Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
» J a g har alltid inrättat vårt hus o c h upp- f o s t r a t v å r s t o r a b a r n f l o c k, s o m o m vi v o r e f a t t i g a, » y t t r a d e e n g å n g h u s t r u n till e n af d e s s a m ä n, s o m a n s e d e t u n d e r sin v ä r d i g - h e t att u p p l y s a sin m a k a o m h u s e t s affärs- ställning.
» M e n o m d å er m a n, s o m h a d e e n s å framstående samhällsställning, fordrat att d e n skulle representeras, h a d e ni j u n ö d g a t s g å ifrån e d e r f ö r e s a t s, » i n v ä n d e n å g o n.
» A l d r i g f ö r r ä n j a g k o m m i t fullt p å d e t klara m e d vår e k o n o m i s k a ställning, » blef hennes energiska svar, o c h detta t y c k e s, i l i k n a n d e fall, v a r a ett e f t e r f ö l j a n s v ä r d t före- döme.
M a n h ö r i c k e s ä l l a n d e n m e n i n g e n utta- l a s, a t t d e t, i f r å g a o m o s ä k r a affärer, b e - tyder föga, o m » husfrun öser in m e d tesked, då m a n n e n öser ut m e d kastskyffel », o c h att h a n s k u l l e l e f v a m y c k e t h ö g r e u t e, o m h a n ej k u n d e f e s t a m e d s. k. affärsvän- ner i h e m m e t.
D e t t a är d o c k en lika s k e f s o m y t l i g u p p f a t t n i n g af e n h u s t r u s p l i k t m o t s i g själf o c h d e sina.
Låt vara, att h e n n e s k r a f p å s a n n i n g, ä f v e n i f a m i l - jens lefnadskostnader, ej f ö r m å r p å ärlig- h e t e n s o c h f ö r s a k e l s e n s s t i g återföra e n m a n, s o m r e d a n b e t r ä d t d e t s l u t t a n d e p l a n e t, så förebygger d o c k troligen hennes fasthet de frestelser, s o m ett j ä k t a n d e affärslif m e d f ö r f ö r s v a g a n a t u r e r, o c h o m, t r o t s alla h e n - nes b e m ö d a n d e n, s k a m o c h olycka bryta i n ö f v e r f a m i l j e n, så h a r h o n åt b a r n e n r ä d d a t e n af l i f v e t s d y r b a r a s t e s k a t t e r: akt- n i n g e n o c h k ä r l e k e n till e n m o r, s o m a l d r i g a f v e k från s a n n i n g e n s o c h r e d b a r h e t e n s v ä g.
E n o c h a n n a n b l a n d o s s, s o m l e f v a t nå- g o t l ä n g r e h ä r i v ä r l d e n, h a r k a n s k e sett n å g o n s å d a n k v i n n a, s o m ä f v e n v u n n i t all- m ä n a k t n i n g o c h s o m b l i f v i t d e t s ä k r a stö- det för barn, hvilka n ö d g a t s r o d n a för fadern.
H ä r ifras, ej sällan a l l d e l e s b l i n d t, m o t lyxen, såsom varande roten och upphofvet till e n o m s i g g r i p a n d e d e m o r a l i s a t i o n, sär- skildt b l a n d u n g d o m e n.
M e n inskärptes det u n g d o m e n, att d e t v i k a l l a l y x är ett af de m å n g a n ö d v ä n d i g a hjulen i samhällets m y c k e t i n v e c k l a d e m e k a n i k, o c h att r i k e d o - m e n i n n e b ä r v i s s a förpliktelser, s o m stå i s a m b a n d m e d d e n n a mekanik, skulle de un- g a få e n bättre s y n p å lifvet o c h lära sig f ö r s t å d e t l å g a u t i att l y s a m e d f a l s k g l a n s.
D e t b e h ö f v e r ej h ä r p å p e k a s, att d e n d j u p a s t e o r s a k e n till allt m o r a l i s k t förfall är b r i s t p å e n s a n n o c h l e f v a n d e g u d s f r u k - tan, o c h att f ö r d e n n a b r i s t finnes i n t e t er- sättningsmedel.
M e n här gifvas tider i ung- d o m s l i f v e t, d å ett p e r s o n l i g t g u d s f ö r h å l l a n d e t y c k e s f ö r e n s t o r d e l irnga s i n n e n v a r a e n bi- sak, o c h d e tro sig k u n n a u n d v a r a d e n n a främ- sta b e t i n g e l s e f ö r ett ä d e l t o c h v ä r d i g t m ä n - niskolif.
Under sådana kriser gäller det m o r a l i s k t lif eller d ö d; n ä r f r e s t e l s e r n a o c h begären storma fram, o c h lycklig den, s o m från b a r n d o m e n b l i f v i t så i n ö f v a d i s a n n i n - g e n, att h v a r j e l ö g n, h v a r j e f a l s k t s k e n sy- n e s f ö r h v a d d e t är, e t t s t e g n e d å t m o t f ö r d ä r f o c h e l ä n d e, t y k ä r l e k till s a n n i n g e n 299 är e n k o m p a s s, s o m p e k a r m o t alla g o d a k r a f t e r s k ä l l a o c h g i f v a r e s a m t f ö r r eller s e n a r e b l i r a n k n y t n i n g s p u n k t e n till h o n o m.
Ä f v e n bland oss k v i n n o r har varit m y c - k e t t a l o m att » l e f v a i s a n n i n g », f a s t d e t s t u n d o m s å g t ä m l i g e n s k u m t u t p å d e sti- g a r, s o m p å s t å s f ö r a till s a n n i n g e n s l j u s a land.
Här ligga dock framför oss j u s t n u uppgifter, kraf på sanning i o r d o c h hand- l i n g, s o m e j f å t i l b a k v i s a s af n å g o n, s o m k ä n n e r sin p l i k t att efter b ä s t a f ö r m å g a d e l t a g a i ett s a m h ä l l s b e v a r a n d e a r b e t e.
D e n e n a af d e s s a u p p g i f t e r är h ä r o f v a n a n t y d d; en annan, s o m företrädesvis ligger för de u n g a k v i n n o r n a, är att a l d r i g l å t a b j u d a s i g n å g o n t i n g af s i n a m a n l i g a b e k a n t a, ä f v e n o m m a n m e d tämlig visshet kan antaga, att d e h a r å d till d y l i k a u t g i f t e r.
Fastslår m a n d e t t a s o m e n r e g e l, u t a n alla u n d a n - t a g, sårar d e t i n g e n, m e n b l i r d ä r e m o t e n stor lättnad för m å n g e n u n g m a n, s o m tror sig b ö r a g ä l d a sitt u m g ä n g e i f a m i l j e r g e - n o m hvarjehanda depenser för familjens kvinnliga medlemmar.
J u h ö g r e det lefves i en familj, dess dyrare blir u m g ä n g e t där f ö r d e u n g e m ä n n e n, o c h d e t t o r d e ej all- tid vara samhällets feminina olycksbarn, s o m undergräft m a r k e n för den u n g e svind- laren; ä f v e n h e d e r l i g a k v i n n o r k u n n a g i f v a d e n f ö r s t a a n l e d n i n g e n till l ö g n o c h oärlig- het, när de deltaga i nöjen, s o m bekostas af o b e h ö r i g a.
; D e t är j u m y c k e t ö n s k v ä r d t, att p e r s o - n e r af b å d a k ö n e n ö p p e t o c h o b e s v ä r a d t u m g å s m e d h v a r a n d r a, o c h till s k a m f ö r c i v i l i s a t i o n e n är d e t ä n n u m å n g e n g å n g o m ö j l i g t f ö r d a m e r att u t o m h u s v i s a s i g u t a n m a n l i g t b e s k y d d; m e n m a n skall h a e n b r a l å g o c h tarflig u p p f a t t n i n g af g l ä d - j e n o c h trefnåden, då m a n söker framkalla d e m g e n o m ett ö f v e r f l ö d af m a t o c h d r y c k, o c h d e t förefaller underligt i en tid, d å k r a f v e n p å l i k s t ä l l i g h e t k ö n e n e m e l l a n så s t a r k t b e t o n a s, att k v i n n o r ej k ä n n a s i n värdighet kränkt, när o s k y l d e m ä n vilja de- pensera på dem.
R e g e l n i hvarje sällskap, s o m v i l l r o a s i g p å n å g o t o f f e n t l i g t ställe eller g e n o m e n u t f l y k t, m å v a r a: h v a r o c h e n b e t a l e f ö r sig, o c h v i g ö r a u p p affären, in- n a n v i i afton skiljas.
D e n n a reform i ung- d o m e n s sällskapslif har varit satt i g å n g, m e n g e n o m t a n k l ö s h e t, n ö j e s l y s t n a d eller falsk b l y g s a m h e t å ena sidan o c h falsk s t o l t h e t eller s k r y t s a m h e t å d e n a n d r a h a r den icke ens tillnärmelsevis blifvit g e n o m - förd.
V i m å s t e a l l v a r l i g t s t r ä f v a d ä r h ä n, att i n g e n, v a r e s i g m a n eller k v i n n a, y n g r e eller ä l d r e, t v e k a r att s ä g a: Det har jag ej råd till, n ä r d e t t a är f ö r e n l i g t m e d s a n n i n g e n.
V i m å s t e g e n o m f ö r e d ö m e n v e r k a f ö r att väcka blygsel o c h fruktan för kreditsyste- met, i den utsträckning s o m det n u förekom- mer.
D e t måste blifva en oafvislig heders- s a k att g e n a s t l i k v i d e r a h v a r j e h a n d t v e r k a r e o c h a r b e t a r e, s o m h a r n å g o t att f o r d r a af o s s, o c h d e t t a i c k e b l o t t d ä r f ö r att d e s s a personer m ö j l i g e n äro i stort b e t r y c k, u t a n ä f v e n d ä r f ö r, att v ä l b e r g a d e, j a r i k a p e r s o - n e r j u s t p å d e n n a p u n k t o f t a v i s a t e n ur- aktlåtenhet o c h brist på sanningskärlek, s o m m y c k e t b i d r a g i t till k l a s s - o c h k a p i t a l h a t e t m e d dess samhällsvådliga följder.
Köpmannen tvingas g e n o m en vild kon- k u r r e n s till att g i f v a s i n a k u n d e r e n k r e d i t, s o m o f t a blir d e s s a s e n a r e till f r e s t e l s e o c h olycka.
Hvarje ärbar o c h, i bästa me- n i n g, b i l d a d k v i n n a m å s t e d o c k k ä n n a af- s k y v i d t a n k e n p å a t t b ä r a e n d r ä k t eller
IDUN 300 p r y d a sitt h e m m e d s a k e r, s o m k a n s k e f ö r s t efter flere år — o m e n s n å g o n s i n — k u n - na blifva • gäldade.
D e n v e r l i g a b i l d n i n g e n är i n g e n r o t l ö s b l o m m a, f ö r s t u n d e n b r u t e n till k o r t v a r i g d e k o r a t i o n; d e n är e t t lif i s a n n i n g, s å d a n s o m den i all s i n ä d l a s k ö n h e t f ö r k l a r a r sig g e n o m e t t l e f v a n d e p e r s o n l i g t g u d s f ö r - hållande.
M e n h v a r j e h ö g o c h h e l i g s a k får sin vrångbild.
V i m i n n a s j u alla d e n n y s s för- flutna t i d, d å e t t lif eller e n v e r k s a m h e t i s a n n i n g e n s t j ä n s t v a r l i k t y d i g t m e d ett n y - fiket s t i r r a n d e i n i s a m h ä l l e t s m ö r k a s t e natt- s i d o r o c h i ett c y n i s k t b l o t t a n d e af l a s t e r och styggelser.
A l l t d e t t a h e t t e s s k e san- n i n g e n till ära o c h s k u l l e l ä n d a s a m h ä l l e t till s t o r f r o m m a.
Röster h ö j d e sig d ä r e m o t o c h n e d t y s t a d e s, m e n om v e r k l i g e n n å g o n e n d a n o r m a l själ föreställt sig, att ett sam- h ä l l e blir r e n t g e n o m a t t ö f v e r s p o l a s m e d s m u t s o c h d y, så vederlägger d e n närvaran- d e t i d e n p å ett b e d r ö f l i g t s ä t t e n s å d a n t r o.
D e n c y n i s k a l i t t e r a t u r e n är v i s s e r l i g e n n u — o m o d e r n, m e n ä n n u finnes h ä r m e r ä n n o g af m o r a l i s k t smittstoff i v i s s a af p r e s s e n s alster, o c h ä f v e n h ä r m å s t e v i k v i n - n o r e n e r g i s k t i n g r i p a f ö r a t t få s å d a n a smitt- ä m n e n bortskaffade.
T i d n i n g a r, s o m utför- l i g t r e c e n s e r a l ä t t f ä r d i g a b ö c k e r, i d e t a l j ut- b r e d a s i g ö f v e r b e g å n g n a b r o t t af alla s l a g eller kittla en osund nyfikenhet g e n o m brottmålsreferat, måste vi utan skonsam- het portforbjuda, äro d e än a l d r i g så » piffiga ».
Men icke n o g m e d detta: I c k e ens m e d v å r a allra n ä r m a s t e m å v i v ä l j a n å g o t s l a g s b e g å n g e t b r o t t till samtalsämne, o c h v i m å s t e s t r ä f v a f ö r, a t t k o n v e r s a t i o n e n ä f v e n i säll- s k a p s k r e t s a r n e s k y r s o m p e s t alla s å d a n a ämnen.
D e t är m e d e n o s u n d s m a k f ö r o h y g g l i g h e t e r s o m m e d a n n a n last, n ä r d e förderfliga n ä r i n g s m e d l e n u n d a n d r a g a s o c h s u n d a r e a n d l i g f ö d a b j u d e s, f ö r s v i n n e r dis- p o s i t i o n e n f ö r m o r a l i s k s j u k l i g h e t; sensa- tionsnotiserna, brottmålsromanerna o c h dylikt falla i k u r s, o c h d e s m i t t ä m n e n, s o m n u d a g l i g e n s t r ö s u t ö f v e r l a n d o c h s t a d, af- stängas i n o m domstolarnes dörrar, o c h en renare atmosfär skapas i h e m o c h samhälle.
D e t ligger en djup psykologi i den apo- stoliska u p p m a n i n g e n: — » all o r e n h e t låter icke i b l a n d eder ens n ä m n a s.
» T y h v a d s o m i h e m l i g h e t f ö r ö f v a s, är ä f v e n s k a m l i g t a t t tala o m.
I F R E S T E L S E.
Af J o h a n n a v a n W o u d e.
För Idun fr. holländskan af Elin Seh-y.
» lag kan hälsa dig från herr Vorenkamp, » sade han och såg upp från tidningen för att taga emot en kopp té af sin unga fru.
Hon blickade tankfullt ut i trädgården, där af- tonen strödde sitt guld öfver blommorna.
» Ja, han bor ju här i staden? » » Han har bott här länge, fastän i en annan stadsdel.
Härom dagen talade jag några ord med honom på klub- ben och fick strax veta, att han också är från Friesland, och att han känner dig. » 5 Ja, hans far var präst i en af grannsocknarna.
Ar han gift nu? » » Nej, det är han inte.
Han är ännu ganska ung, men har redan kommit mycket långt.
Man påstår att han snart blir professor. » » Han var två år äldre än jag och bör således vara 32 år nu, » sade hon tankfullt.
» Ja, det händer nog det.
Farväl, jag måste gå nu, älsklingen min! » » Jag måste gå », — ledsamma ord för många gifta kvinnor!
Men hon har nu redan hunnit vänja sig vid dem.
Hon söker icke mer hålla honom hemma; hon gråter icke mer öfver hans likgiltighet; hon gör sig icke mer några ogrun- dade förebråelser och grubblar icke mer öfver, hur hon skall kunna återvinna hans kärlek, ty nu vet hon, att han aldrig älskat henne.
äfven vid den bittraste hjärtesorg vänjer man sig så småningom!
Medan hon ordnar några små barnkläder, dröjer det tankfulla uttrycket kvar och vittnar om, att hennes tankar äro långt borta.
Hon tänker till- baka på den glada, lyckliga ungdomstiden, då den nu så allmänt aktade och ärade herr Robert Vo- renkamp helt enkelt kallades » Rob » och var en tafatt yngling, som outtröttligt gjorde henne sin kur.
Han var verkligen outtröttlig!
Hur mycket hade hon icke skrattat åt sin klumpige tillbedjare, som ofta blef så häftig, som var så otymplig och så envis!
Ingen af hennes väninnor — stads- barn liksom hon själf — hade funnit något till- dragande hos honom; och ehuru hon trifdes gan- ska bra i hans sällskap, skulle hon dock aldrig velat erkänna honom som sin fästman.
Han fortfor att ägna henne sin beundran, men hon lät dock ej beveka sig.
Sedan reste han till universitetsstaden, och hans far kallades till en annan plats.
Hennes lif hade blott varit en oafbruten kedja af nöjen, då.
hon vid 20 års ålder gifte sig.
Liksom de flesta kvinnor hade äfven hon en tid före och efter bröllopsdagen varit insöfd i ljufva drömmar och sedan vaknat upp och yrvaken börjat se sig om- kring, undrande hvart ödet fört henne, på hvilken höjd i samhället hon blifvit ställd genom sitt giftermål, och hurudan den fader är, som hon skänkt sina barn.
Tio år hade hon nu redan varit gift!
Tio år hade hon dolt sitt bittra lidan- de under glada leenden; tio år törstat efter ett älskande hjärtas varma, lifgifvande kärlek !.
Hon tänkte tillbaka på den tid, då hon var tillsammans med Rob, tänkte på sitt kära hem- land, där hon nu icke varit på så länge, och dit hon så ofta längtade; på alla de kära små stigar- ne och de breda skugglika alléerna, där han bru- kade gå vid hennes sida, då hon var ute med sina väninnor.
Hon såg så tydligt dammen, där de hvita näckrosorna gungade, de gröna ängarna, där han brukade jaga bort korna ur hennes väg; hagen, där han plockade björnbär åt henne; den spegelblanka sjön, där de brukade åka skridsko tillsammans, då han alltid var redo att skydda henne mot den skarpa vinden.
du bjärte- gode Rob!
Hur väl hon mindes hans djupa sorgsna blick, som så tydligt talade om hopplös kärlek!
Då skrattade hon åt honom, men nu tänkte hon med vemod tillbaka på den blicken.
Hur ofta hade hon icke under alla dessa år gjort sig den frå- gan, om det icke varit bättre, att hon gifvit ho nom sin hand.
Stundom hade den plågsamma tanken uppstått i hennes hjärta: kanske sökte han blott mina pengar!
Nej — nej icke han.
Men hon har icke tid att drömma längre.
Tre Uppmana edra bekanta att oförtöfvadt prenumerera små glada barn leka omkring henne, de skola på Idun för senaste halfåret, då de härigenom erhålla nu klädas af och föras till sängs.
Hon är en det intressanta och rikt illustrerade julnumret gratis.
god, plikttrogen moder.
Nu tänker hon icke mer på flydda tider, utan deltar med glädjestrålande ögon i barnens muntra lek; de små slingra sina armar kring hennes E t t b e v i n g a d t s o r g l i g t o r d: » H v a r är k v i n - n a n?
» k ä n n a v i j u alla, o c h o m ä n i c k e b a k o m hvarje b r o t t s l i g m a n står e n b r o t t s l i g k v i n n a, är d e t d o c k h ö g t i d a t t v i s e till, att v i i c k e, v a r e s i g g e n o m v e r k l i g eller l å t s a d o k u n n i g h e t, t a n k l ö s h e t, f å f ä n g a eller l i v a d driffjädern än m å h e t a, f ö r a m a n n e n p å fall.
I stället m å s t e v i m e d o f ö r v i l l a d blick o c h aldrig slappnande viljekraft taga i n i t i a t i v e t till r e f o r m e r, h v i l k a, d e m å n u v a r a s t ö r r e eller s k e n b a r t s m å, s y f t a m o t e n f ö r b ä t t r i n g i m å n g a af d e f ö r h å l l a n d e n, s o m ligga i n o m vår verkningskrets, o c h ur h v i l k a m a n till e n d e l m å s t e s ö k a o r s a k e r n a till m y c k e t af d e t o n d a, s o m n u v i d l å d e r Sveriges folk.
1895 hals och hölja henne med kyssar.
Detta är hen- nes lycka.
Gladt strålar solljuset öfver de snöbetäckta gatorna i den stora staden.
Bjällrorna klinga muntert från de förbiilande ekipagen med livréklädda betjänter och från de långsamt framskridande arbetsslädarne.
Hvilket skratt och prat bland de promenerande!
Hvilka friska an- sikten och präktiga toaletter!
I bokhandelsfönstren prunka en mängd böcker i färgrika band, och juvelbutikerna skimra af guld, silfver och kristall.
Det är kort före jul och öfverallt råder glädje och lif.
Hon är ute och går med sin man.
Många äro de män, som med beundran låta blicken hvila på den unga, smärta kvinnan med den friska, blom- strande hyn och det vackra, blonda håret, och det är icke blott hennes höga samhällsställning, som framkallar de många vördnadsfulla hälsnin- garna.
De ha varit ute på visiter och äro nu på väg hem.
» Har du något emot, att jag lämnar dig nu? » frågar han, » jag måste utträtt a några affärer här i grannskapet. » » Det får du gärna göra. » Hon betraktar mängden, som böljar emot dem, och blicken stannar ofrivilligt vid ett vackert, manligt ansikte med ljust skägg.
Nästa ögon- blick ser hon likgiltigt åt ett annat håll, liksom alla vackra, behagsjuka kvinnor pläga göra.
Först då den okände kommer näimare, och hon ser, att han hälsar på henne, ger hon honom ännu ett ögonkast.
Hans blick tränger till hennes hjärta, det är samma sorgsna blick, som hon så väl kommer i håg från ungdomstiden, den vackre, reslige mannen, som går förbi henne, är Robert Vorenkamp.
Nu spåras icke mer någon tafatthet i hans sätt.
En hög rodnad färgar hennes kinder vid tanken på den blick, full af glöd, som så tydligt vittnade om, att hen- nes blotta åsyn varit nog för] att den gamla kär- leken åter skulle flamma upp i hans själ, ehuru så många år nu lågo mellan det närvarande och det förflutna.
» Det var Vorenkamp, » säger hennes man.
» Ja ».
» Jag läste i tidningen i morgse, att han nu är kallad till Amsterdam. » » Jaså är han det. » » Farväl nu! » De skiljas med en flyktig, kall hälsning; hon går vidare som i en dröm, och de välkända dra- gen stå alltjämt så tydligt för hennes blick.
Hon förnimmer ingenting af det rörliga lif, som bru- sar omkring henne, och försjunker alltmer i tan- kar.
Hon känner, hur häftigt hjärtat slår, och undrande frågar hon sig om orsaken därtill.
Tyckte hon då verkligen så bra om honom?
Eller är det kanske hans manliga skönhet, som så mycket behagar henne?
Hur gärna skulle hon icke vilja se honom en gång till och tala med honom om flydda tider, om sitt hem och om gemensamma minnen!
O, det händer ju så sällan, att hon råkar någon gammal bekant!
Men då hon är nära hemmet, får hon plötsligt höra en välkänd röst.
Hon ser upp, och åter flammar rodnaden på hennes kinder och gör henne skönare.
» Se god dag, Rob! » hon kunde icke kalla ho- nom annat än Rob.
De trycka hjärtligt hvarandras händer ..
Hur väl hon känner igen den handen!
» Får jag säga Ulrika som förr i tiden? » » Ja visst!
» svarar hon litet förlägen, utan att se på honom.
• » Så underligt, vi ha bott mer än ett år i sam- ma stad och icke råkats förrän nu! » säger han och döljer liksom hon sin sinnesrörelse under ett leende.
» Ja, nog är det bra egendomligt.
Men ni har haft er verksamhet i västra delen af staden, och jag däremot har bott i den östra.
O, Rob, så roligt att få se en gammal bekant från Friesland! » utropar hon plötsligt med ett innerligt tonfall.
» Ja, jag kan nog också tala friesiska ännu, » säger han skämtande.
Hon skrattar och tror, att hon uppför sig myc- ket naturligt och obesväradt, men han känner tyd- ligt, hur hennes hand darrar, och märker, att den eljes så klara rösten nu låter en smula osä- ker.
Hon känner det, som om han ännu vore samma yngling, som förr bjöd henne sin kärlek, och en aldrig förut anad sällhet genomströmmar
1895 1 hennes hjärta — detta enfaldiga hjärta, s o m un- der så många, många år endast närt ärelystnad oeh aldrig älskat.
Och när hon ser på h o n o m, möter h o n åter samma vemodsfulla, glödande blick, som förråder hans djupaste känslor.
» I första ögonblicket kände jag icke igen er.
Ni är m y c k e t förändrad, R o b.
» » Till min fördel hoppas jag.
M e n hur förändrad jag än blifvit — i grunden är jag dock ännu den- samme.
» H o n går o c h ser ned på snön.
Ja, han är än- nu densamme, m e n det, som förr väckte hennes löje, det tager nu hennes hjärta m e d storm.
» Ni är visst inte ofta borta? » frågar han.
» Nej, mycket sällan.
Det roar mig just icke. » » Men ni åker gärna skridsko?
Er man är j u med- lem af skridskoklubben? » » Ja, m e n det är egentligen för barnens skull. » » Ja, det är sant, ni är j u mor, » säger han litet förläget.
H o n ser ned.
» Jag har två gossar o c h en flicka. » Det blir tyst en stund.
Bjällrorna klinga, han- delsmännen utbjuda m e d h ö g röst sina varor.
En mängd skolbarn, s o m slutat sitt arbete för dagen, stormar förbi under lek o c h ras.
M e n de stå ty- sta, m e d klappande hjärtan o c h utan att se på hvarandra.
» Ni ämnar åter lämna staden, efter hvad jag hört, » säger h o n slutligen.
» Det är osäkert, jag har ännu icke beslutit mig. » » Ä h, inte det? » Åter blir det en stunds tystnad.
» Det är ju en befordran? » » Ja, visserligen.
Först tänkte jag antaga den, men, Ulrika, nu är jag åter villrådig. » Intet svar.
» Brukar ni gå på skridskobanan? » » Ja, ibland, m e n min man åker icke. » » Och ni själf då? » » Jag har endast åkt ett par gånger i år. » » K o m m e r ni dit i afton? » frågar han o c h räc- ker henne handen till afsked.
» Ni vet ju, att där blir stor fest m e d elektrisk belysning o c h kulörta lyktor. » H o n vågar icke se på honom, ty h o n känner, att hon icke kan motstå hans bedjande blick o c h den varma handtryckningen, s o m säger så myc- ket.
H o n stirrar ut på mängden o c h svarar tve- kande: » Jag vet icke. » M e n hennes rodnad sä- ger honom, att han nu ändtligen vunnit det hjärta, s o m han så länge åtrått.
» V e t ni icke? » frågar han, utan att släppa hennes hand.
Den höga rodnaden på hennes kind ger h o n o m mod, o c h helt behärskad af den gamla kärleken, som blir ännu mäktigare nu, då h o n står inför h o n o m såsom en annans maka, hviskar han m e d samma orubbliga lugn, som verkade så kylande förr, då han blott var en yngling, m e n s o m har en öfverväldigande makt, när det nu framträder hos mannen: » Ulrika, jag skulle anse det som ett särskildt ynnestbevis. » Han bugar sig o c h skyndar bort.
D U 301 N » Mamma, är du h ä r?
» » Ja, barnet mitt. » H o n vänder sig o m o c h ser på h o n o m.
Hur de lifliga, klara barnaögonen stråla, hvad det glada lilla ansiktet är vackert, en afbild af hen- ne själf.
» Har du varit ute o c h åkt kälke nu, K r i s?
» » Ja, mamma, o c h haft m y c k e t roligt! » » Jaså, » svarar h o n tankspridd o c h knyter på slöjan.
» O, mamma, hvad de retades m e d Fredrik S a n d e r s!
» Ja, h o n kände h o n o m o c h hade ofta medlid- samt betraktat den lilla parfveln m e d det lockiga håret.
H o n kände äfven hans mor, den lättsin- niga, föraktade kvinnan, s o m öfvergifvit man o c h barn för att följa en främling.
» De stora pojkarne retade h o n o m så!
D e sade någonting o m hans mamma, o c h då blef han så ond, så o n d och rusade uppför trapporna.
V a r det inte lustigt? » » Älsklingen min, » säger h o n o c h ser på h o n o m m e d ett underligt uttryck.
H o n darrar litet på rösten.
» O m dig har ingen något att säga, eller hur, mamma?
Ingen af pojkarne har någonsin sagt något o m dig, » fortsätter han m e d stolthet.