Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Riks-banken behöfde icke för en dylik mellankomst det stora belopp af 5 millioner r:dr, nuvarande föreskrifter bestämma.
En summa al 1 å 2 millioner r:dr vore tillfyllest, då hjelpen blefve i rätta ögonblicket använd.
Utskottet bör, vid besvarandet af dessa anmärkningar, till en början fästa uppmärksamhet dels derå, att den föreskrift, om hvars bibehållande nu är fråga, vid sednaste riksdag tillkom allenast på grund af det då befarade förhållandet, att den nya lagstiftningen för privat-banker skulle tvinga dem att vid oktrojtidens slut upphöra, samt dels jemväl å den omständighet, att fråga icke blifvit vid innevarande riksdag väckt om skyldighet för Riks-banken att ersätta det rörelse-kapital, som kan varda indraget till följd deraf, att antingen någon privatbank kommer på obestånd eller finner med sin fördel närmare förenligt att upphöra.
Då det likväl visat sig, att den nya lagstiftningen för privat-bankerne, i stället att afskräcka från, uppmanat till bildande af dy like Banker, i det att 2:ne nya sådane uppstått i bredd med de äldre, hvilka sednare alla förskaffat sig förlängd oktroj, som icke före nästa riksdag löper till ända; synes det deraf ovilkorligen följa, att meraberörde föreskrifter, sådane de nu äro uppställde, icke vidare ega tillämplighet.
Att åter, genom förändring af berörde föreskrifter, i Banko-reglementet införa ett stadgande, som ålade Banken att ersätta indragen privat-bankrörelse, torde vara af ganska vådlig egenskap, serdeles under nuvarande förhållanden, då Banken för uppfyllande af dess vigtigaste bestämmelse, den nemligen, att upprätthålla myntvärdet, icke utan äfventyr kan göras ansvarig för ett större belopp utelöpande sedlar.
Fullmäktige äro berättigade att, när större uttagningar af silfver från Banken ega rum eller Bankens ställning i öfrigt det påkallar, vidtaga åtgärder, afseende Banko-Utskottets Utlåtande, N:o 60, 9 afseende förminskning af dess utelöpande förbindelser.
Ändamålet med dessa åtgärder skulle helt och hållet förfelas, i fall Banken samtidigt dermed, hvilket lätteligen kunde inträffa, vore skyldig att, genom utgifvande af nya sedlar, ersätta indragen privat-bank-rörelse, emedan nämnde sedlar måste utöfva ett lika oför delaktigt inflytande på Bankens metalliska kassa, som de sedlar.
Banken i låneoch kreditiv-väg utlemnar.
Vid en sådan tidpunkt låter det sig ej heller göra, att förstärka Bankens nämnde kassa; ty köp af silfver, då kursen är hög, måste, så länge utvexlingen är fri, leda dertill, att det silfver, Banken den ena dagen in bekommer, åter uttages den påföljande.
Slutligen bör Utskottet tillägga, att om äfven rörelsen i en ort, der privatbank indrages, genom Bankens mellankomst underlättades, denna underlättnad blefve obetydlig i jemförelse till den, som bereddes privat-bankens aktie-egare vid utredning af privat-banken, och de qvarvarande privat-bankerne, hvilka derigenom kunde, utan att störas, utöfva sina låne-operationer.
Utskottet anser sig sålunda föranlåtet ånyo tillstyrka, att föreskrifterne i Afdelningen 5 af Banko-reglementets 6:te artikel måtte ifrån nämnde reglemente få uteslutas.
I fråga om fastighet slånefondens förstärkning.
Af herr Lagerhjelm Pehr: »Under nuvarande tillstånd i exporthandeln och vexelrörelsen synes Bankens styrelse likaså väl, som hvarje enskild affärsman, böra i möjligste mån inskränka sina förbindelser, för att se tiden an.
— Hvad Utskottet nu gjort medelst att öka fastighets-belåningen med Vt million, är just motsatsen.
— Visserligen kunna fullmäktige, enl. 122 § regi., indraga denna summa från rörelsens öfriga grenar, när behof göres; en åtgärd, som likväl innefattar å ena sidan ett icke rationelt slöseri, under det att man lägger sten på börda å andra sidan.
Ty det är icke ändamålsenligt för Banken, att, under silfrets dagliga utvandring, utbyta förbindelser a vista mot fordringar på 29 år, och näringsidkaren, som lånar på kortare tid, känner nog redan en tillräcklig tryckning af konjunkturen, utan att en statsmakt skall behöfva öka den, likasom med en fiendtlig hand.
Sverige är ännu lyckligt; men hvem har ej blicken fästad på en kris, som står för dörren och kan blifva allvarsammare än någonsin, och ej är att leka med.
Det vore mer än lyckligt om mina farhågor icke voro grundade; jag skulle Bi/i. lill R.
Prot. 1847 och 1848■ 6 Sami, 1 Åfd. 22 Baft. 2 10 Banko-Vtshottets Utlåtande, N:o 60. vara den förste, att glädja mig deråt.
Men att se dem och icke uttala dem, det vore åtminstone orätt.
Finna Riks-stånden, att de förtjena någon uppmärksamhet, då är jag förvissad, att Utskottets beslut icke vinner framgång».
Af herr Åkerman, Fr. »Emot Utskottets tillstyrkande i utlåtandet N:o 42, att med % million r:dr banko öka fastighcts-lånefonden har jag förut reserverat mig.
De skäl, som då motiverade mitt afslag, hafva genom sedermera i affarslifvet inträffade, på bankens blifvande ställning mäktigt inverkande, händelser fält ökad kraft.
Nu åter måste jag reservera mig mot Utskottets sätt att behandla denna fråga, sedan 2:ne Stånd bifallit, men 2:ne
Stånd afslagit en sådan tillökning.
Jas; hade nemligen trott, att den vid behandling af återremisser vanliga praxis, att Utskott, hvars förslag blifvit af 2:ne Stånd godkändt, inbjuder de afslående Stånden att med de bifallande sig förena, bordt frångås af Banko-Utskottet, som, för att kunna iakttaga sitt åliggande att aktgifva på allt, som på hankens soliditet kan inverka, och till Rikets Ständers pröfning hemställa resultatet af sina iakttagelser, är af grundlagen lillerkändt motionsrätt, följaktligen, då, såsom nu, förhållanderne hvad handel, industri och penningeställning i allmänhet beträffar, så utomordentligt förändrat sig, emot hvad de voro, då utlåtandet N:o 42 afgafs, bordt taga sådant i öfvervägande samt till Rikets Ständer göra en derpå grundad framställning.
Ilade detta skett, skulle Utskottet otvifvelaktig! kommit till det resultat, att de Riksstånd, som bifallit Utskottets oftanämnde förslag, blifvit inbjudne, att detsamma numera frångå».
Uti denna reservation har herr C.
Östberg instämt.
Af herr C. V. Palander: »Emot banko-Ulskottets beslut uti betänkandet N:o 42, rörande förhöjningen af fastighets-belåningen med 500,000 r:d banko, reserverade jag mig, och finner mig numera hafva förökad anledning vidblifva denna min åsigt så mycket heldre, som den under sednare månader inträffade handelskrisis möjligen för banken kan medföra ganska obehagliga händelser, hvarför klokheten bjuder, att med största varsamhet disponera öfver bankens tillgångar till förekommande af obehagligheter så väl för banken, som för den allmänna rörelsen».
Angående inrättandet af ett lånekontor på Gottland.
Af herr doktor Lyth: »Jag reserverar mig emot Utskottets beslut.
Då detta ej kunnat grundas på något annat eller bättre skäl, än dem 5:ne Riksstånd redan pröfvat mindre antagliga, och då den från 3:ne Riks-stånd beslutade återremissen ej kunnat hafva annan syftning, än antingen bifall lill motionen el ler ett på grundligare skäl motiveradt afslag, tyckes det mig innebära någon missaktning för Ständernas majoritet, att så envist vidblifva ett afslag, ehuru man Banko-Utskottets Utlåtande, N:o 60. il ej lyckats påfinna andra motiver, än de förut underkända.
Väl har man velat lägga en utomordentlig vigt på de kostnader, som ett litet lånekontor i Wisby skulle förorsaka.
Man har beräknat dessa kostnader till ungefärligen lika belopp med dem, hvilka banken i och för filialkontoret i Malmö får vidkännas; men man har icke velat fästa afseende hvarken derpå, att de arfvoden, som åt direktörer och tjenstemän i Wisby komme att utbetalas, kunde i betydlig mån nedsättas under den aflöning, som erfordras vid en låneinrättning, der rörelse-kapitalet är mer än fyradubbelt större och göromålen i samma mån vidlyftigare, ej eller derpå, att lokala förhållanden i Wisby medgifva en icke obetydlig nedsättning i den uppgjorda öfverdrilna kostnadsberäkningen.
Denna skulle, med iakttagande af erforderlig sparsamhet, sannolikt kunna från 7,000 reduceras till 3,000 eller högst 4,000 r:dr.
Man finner den fordran öfverdrifven, att banken skulle uppoffra en sådan summa, för att i en af rikets provinser lätta penningerörelsen och understödja näringarne; men man vill icke erinra sig, att mångdubbelt större uppoffringar göras för samma ändamål i sådana landsorter, der de på långt när icke äro lika nödvändiga eller lika välgörande.
I den kalkyl motionären uppgifvit, har han antagit, att till bankens ombud i Wisby kunde utses någon på stället boende välkänd man, hvilken då icke behöfde aflönas med 3,600 r:dr, utan skulle finna sin möda ersatt med tredjedelen af detta arfvode.
Vördsamt underställes Rikets Ständers bepröfvande, om detta förslag verkligen är så oantagligt, som Utskotts-majoriteten velat att det skulle synas.
I alla händelser tillåter jag mig den förhoppning, att Rikets höglofl.
Ständer, rättvisligen öfvervägande de manga skäl, som tala för bifall till den ifrågavarande motionen, ej lära serdeles fästa sig vid den obetydliga uppoffringen af bankens räntevinst».
Samt af riksdagsfullmäktige Per Nilsson från Christianstads län och Per Östman från Vester-norrlands län.
Rörande maximum för kassa-kreditiv dt enskilde; Af herr grefve Liljecrantz, G. F.; herr doktor Lyth; herrar I.
A. Björck, L.
Bergman, C. V.
Palander och C. R.
Roth. / fråga om uteslutande af 5:te afdelningen, 6:tc artikeln i gällande Bankoreglemente.
Af herr Lagerhjelm, Pehr: »Ifrågavarande 224 § af 3844—3843 års Bankreglemente ådagalägger omisskänneligen en omtanka hos Rikets Ständer, att förekomma de vådor i allmänna penninge-rörelsen, hvilka lätt kunde blifva en följd af sedelstockens förminskning och bristande låne—tillgångar, i händelse en eller 12 Banko-Utskullets Utlåtande, N:o 60. annan privatbank skulle upphöra.
Den, som kanner omständigheterna vid diskonternes fall 1817, skall icke ogilla en sådan omtanka, ej misskänna den uppmärksamhet, som derigenom egnas åt bibehållandet af lugn och förtroende, äfven uti den inre rörelsen, man och man emellan.
Oron och misstroendet med sina följeslagare, låga värden på landtmannens varor samt uppsägning af stående lån, höra ej till rörelsens helsotillstånd.
Ifrågavarande § är likväl utan tillämpning, emedan våra privatbankers oktroj icke upphör före nästa riksdag.
Om åter en eller annan privatbank af annan orsak upphörde, då blir § ej eller användbar till följd af ordalydelsen.
Emedlertid bör detta ämne icke lemnäs utan all uppmärksamhet.
Den brist på rörelsemedel, som uti en ort uppkommer, skall otvifvelaktig! vända dess innevånare till andra banker.
Men penningebrist medför lätt misstroende, hvarigenom den redbare bringas att draga in sina fordringar förr än vanligt.
Det belopp af varuvärde, som under rörelsens lugna tillstånd står i räkning, man och man emellan, och således icke representeras af mynt, utan af förtroende; detta värdesbelopp minskas, hvaraf åter ett nytt behof af mynt alstras.
Man må ej tro att detta varuvärde i löpande räkning är någon obetydlighet.
Tvertom, myntqvantiteten är en obetydlighet emot värdet af de varor, hvilka byta egare utah behof af mynt.
Ej ens
Riksbanken är oberoende af förtroende.
Hade nu en eller annan privatbank upphört, vore bankodiskontens lånefond disponerad och de återstående privatbankerne ej heller hade penningar att låna ut, så skulle penningebristen sprida sig från den ena orten till den andra, tillika med sin följeslagare misstroendet, och allmänna rörelsen antaga en så betänklig ställning, att Rikets Ständers mellankomst, lika såväl som 1817, blefve af nöden.
Vill man undvika en urtima riksdag för ett sådant fall, så borde hjelpen läggas i bankofullmäktiges händer.
Den behöfde visst icke vara af så stort belopp, som 224 § bestämmer, måhända hälften.
Egde fullmäktige att pröfva huruvida banken, utan fara för sin egen ställning, kunde öka sedelstocken med 2V2 million vid ett så vigtigt tillfälle, så beredes en välgerning åt alla dem, hvilka ej röra sig med eget kapital, en stadga åt varuvärdet och ett lugn i inre rörelsen, hvilket ej blott producenten, men ock statsmannen vet att värdera.
Jag föreslår derföre att en summa, stor 2% million r:dr banko, må af fullmäktige kunna användas till lånefondernas förökande, i händelse en eller annan privatbank skulle upphöra, såvida bankens ställning sådant medgifver; antingen medelst ökandet af existerande lånefonder, eller medelst lånekontors inrättande i orten».
Häruti hafva instämt herr biskop Heurlin och herr prosten Grönvall.
Banko-Utskottets Ullålande, N:o 60. 13 Vid åtskilliga punkter.
Af herr doktor Sandberg: »Då vid 23:dje punkten frågan om tillökningen al 500,000 r:dr uti fonden för fastighetsbelåning nu ånyo förekom uti bankoUtskottet, talades der mycket om de vådor för hvilka realisationen skulle blottställas, om denna tillökning beviljades under närvarande ofördelaktiga handelskonjunkturer.
För min del vill jag visst att banken och realisationen framför allt skall skyddas, men kan icke inse att någon fara skall uppkomma af förenämnde åtgärd.
Ty först och främst skola dessa sedlar, kringspridda af mera än 600 olika låntagare uti aflägsna landsorter, icke så lätt hitta vägen tillbaka till bankluckan.
Dernäst är det Ständernas beslut, dels att metalliska valutan icke får sjunka under 2,500,000 specier, motsvarande 6,666,666
Vs r:dr banko, dels att sedelstocken derutöfver får utgöra 20,000,000.
Således skall sedelstocken, när silfverfonden nedgått till sitt minimum, ändå utgöra 26,666,666 2/s r:dr, eller nästan hela den för all slags lånerörelse bestämda fonden; och det synes då sannerligen icke vara för mycket om jordbruket, som är landets vigtigaste näring, får deraf begagna icke fullt en fjerdedel, ty ehuru fnstighetsfonden skulle uppgå till 7,000,000, så erhålla jordbrukare deraf endast 6,100,000 r:dr.
Sedermera då man vid sista riksdag, oaktadt metalliska valutan blott utgjorde knappt 3,000,000 specier, likväl icke fann betänkligt att meddela fastighets-lånefonden den tillökning, som då var af behofvet påkallad, synes man nu, när metalliska valutan utgör 7,000,000 specier, med vida mindre svårighet kunna bevilja hvad som är högligen af nöden; ty man bör betänka, att just då, när sedelstocken minskas, komma de små skuldsatte jordbrukarne uti det svåraste trångmål och i största behof af dylika låneunderstöd, om de icke skola utdrifvas från sina små hemmansdelar och öka de obesutnes och hemmanslöses antal.
Nu ligga, som bekant är, 6 å 700 ansökningar från dylika låntagare godkända på bankens låne-kanslisbord; och om dessa icke få någon hjelp förr än det för ganska många är för sent, så skall deras ställning med hustrur och barn blifva långt bekymmersammare och bedrölligare, än om några handlande och större affärsmän icke skulle kunna få kreditiv under närvarande tidpunkt.
Jag skulle ändå aldrig vågat yrka härpå, om derigenom bankens lånerörelse skulle utvidgas i någon mån utöfver hvad som beslutades vid nästföregående riksdag, hvarom likväl icke uppstått den minsta fråga.
Men nu har Banko-Utskottet uti 47 och 73 punkterne vidhållit och ytterligare tillstyrkt ett nytt utlåningssätt, som, ehuru fördelaktigt för större affärsmän, likväl under den nu inträffade tidpunkten synes mig vara det aldra farligaste för banken och realisationen.
Det är nemligen den summa af 1,850,000 ti Banko-Utskottets Utlåtande, N:o 60. r:dr, som skola utlemnas såsom kassa-kreditiv.
Detta förlagskapital är fördeladt emellan Stockholm, Götheborg och Malmö, och högsta belopp för ett sådant kreditiv är föreslaget till 10,000 r:dr.
Att denna förmån endast kan begagnas af några handlande och affärsmän, som bo uti eller nära de 3:ne förenämnde stä o 7 derna, ligger i sakens natur och skalle för dem utan tvifvel blifva af nytta.
Men jag kan härvid icke dölja den farhåga, att just denna nya lånegren, eller hvad man vill kalla den, skall medföra den största olägenhet för banken under den förfärliga brytning i alla förhållanden, som så oförmodadt och i så hög grad inträtfat och utvecklat sig, sedan Banko-Utskottet uppgjorde sitt iånebetänkande N:o 42.
Vid revisionen 1843 hörde jag omtalas att bruksegares hypothekskassa, under dåvarande missgynnande konjunktur, begagnade sitt kreditiv på banken till silfveruttagning, för att betala räntor och amortissement på sitt utländska lån.
Det förekommer mig klart att ganska många af de 185 affärsmän, som hvardera kunna erhålla 10,000 r:dr af förbemälde förlagsfond, skola draga på sina kreditiver för att utbekomma silfver utur bankens hvalf, och denna fruktan förekommer mig så mycket mera grundad, sorn åtskilliga ledamöter uti Banko-Utskottet med mörka färgor afmålat närvarande handelsställning, såsom att affärsmännen i Hamburg icke vilja emottaga vexlar, utan endast begära silfver, att de under denna årstid vanliga ordres på jern icke hafva ingått, att utförseln af trävaror är nästan alldeles tillstoppad, m. m.
Under sådana omständigheter fruktar jag att hvad här föreslås nu kari blifva af verkligt äfventyr för bankens realisations-förmåga, och vågar derföre reservationsvis vördsamt anmäla min åsigt med anledning af närvarande förändrade ställning vara följande: att dessa 1,850,000 r:dr tills vidare må innehållas och icke i kreditiv— väg utlemnas för än handelsförhållanderne blifva så förändrade, att detta belopp kan, efter Banko-styrelsens noggranna pröfning, på sådant sätt utan någon fara utgifvas.
Då riksbanken icke hittills på ifrågavarande sätt utlemnat penningar, så kunna de enskilde i anledning af ett sådant beslut icke beklaga sig att någon förut medgifven förmån blifvit dem betagen.
Under de omständigheter, som nu äro utvecklade och på grund af de skäl, som bär blifvit vidlyftigt anförde, är det min oförgripliga öfvertygelse, alt man icke handlar af ömhet för Banken eller af angelägenhet om realisationens upprätthållande, så vida man af slår de 500,000 r:dr, som jordbruket så väl behof ver och hvilkas utlemnande medför mindre fara, men i dess ställe bifaller det stora kreditivför slaget på 1,850,000 r:dr, som är för silf verf onden mycket äfventyrligare.
— Att afstå det förra, men bevilja det sednare, synes mig ur flera skäl ingalunda Banko-Utskottets Utlåtande, N:o 60.
15 välbetänkt: och att söka ådagalägga delta, är hufvudsakliga ändamålet med den här anförda reservationen.
Tillika får jag reservera mig emot liögloQ. Utskottets vidhållna beslut uti 54 och Sä punkterne, och åberopa hvad min vid betänkandet - JY2 42 fogade reservation i detta afseende innehåller.
Ett ytterligare skäl för min åsigt härutinnan hemtar jag af en petition, uppsatt på Mönsterås köping den 7 sisth April och undertecknad af 54 personer, någre handlande och fabrikanter, men mest hemmansegare, hvaruti de anhålla om anläggande af en Riksbankens låne-afdelning i Calmar, der likväl nu Smålands Privatbank har ett filialkontor, och anföra ganska eftertänkliga bevekelsegrunder för deras begäran.
Det heter bland annat i petitionen: »att mindre jordbrukare icke utan stor svårighet kunna blifva delaktiga af de »välgörande amorteringslånen: »att mer och mindre oundvikliga omkostnader för lå»nens erhållande mycket mera betunga den mindre än den större jordbrukaren: »att många af dessa umgälder skulle kunna undvikas om en Banko-låneanstalt »vore organiserad i provinsstaden.
— Emot inrättningen af filialbanker invändes, »att administrations-kostnaderne derigenom okas: och vi bestride icke denna in»vändnings giltighet; men hemställa i djupaste underdånighet, om icke, när staten »allönar en ökad tjenstemannapersonai, för att äfven af de små jordbrukarne utkräfva »kronoräntorna samt andra utskylder, — det må synas billigt, rättvist och välbe»tänkt, att sedan de högre intressena nu fått rotfästa sig, äfven de lägre må väranäs, så att de också må kunna uppehålla sig». — — — »Det är icke afund »mot våra högre likar, som härtill gifvit anledning, utan en på erfarenhet grun»dad öfvertygelse, att om
Sveriges mindre jordbrukare icke snarligen understödjas »likasom de större medelst fördelaktiga länebilräden, så måste de små hemmanen vrner och mer försvinna, och deras innehafvare vräkas, den ene efter den andre, vifrän sin lilla jordtorfva; hvaraf den ytterligare oundvikliga följden måste blifva «en fortgående tillväxt af proletärer, tiggare och brottslingar».
Sanningen af allt detta kan svårligen förnekas och huru hotande synas icke verkningarne häraf blifva redan i den närmaste framtiden!
Det förekommer mig oförklarligt hvarföre icke Rikets Ständer längesedan, då fråga om behofvet af privatbanker uppstod och förr än de blefvo inrättade, voro betänkte att för det allmännas räkning medelst Riksbankens afdelningar i landsorterna bedrifva den lånerörelse, som man ansåg att jordbruk och näringar derstädes behöfde.
Det är bekant att Skånska privatbanken privilegierades 1830, Wermlands provincialbank 1832, Stora Kopparbergs läns och bergslags enskilda bank 16 Banko-Utskottets Utlåtande, N:o 60. 1835 samt Småländska, Östgötha och Örebrobankerna 1837 och dessutom Götheborgs och Mälare-provinsernas 1847.
Antager man de 6 äldre privatbankernas verksamhetstid icke längre än 10 år (ehuru det är 13, 16 och 18 år sedan de första inrättades); antager man vidare hela beloppet af egna kreditsedlar, som de under tiden tillsammans haft i rörelsen till blott 5,000,000 r:dr banko, och beräknar derpå endast 4 procents behållen ränta, så hafva aktie-egarne på 10 år åtnjutit 2,000,000 r:dr b:ko i räntevinst.
Jag missunnar dem visserligen icke denna vinst, men om nu
Riksbanken i stället bedrifvit denna lånerörelse med sina sedlar och erhållit dessa två millioner r:dr banko i räntevinst, så hade man deruti haft tillgång till de nu beviljade krigsrustningskostnaderna, utan att derföre behöft i 8 års tid betunga landet med en förökad beskattning, för att kunna betala denna krigsgärd.
(I förbigående må dock anmärkas att, enligt offentliggjord redovisning, de sex äldre privatbankernas utelöpande kreditsedlar den 30 September 1847 utgjorde ett sammanräknadt belopp af ej mindre än 10,261,790 r:dr banko).
Det synes derföre nu sannerligen icke vara för bittida, om ständerna snart äro betänkta på utvägar att åt Riksbanken och landet återvinna de högst vigliga fördelar af allmänna lånerörelsen, hvilka nu, under ett tiotal af år och derutöfver, utan någon motsvarande ersättning till statsverket, varit öfverlemnade åt enskilde personer».
Riksdagsfullmäktige Johan Petter Andersson från Elfsborgs län, Lars Olsson från Kopparbergs län och Anders Andersson från Wermlands län hafva med herr doktor Sandberg sig förenat.
Herr friherre Oxenstjerna, Carl, och herr friherre Ahlströmer, Jonas, hafva vid justeringen af Utskottets förevarande utlåtande anmält, att de vid beslutens fattande icke hos Utskottet närvarit. -“WKlllll* •<$>• <8DI STOCKHOLM, tryckt hos joh. beckman, 1848. Banko-Utskottets Utlåtande, N:o 61.
N:o 61. 1 Ank. till Exp.-utsk. den 7 Juni, kl. 2 e. m.
Utlåtande, öfver de inom riksstånden gjorda anmärkningar vid betänkandet N:o 48, med förslag till föreskrifter, angående bankens metalliska kassa, m. m.
Jemlikt utskotlet tillhandakomna protokolls-utdrag för den 2 och 3 innevarande månad, hafva riksstånden, i anledning af de framställningar, utskottets berörda betänkande N:o 48, under 17 serskilda punkter upptager, fattat följande beslut, nemligen: 1 :sta, 2:dra, 4:de, G:te, 9:de, 12:te, 14:de, 15:de, 16:de och 17:de punkterna äro af samtliga riksstånden godkända.
Den uti 3:dje punkten tillstyrkta redaktion af momentet litt. h. af banko-reglementets 113 § har höglofl.
Ridderskapet och Adeln antagit med den ändring, att ordet: ”bankir-hus” skulle utbytas mot ordet: ”handels-husmen då berörde punkt, sådan den blifvit af utskottet föreslagen, bifallits af öfriga 3:ne riksstånd, lärer, enligt 75 § riksdagsordningen, Ridderskapet och Adelns beslut icke kunna till någon åtgärd från utskottets sida föranleda.
Den 7:de punkten, hvaruti utskottet afstyrkt bifall till en af grelve Gyldenstolpe väckt motion, att silfver må för bankens räkning finnas stående äfven å annan utländsk ort än Hamburg och till högre belopp, än det i 117 § af gällande bankoreglemente bestämda maximum; samt den 10:de punkten, innefattande hemställan att de i 114, 119, 120 och 121 §§ af åberopade banko-reglemente intagna bestämmelser måtte bibehållas oförändrade, äro, på grund af gjorda anmärkningar, återremitterade, den 7:de punkten af höglofl.
Ridderskapet och Adeln samt den 10:de punkten af högv.