagas med tacksamhet.
LiOgogryf.
Jag är en jätte, som slumrar än, men drömmer bragdrika drömmar vid dystert hviskande furors sus, i norrskensllammande himlens ljus, vid dån från forsande strömmar.
Jag är en jätte, som rufvar på en skatt, den jag skulle vårda.
Jag gömt den undan i flodens sand, jag gömt den undm för girig hand bak bergets stenväggar hårda.
Jag är en jätte med sköld af stål kring senfulla armen knuten, men dock så värnlös, att skydd man ber, af svenska kvinnor, ja, just af er, för jätten i dvala sluten.
Jag är en jätte, som, engång väckt af släggklang i mina salar, åt flitens söner med riklig skatt, som legat dold under seklers natt, så tacks-am ert skydd betalar.
Om jättens namn du ej kan finna, sä fall ej genast allt ditt mod för det, men sök, så finner du min hemlighet!
Säg först, hvad söker seglarn hinna?
Hvem tror sig 6tändigt vara klok?
Hvad läsa vi i hvarje bok?
Ett träd, som finns i våra 6kogar.
Hvad plär man göra med en båt?
En fågel, som ej alls blir våt.
Säg, hvartill brukas harf och plogar?
Ett mansnamn, vanligt såsom Per.
Hvem lurar under blinda skär?
osynligt dref henne att hänga upp sig i spjäll- snöret, än att dränka sig i ån.
Ibland smög hon sig ut och försvann, och det var dä att leta efter henne i skog och mark, enär man befarade, att hon verkligen skulle göra sig själf något ondt, om hon finge tillfälle.
Det såg dock nästan ut, som om hon roat sig med dem, som vaktade henne, ty alltid kom hon tillbaka för att snart nog ånyo sätta dem i fruktan genom en ny rymning.
Hon blef slutligen så svår, att man på eftervintern måste sända henne till hospitalet, där hon icke många månader efteråt afled.
Något om sulläder.
Mina damer — och herrar skulle jag vilja till- lägga, om icke det senare endast vore en tom fras, då det gäller ett område, där de knappast äro repre- senterade, nämligen kyrkan.
Jag ville säga, att jag verkligen mot min vana i söndags var i kyrkan.
Det är nu en gång så att jag icke hör till det täcka könet, som kan sitta så comme il faut som helst och höra en predikan af sin favoritpräst och sedan lika lugnt som vanligt under veckans lopp begå sina förtjusande gemen- heter.
Jag har en generande förnimmelse af, att om jag ginge dit och finge höra någonting sällsynt, t. ex. en som själf varit i elden, hvilket lär höras på tonen i kommandoorden — att jag då skulle kunna bli på något sätt störd i mina trefliga vanor, eller tvungen att afstå något af hvad jag anser nöd- vändigt såsom hörande till — om också blott yt- tersta svansändan af societeten.
Dessutom har jag alltid varit rädd för dagg, ordet må nu användas såsom sjö- eller landsterm, den må nu falla på eller omkring en, vara kall eller varm, såsom t. ex. ho ningsdagg, hvilken är i stånd att skrämma mig ända till Sibirien, där den nu icke lär förekomma.
Och så är det andra orsaker, som kunna vara be- tänkliga nog: man kommer tidigt och blir inpassad mellan vildt främmande damer, som ge — nej!
som man generar sig för.
Med detta N:r n:r följer Iduns 23 (129) Mode- och Mönster tidning n:r (i till dem, som abonnerat Redaktör o c h FRITHIOF utgifvare: HELLBERG.
Träffas S byrån kl. 10 — 11.
Emma Vi få så vara glade, om de, som sitta vid gä- stabudet, själfmant dela med sig.
De materiali- sera sina subtila rikedo- mar och göra dem för- nimbara för de stora densamma.
Fredagen den 6 juni 1890.
Tidningen koatar Annonspris: endast 1 kr.
Iduns- Mode- och Mönstertidning För » Platssökande » och » Lediga platser » 1 kr, 65 öre; 25 öre.
|jen människa, som fick konsten på sin lott, hon har den äkta blåa blomman; hvarest för andra stenar ocb klip- por lägga sig i vägen, där öppnar sig för henne det skönas vidsträckta rike, där ligga skatter, dem ingen rost förstör, ocb hon är rikare än världens vexlare oeh mäk- lare och penningestolta. » Så utbrister på ett ställe den tyske diktaren Victor von Scheffel.
De äro ett lyckligt släkte dessa. » riddare och rid- darinnor af den blåa blomman ».
Deras öga har en större klarhet till att bortom hvardagslifvets bekymmerklippor ocb stö- testenar tränga fram till det upphöjda och sköna, deras sinne bar en inten- sivare förmåga att rätt förnimma det.
För dessa andens adlige ges det en sagans trollformel, ett » bord, duka dig », som när som helst bringar dem glädjens och skönhetens håfvor i en o förkroppsli- gad form, i hvilken vi andra ej kunna njuta dem.
å 3:dje kr g. Utgifningstid: hvarje helgfri fredag.
Byrå: Drottninggatan 4 8, 1 tr. Lösnummerpris: 15 öre Prenumeration sker i landsorten å post- anstalterna, i Stockholm hos red-, i boklådorna och tidningskontoren.
Spärre.
mängderna, de skifta ut af sitt öfverflöd i ocb ge- nom sin produktion, skal- den i sina dikter, musi- kern i sitt föredrag, må- laren i sina taflor.
Det är som funnes det en viss ärftlighet äfven i den » blåa blommans » adels- skap.
Vid ungefär denna tid i fjor hade Idun an- ledning för sina läsarin- nor framställa bilden af en svensk kvinna, som inom tonkonsten gjort sig högt erkänd och bemärkt: Helene Munktell.
I dag pryda vi vårt blad med de nobla dragen af en konstnärinna på ett annat fält, där penseln är vap- net: Emma Sparre.
De två äro systrar och ha ge- mensamt vuxit upp ur ett hem, som mer än de flesta var egnadt att rikt utbilda de unga flickor- nas anlag.
Fadern, brukspatron Henrik Munktell, var utan gensägelse ansedd som ett musikaliskt geni.
Han dog redan år 1861 i Falun, men den efter- lemnade makan, ett högt begåfvadt fruntimmer, uppehöll i hemmet de konstnärliga traditioner och, den finbildade anda, som alltid där rådt.
Om vintrarne i hufvudstaden,
Den kraft, som stormar vildt med hot att själfviskt allt föröda, hur ringa är han ej emot den ädelt burna möda, som, trygg i känslan af sin plikt, har nått sitt mål och vägt dess vikt!
foPELIUS, om somrarne på egendomen Gryeksbo (det kända pappersbruket i Dalarne) voro de munk- tellska salongerna den beständiga samlingspunk- ten för en utvald krets af musici, skriftställare och artister.
Redan tidigt röjdes bos Emma Munktell, hvaråt begåfningen var riktad.
Det lifliga och fantasirika barnets första försök med penna och pensel buro i sin naiva ofulländning dock påtagligen de löften inom sig, som sedan den utbildade konstnärinnan så lyckligt infriat.
Gynnsamma yttre omständigheter medver- kade att göra Emma Munktells studier till ett i ordets bästa betydelse fritt studium.
Hon kunde själf välja sig de bästa lärare, kunde resa och skaffa sin talang den mångsidigaste utbildning.
Hon har heller aldrig besökt Konstakademien; dess skoltvång afskräckte hen- nes själfständiga natur.
Professor Malmström var hennes förste sven- ske lärare.
På främmande jord har hon seder- mera studerat den tyska skolan i Dtisseldorf, den franska i Paris, den italienska i Rom.
Den lefnadsglada, färgfriska parsierkonsten blef den, som mäktigast inverkade på hennes egen pensel.
Den här hemma mest kända af Emma Spar- res taflor — hon ingick år 1870 äktenskap med baron Axel Sparre, äfven han konstnär och god porträttmålare — ja, utan öfverdrift måhända ett af de populäraste konstverk, någonsin en svensk kvinna skapat, är genren » I ro ».
Vi äro öfvertygade, att vi endast behöfva erinra om detta namn; i otaliga reproduktioner är den poesimättade bilden af den bleka, sköna unga kvinnan på sin sista hvilobädd spridd i svenska hem.
Öfver Emma Sparres många taflor och por- trätt (ty hon är ock en högt begåfvad porträtt- målarinna) ämna vi bär ingalunda lemna en katalogiserande förteckning, hvilken, om än aldrig så fullständig, dock skulle säga så litet.
Om värdet af hennes konstnärsskap talar hos våra läsarinnor bäst den personliga bekantska- pen med något af dess alster, och om vi ytterligare nämna trenne af hennes taflor — den färg- och fantasirika » Trollhruden », för några år sedan utställd i Bianchs konstsalong här i Stockholm, » Vappos död » och » Vesla- len », den sistnämnda inköpt af statsrådet Astrup på utställningen i Kiöbenhavn — hafva vi därmed helt visst tillräckligt karaktäriserat hennes konst.
Tvänne stora skeden kunna sägas beteckna Emma Sparres utveckling: en ungdomlig Slurm- und-Drangperiod, när fantasien ibland allt för mäktigt fick inkräkta på den lugna konstnärs- besinningen, och sedermera det mognade artist- skapet, utmärkt af större måttfullhet och jämn- vikt.
Under den förra perioden stördes ofta verkan af hennes taflor genom en öfverdrifvet invecklad komposition, under det dock alltid färgen fördelaktigt utmärkt sig genom en ovan- lig friskhet och kraft; under den senare har en större konstnärlig enkelhet blifvid rådande i hennes konception, samtidigt med att måhända färgens - tngdomliga bjärthet något dämpats, utan att d: ok öfvergå till att bli matt.
Under de två senaste åren har friherrinnan Sparre varit bosatt i Paris, men har just i dessa dagar åter anländt till fäderneslandet, efter att ha fullbordat en ny, större tafla, hvilken nu som bäst högt lofordas af den parisi- ska pressen.
» Decouragée », så har konstnärinnan på fran- ska benämnt sitt nya verk.
» Jag skulle själf vilja öfversätta det med: Mörka stunder, » sä- ger hon.
En ung kvinlig artist har, uppgif- ven, i förtviflad modlöshet, sjunkit ned fram- för staffliet med sin palett i band.
I bak- grunden synes Venus Milo resa sig, en personi- fikation af idealet i lugn oupphinnelighet.
Det vackra konstverket har rönt framgången att finna en god expositionsplats på den Nya Sa- longen i Seinestaden, dit endast 300 konstverk antagits bland 1,400 erbjudna.
Emma Sparres rika begåfning är ej så exklusiv, att den verkat och verkar i endast en riktning.
Som författarinna har hon, ej utan framgång, oek uppträdt; som en för all andlig odling varmt intresserad kvinna är hon känd inom sina kretsar.
En 18-årig dotter, fröken Märta Sparre, har andligen tagit arf efter modern och utbildas för närvarande till djurmålärinna i Paris.
Hennes talang lär vara af eminent art och har väckt ett ovanligt upp- seende och de ymnigaste förhoppningar bland mästare i den stora konstnärsstaden.
J. Napoli, du Tjusande Dig mångbesjungna, och kan Ouppnådda Fåfängt minnen dig Sig som min lågan Skulle, om jag Samma fagra Som till, att Idun med finnes hos alla edra Kanske för Färgerna Nu, när Glidit i solljus Famna Capris dunkelt Upp mot Röken Där från smide lust.
brynta i, sol ' n lemmar sig sträcka, vingesnabba Fiskarseglen styra » chiaian » stiger lågor, oiröltlfg Laszaroncrs Och som kust.
himmel glödgadl med Lättjefullt vågor, bälte Vesuvii Vulkanus Hamrar Ifrån ligga blåa, fåglar ut.
rop och sånger Upp ur dåsig ro oss väcka; Tiggarskaran mumlar böner Utan början, Se » Castel Sig Mot utan del i svala Glovannas Bränningar Lekande slut.
Ovos » böljor murar bada, slott sig i vredgadt på Sig dclfiner, qfstånd ystert Och på hqfveis Skatter utaf röd bryta svall: tumla glada, botlen locka korall.
skyn!
åter, mig tjusa, — gjorde underland?
bli mindre hjärta ljusa, trolldomsspegel ur min hand.
Nina — g.
friska molnfri vände Eros Modetidning i ett gyllne sträcker upp mot ett kallnadt krossad N-g.
N a p o 1 i. härligt längtan Till ett drömmens If^jfc &lt; ?Jhijå Golfens söka bevara, dig — i min kärlek bekanta!
* $m§HUrande glömma, hjärtat att bild Af Sen aldrig skönhetssyn!
må väl Ljufva Emot underbara, tanken an v a r c e n ' förnämste bonden i orten i eål ?5&gt; anseende till sin rikedom, och han ut- öfvade ett stort inflytande på kommunens an- gelägenheter.
Men ändå hade mannen fått ett tillnamn, hvilket vittnade om, att man an- såg honom handla under inflytande af en vilja, starkare än hans egen.
Han hette Nils Henriksson, hans hustrus dopnamn var In- grid.
Man antog allmänt, att hon var den mest begåfvade af de två makarne, att hon myc- väl kunnat sköta hela egendomen ensam, och att han i det hela rättade sig efter hennes åsikter, äfven i fråga om jordbruk och ladu- gård; men då aldrig någon hade hört henne ta husbondeton eller sett henne vara på nå- got sätt framträdande till skada för mannens anseende, så förlät man Ingrids öfverlägsen- het, då det rörde det äkta parets egna an- gelägenheter.
Hvad man icke förlät henne, det var hennes förmenta indirekta inflytande på de allmänna ärendena där i orten.
Nils Henriksson var en ståtlig, vacker man med ett par klara, glada ögon och ett god- lynt, vekt drag kring mun och haka.
Föl- en ytlig betraktare såg han ut som en herr- skaregestalt, ett intryck, som ej så litet för- stärktes genom hans fåordighet oeh djupa, manliga stämma.
Han var tjugutre, hon tjugutvå år, när de gifte sig.
Hustrun hade i ett par år sett upp till maken såsom till den styrande parten, men så gick det upp för henne, att hon sökte stöd hos ett böjligt rö; att han, husbonden, var en tjänarenatur utan själfständiga tankar och med en svag vilja.
Upptäckten häraf höll på att förbittra Ing- rids sinne, såsom det skett med så många starka kvinnonaturer, hvilka gjort samma slags upptäckter.
Men Ingrid räddades ge-
nom sin varma, innerliga, kristliga tro och däraf följande lifsåsikt, hvilken lät henne klart se och skatta makens många goda sidor, hans rena lefnad, sanningskärlek och redbar- het.
Därför kunde hon nu fatta regerings- tömmarne, utan att visa någon rå karlaktig- het eller sträf bitterhet mot mannen, lyten, hvilka eljes vanligen pläga kännteckna så- dana hustrur, som sökt stöd hos en man, en make, och så omsider upptäckt, att han blott var det äldsta bland de barn, hon fått på sin lott att handleda.
Nils Henriksson var dock ei allt för svår att dragas med, han tyckte om att bli bemött, som om han vore en oböjlig herrskare, och han uppförde sig alltid som en styrande hus- bonde, och ändå visste alla, att han i allt handlade som Nils, Ingrids son.
- » Hon är klok som sju räfvar », hette det i bygden med denna tvätydiga beundran, som tilldelas indirekt styrande personer, i synnerhet kvinnor.
Nådåren efter gamla prosten voro ute, kyr- koherde skulle väljas, och en betydande del af socknens män beslöt att gifva sina röster åt pastor Gran, som under de senare åren skött pastoratet.
Nils Henriksson, som nyss blifvit kommunalordförande, förklarade där- emot på sitt fåordiga sätt, att han ämnade rösta på en af de andra sökande till kallet.
» Där är Ingrid åter bakom, » påstod krono- fogden, när han hörde detta.
» Det är skam att store, grofve karlen, med en basröst, som en general kunde afundas honom, skall stå till den grad under hustruns spira. » » Vet du, bror, jag tror, att detta regemente är en ren fabel.
— Jag kommer ofta till Henriksson i affärer, men aldrig hör jag henne blanda sig i våra samtal eller öfver- läggningar, » svarade bruksdisponenten Fogh.
» Nej, därtill är mor Ingrid både för klok och för fin!
Men jag har redan erfarit, att hon äfven verkar kjortelvägen i detta ärende; våra hustrur äro emot Gran.
— Ja, tviflar du, så gif akt i morgon på höstkalaset hos vännen Ingridsson; där kommer saken — jag menar prestvalet — nog på tal.
Ingrid gör ej så stort kalas denna årstid, utan att ha en mening med att samla oss alla.
» Det är mannens födelsedag — » » Ta-ta-ta!
Det forstås.
Nils är ju alltid hufvudfiguren i den kvinnans schackspel, » af bröt kronofogden hånfullt.
» Men passa på bara, om ej jag i morgon gör ett drag, så vi fånga drottningen.
Prestfrågan ligger henne varmt om hjärtat, det vet jag, ty Ingrid är en af de religiösa; jag känner det, fast hon går så tyst med saken.
Men det märkes på mannen, ser du, Fogh: Nils kommer i bland med moraliska åsikter midt i våra kommu- nala eller juridiska angelägenheter.
I fattig- vårdsfrågan bland annat.
— Jo, du skall få se, att nu kan mor Ingrid ej rent dölja sig bakom mannens breda rygg; jag skall ha henne fram. » * Där spelades aldrig kort i Nils Henriks- sons hus; män och kvinnor blandades om hvarandra i de rymliga rummen, kvinnorna medförde handarbeten äfven på denna stora bjudning.
Värden jämte ett par af de när- varande tjänstemännen voro sysselsatta med att brygga bålar, ett göromål, så inveckladt och långsamt, men tillika så intressant för åskådarne, att det beredde dem långt mera nöje än njutandet af drycken.
Detta sätt att förströ och roa gästerna tillskrefs Ingrids uppfinningsförmåga; män visste, hur högt hon afskydde spel samt att se druckna människor, oeh det sades, att hon ville, genom kvinnor- nas närvaro, förekomma dylika obehag.
» Nå, mina vänner, vi äro väl ense om att gifva våra röster till Gran? » Kronofogden höjde rösten, så den hördes i hela laget, och lade ett par eitronskifvor i den vinbål, han tillredde åt kvinnorna.
* » Kommer pastorn ej hit i afton, Nils? » » Nej, han är ju på en embetsresa. » Kronofogdens blickar sökte Foghs.
» Bra, då kunna vi j u fritt behandla saken här!
Du förenar dig naturligtvis med pluraliteten, Nils? » (Forts.) (Iduns skollofskoloni.
Glädjande att nämna har intresset för Iduns skollofskoloni visat sig så lifligt och verksamt, att insamlingen hittills inbringat en summa, som i hvarje _ fall betryggar planens förverkligande.
Anna mottages tacksamt den minsta gaf va; hvarje nytt bidrag öppnar kanske utsikten för ett nytt fattigt litet barn att fä dela åtnjutandet af koloniens sommarglädje.
Skulle någon af våra läsarinnor kunna gifva Redaktionen anvisning, hvarest möj- ligen i Stockholms eller Södertörns skär- gård (dock ej allt för aflägset) lämplig lo- kal för kolonien stode att Ull billigast möjliga pris förhyra, vore det den goda saken en stor tjänst.
Kolonien behöfde för en tid af 6 veckor ä 2 månader di- sponera en landtlig bostadslägenhet på 2 eller 3 rgmliga rum och kök.
Ett sundt läge är hufvudsak; i öfrigt gälla natur- ligen de enklaste pretentioner.
Annu ha vi icke kunnat fixera antalet barn i kolonien, då delta blir beroende af insamlingens storlek.
Vi träda dock nu omedelbart i författning om att genom ve- derbörande skolmyndigheter få utsedda dem, som genom största behofvet och välartade seder främst böra komma i åtanke, och ha vi då ämnat särskildt hålla oss Ull de fattigare af hufvudsladens församlingar, inom hvilka förut minst finnes gjordt på delta område.
Vi hoppjas lifligt att i ofvanberörda hgresangeläg enhet fä snarast motse vän- liga anvisningar och råd, som betydligt skulle underlätta vårt arbete, samt dess- likes att i nästa nummer kunna för våra varmhjärtade läsarinnor framlägga närmare detcdjerade residtal af förberedel- serna Ull lcoloniens praktiska ordnande.
V i fortsätta här nedan redovisningen öfver hittills influtna medel: Transport från föregående redovisning: 3 9 6: 3 0; nyinflutna medel: A n o n y m 0: 5 0; Lotta 14.
1: —; I.
3: —; S. Treschow, Vesterås 10: —; B.
1: —; Bibi N:os 2: —; Annehen, K p g.
1: —; W.
, Lidköping 1: —; J.
S:du, Örebro 5: —; A.
, Mölnbacka 3: —; A n o n y m 3: —; Prenumerant 5: —; E.
5: —: Okänd 2: —; Fru Axeline Simlund 1: — •; Fru Hulda Boos 1: —; L.
Loven 1: —; Frän två blifvande kandidater 1: —; A n n a B, Arboga 1: —; A.
, Dalarö 3: —; Fyra da- mer i Göteborg 5: —; M.
S. 10: — '; » Irma oeli hennes syster » 10: —; Ottisellen, Göte- borg 5: —; A n o n y m 2: —.
; I.
3: 1 0; T.
5: —; M.
S. 5: —; Sm.
Lärarinna, Fagervik * Iduns läsarinnor och läsare göras uppmärksamma på, att detta tilldrog sig, innan goodtemplarröreJsen börjat i Sverige.
3: —; A.
C, Stockholm 1: —; M.
20: —; Skogsbarn 1: —; A n o n y m 0: 5 0; P.
F u 5: —; Frän St. Mellösa 3: —; Elsie 0: 3 0: —; L.
, Hammarby 2 5: —; Mandis W — n, Hammarby 5: —; Ellen N.
, Hammarby 1: —; Carola L.
, Hammar- by, Storvik 1: —; Ulla W.
, Hammarby 1: —; Lina 2: —; Tant Jeannette 1: —; Elin och Kerstin 3: —; I.
5: —; Karlberg 1: —; W.
Pld 2: —; Från barnen i Hargs bruks småskola 1: 2 0; U n g d o m 2: —; Minosa 1: —; Bede 1: —, I.
S. 2: —; Nå- vänner till de små 3: —; Helsingborgs poststpl 0: 0 0; Insaml.
» Ebon H o i » 8: —; E n prenu- merant, Halmstad 2: —; A n o n y m 5: —; W.
S. 0: 50; E m i l Forsström, Sandviken 2: 25; Ida B.
, Engelholm 0: 50; A n n a C — n, Marieholm 0: 50; Jenta, Visby 1: —; j O k ä n d », V e x i ö 5: —; E n af Iduns läsarinnor, Karlskrona 1: —; I.
L — b b — e 0: 7 0; Gustafsfors poststpl 2: —; Sunne poststpl 2: —; Sköfde poststpl 1: —; Fru L.
, (Göteborg) 25: —; E.
Olsson, Fiskars, Finland, 3: 52; H.
2: —; Sonja 1: —; Edith 1: —; B — z L — d 1: 50; E.
Nylund I: 50; O.
Angerum 0: 5 0, N.
S. 1: —; Sundsvalls poststpl 0: 5 0; W.
&amp; B.
3: —; J.
P — s, Upsala 6: —; Mocks 5: —; Ellen S. 4: —; E n sjukling 2: —; Lärarinnor i Nora 3: —; Barnvän i Sundsvall 2: —; O. G — k &amp; Co., Säfsjö 3: • —; Gordon &amp; Prellau 10: —; I.
&amp; S. Nordberg 10: —; E m m a W.
2: 5 0; Hilda F.
5: —; S.
S. 1: —; Ebon H o i 5: —; N.
Lind- vall 5: —; Prenumeranter vid Tidaholm med om- nejd 25: 6 3.
7 4 5: 6 0.
(Forts.) ||.
Uti Bad och baddräkter.
Hedersomnämndi svar a prisfråg I p l e t finnes väl knappast något angenämare jyijr och mera hälsobringande än kalla bad.
Men för att rätt kunna njuta af sitt bad och äfveu draga mesta nytta däraf måste man kunna simma.
Ett kallbad utan sim- ning kan visserligen vara något bättre än en kall afrifning, men kan man ej simma måste man j u inskränka sina bad till att doppa sig ett par gånger.
På sin höjd bör badet då räcka 3 a, 4 minuter, emedan de plask- ningar, som visserligen emellanåt åstadkom- mas af icke simmande, ej äro tillräckliga för att vid ett längre vistande i vattnet hin- dra från förkylning.
Simningen däremot med- för alltid en viss kraftutveckling, en stor del af kroppens muskler spännes, armar och ben äro i oafbruten rörelse, hvilket allt uppehål- ler kroppstemperaturen, trots det kalla vatt- net, och hindrar förhylning.
Simmar man, kan badet därför gärna, när vattnets tempe- ratur stigit till 1 7 ° Celsius, utsträckas till cirka 1 0 minuter.
Vid de första kallbaden på sommaren bör man alltid iakttaga en viss försiktighet.
För- sta gången endast hoppa ned helt hastigt och så genast upp igen.
Sedan förlänges badet så småningom.
Man måste vara bra härdad för att kunna börja baden, innan vattnets temperatur nått 1 4 °.
Har man däremot hål- lit på och badat en liten tid, bör man ej låta tillfälligt dåligt väder afskräcka från denna njutning.
På hösten är man så van vid sina bad, att man alls ej märket, då vattnet börjar bli kallt.
Oeh om man händelsevis skulle med termometer mäta vattnet, blir man förvånad öfver att fiuna, hur kallt det är, d. v. s., borde kännas.
Man bör ej bada ensam.
Detta är ju en mycket ofta upprepad varning, men den kan visst ej återtagas för ofta.
Man tänker al- drig på, att en olycka verkligen kan inträffa, på möjligheten att få kramp eller något dy- likt.
Ej heller bör man ge sig ut på längre simturer, utan att ha båt med sig.
1 0 0 a 2 0 0 meter kan man väl simma, om man ej
är ensam, men sträcker turen sig till 500 meter eller därutöfver, bör båt alltid medfölja.
Och nu till dräkten.
Den förfärdigas af ylle, helst något slags mjuk flanell, som hvar och en kan få i sin favoritfärg.
Den van- ligaste fasonen är att sy en lång, tämligen vid blus, garnerad med några bandrader eller slåar, och som om lifvet sammanhålles af ett skärp.
Den bör vid halsen vara något urrin- gad och knäppes framtill.
Skärpet bör gö- ras mycket vidare än ett vanligt klädnings- skärp för att ej hindra andhämtningen.
Är- marne behöfva endast räcka på halfva öfver- armen.
Byxorna sys ganska vida, rynkas och förses med linning, som knäppes nedom knäet.
Upptill knäppas de i båda sidorna.
— Men se här en annan beskrifning, som i min smak är mycket trefligare.
En sjömansblus (småpojksfason) af skär flanell.
Den stora k r a g e D, som framtill lem- nar en liten bit af halsen bar, göres endera af hvit flanell eller och garneras den med två rader hvita band.
Blusen knäppes med hvita porslinsknappar, och har man band på kragen, böra på båda sidor om knapparne två bandrader anbringas.
Ärmarne, som gö- ras mycket vida, få genom en flerdubbel bred fåll, som ej alls tillplattas, utseende af att vara uppkallade.
Gouteras ej dessa, kunna vanliga puffärmar användas.
Till dräkten med den hvita kragen hör ett bredt, hvitt flanellsskärp med en rosett i ena sidan.
Byxorna, äfvenledes skära, sys liksom de före- gående, och om blusen är garnerad med band, anbringas en dubbel bandrad i hvardera sidan.
Tror ni inte, att en sådan dräkt ser » sti- ligt » ut?
Lilian.