Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
I)e flere, dels allmänna, dels lokala författningar, sorn, sedan jordens ständiga skattläggning försiggått, utkommit angående antingen förhud eller tillåtelse till jordstyckning, äro, enligt hvad är vordet i korthet visadt, grundade hufvudsakligast på följande skäl, nemligen AJ för förbuden 1) brist på nödig utkomst samt deraf följande fattigdom och oförmåga till allmänna utskylders ordentliga utgörande; 2) oredor vid vissa allmänna utskylders och prestationers fördelande och utgörande in natura; 3) besvärlighet för kronans uppbördsman och indelningshafvare att uträkna och uppbära dem *); 4) i synnerhet allmänt öfverklagad och befarad skogsbrist genom elt betydligt utvidgande af hushållens antal och deraf härflvtande behof af byggnads- och stängsel-ämnen samt vedbrand.
B) för tillåtelsen lill styckning l) naturlig billighet, att hvar och en bör få afstå af sin eller förvärfva sig af annans egendom vissa bestämda delar; 2) omtanka att befordra flere jordbrukande hushålls bosättning och försörjning; 3) den vinst, som landet har deraf, alt det blifver väl uppodladt, då smärre hemmansbruk skötas såsom sjelfständiga; 4) alt man å vissa gränsorter skulle hafva en större befolkning till motande af rikets hender; 5) befordrandet af äktenskaps ingående; 6) ökad inkomst för kronan genom erhållande af större belopp af personel skatter. *) I Undenäs och Randsbergs församlingar i Wadsbo härad och Skaraborgs län finnas hemman klyfde ända till och med T}?, och Adelar af helt hemman.
I Upsala län finnas krono- och skattehemman af fff, T33\5?:dels mantal.
Flintbergs Lagfarenhets-Bibliothek 2 B. pag. 270 & 271.
Och, enligt utdrag af 1813 års mantalslängden för Wester-Sysslets fögderi, voro hemman inom Eda och Elgå socknar till följande brutna tal /j bVt VoVVvn > Tfs$53CS5tTO> 3? lil TTT i T T TI M(7> sVjVlVdels mantal. 14 Sammansatta Lag- samt Allm. Besv.- och Ekon.-Utsk.
Principen för hemmansklyfning blef likväl den, att den utklufna delen borde medföra besutenhet d. v. s. vara minst en så stor hemmansdel, att man derå kunde föda sig sjelf med hushåll samt prestera utskylder.
I fråga åter om afsöndring af jord hafva särskilda omständigheter, utom hvad redan derom blifvit nämndt, kommit i betraktande.
I Sverige fanns nemligen under den hedniska tiden icke någon bestämd gräns mellan särskilda näringsgrenar, utan befolkningen sysselsatte sig, så vidt den egnade sig åt fredliga yrken, antingen med åkerbruk och dess binäringar, eller med handel och handtverk utan någon åtskillnad.
Städer eller handelsplatser funnos visserligen, såsom bekant är, redan då till ett icke obetydligt antal, men deras innevånare utgjorde hvarken någon egen, med särskilda rättigheter försedd menighet, ej heller voro de de enda, sorn idkade köpenskap.
Ännu mindre var handtverk på den tiden en stadsmanna-näring, ty med tillhjelp af sina huskarlar och trälar tillverkade bonden sjelf hvad han af hvarjehanda slöjdalster behöfde.
Egentliga städer med egen lag och egen styrelse började deremot i allmänhet här i landet först under 13:de och 14:de århundradena uppkomma, till följd af utländskt, förnämligast Tyskt och Danskt inflytande.
Men då medeltidens stadsväsende uti andra länder merändels fritt uppblomstrade ur egna politiska förhållanden och genast utöfvade en oemotståndlig dragningskraft på näringar och handel, så fordrades det deremot, ännu länge efter medeltidens slut, många stränga och till och med våldsamma regeringsåtgärder för att hos Sveriges landtliga befolkning, för hvilken dessa politiska förhållanden voro främmande, åtminstone till en del utplåna den urgamla obenägenheten för stadslif.
För att skapa detta, sökte man tvinga handels- och handtverks-näringarne att draga sig från landet till städerna.
Gustaf I, som insåg sanningen af den sedermera för industriens utveckling till grund liggande regien: arbetets fördelning, begränsade skarpt genom sina stränga ekonomiska lagar, stadsmanna- och landtmannanäringarne.
Vissa gerningsmän tilläts dock landet att behålla, äfvensom Ridderskapet och Adeln egde taga handtverkare i sitt skydd.
Från dessa utgick en klass, som, synnerligast efter klostrens indragning och de stora krigen, ökades med andra lösa personer, hvilka ofta gåfvo landets innevånare anledning till bekymmer; synnerligast som de ännu stränga jordstycknings-lagarne uteslöto dem från möjligheten att blifva annat, än på sin höjd backstugusittare.
Småningom stadgade sig den åsigten, att rättigheten till upplåtelse med full eganderätt af viss jordrymd åt särskilda personer i väsentlig mån skulle bidraga icke allenast till afskallände af det nog allmänt inrotade, för landet högst skadliga missbruket af inhyses- och backstugu-sittning, utan äfven hafva till följd jordbrukets förkofran och bättre häfd.
Följden af dessa åsigter visade sig, såsom förut blifvit anfördt, i den genom enskiftes-förordningarne medgifna rättighet till afsöndring från ett hemmans område.
N:o 27. 15 Uti underdånig skrifvelse anmälde Rikets Ständer vid 1815 års riksdag, i anledning af väckte frågor om ändringar i författningarne om hemmansklyfning, hos Kongl. Maj:t nödvändigheten af sådana grunders närmare bestämmande för hemmansklyfningar, som till befordrande af ödemarkers uppodling kunde, efter hvarje orts beskaffenhet och öfrige lokala omständigheter, anses nödige; hvarvid i underdånighet föreslogs, att domhafvanderne i orten niåtte höras samt deputerade från hvarje socken tillkallas att yttranden afgifva, samt att Landshöfdingarne derefter borde med underdånigt förslag i ämnet inkomma; äfvensom Rikets Ständer öfver hos dem då väckt fråga om rättighet att anlägga torp å hemmanens utmarker, i underdånighet yttrade: ”att derutinnan kunde och borde förblifva vid hvad Kongl. Förordningen den 18 Februari 1767, Skogs-ordningen den 1 Augusti 1805 och flere gällande författningar stadga, likväl så, att, till förekommande af skattskyldig jords förminskning och stamhemmanens försvagande, härvid alltid måtte vid de tillfällen, då torpen upplåtas med full egande- och besittningsrätt, iakttagas hvad 13 § af 1807 års Enskiftes-förordning stadgade”.
Men å andra sidan klagades mycket öfver den, i följd af de efter 1747 och 1751 utkomne författningar, skattemannen medgifna rätt, att från bobistäder söndra ej upptagen jord till 4 tunnland i omfång.
— Klyfningar och afsöndringar skedde nästan aldrig med iakttagande af enskiftes-förordningarnes föreskrifter.
Den som saknade förmögenhet eller begrepp om framtida fördelar af enskiftet eller annars trodde sig vara vanlottad i planläggningen, valde den utväg, som omständigheterna påkallade.
Han sålde och tog för sin jord det mesta han kunde få; och som jorden alltid betalte sig mest i mindre stycken, emedan till dem funnos flere köpare, så blefvo små klyfningar af sådan orsak en följd af enskiftena.
Härtill kom äfven en annan anledning eller den, att under landtvärnstiden allmogen klyfde hemmanen emellan sina barn, för att freda dem från krigstjenst.
En ganska stark opinion i landet uppstod emot en allt för långt utsträckt jordstyckning.
Hushålls-sällskaperna, s.ynnerligast de i Wermland och Malmöhus län, sökte i utförliga afhandlingar visa skadligheten af de små jordbesittningarne.
Embetsmyndigheterne hördes häröfver och de fleste af dem, synnerligast Kongl.
Kammar-kollegium, föreslogo inskränkande åtgärders vidtagande.
De utlåtanden och förslag, som, i följd af ofvanåberopade underdåniga skrifvelse, afgåfvos af Konungens Befallningshafvande och öfrige vederbörande, äro i ämnet ganska upplysande, och anser Utskottet sig derför böra af dem meddela följande Sammandrag: Konungens Befallningshafvande föreslår, i likstämmighet med deputerade, att
Gefleborg» ingen klyfning eller utbrytning af ett hemman måtte tillåtas, med mindre den afskiljda lln delen icke hade utsäde å 3 tunnland; kunde föda en häst, 4 kor och 6 ungboskap 16 Sammansatta Lag- samt Allm. Besv.~ och Ekon.-Utsk.
N:o 27. samt egde skog till husbehof; äfvensom detta alltid borde ske genom utflyttning från gamla gården.
1 Tborsåkers socken deremot, i anseende till behofvet vid bergsbruket, borde utbrytningen ej annoledes ske, än att den afskiljda delen kunde föda 2 hästar, 8 kor samt 6 å 7 ungboskap, jemte lika utsäde och skog, som på öfriga ställen.
Elfsborgs Konungens Befallningshafvande och deputerade: att klyfning af hemman må få ske län- efter nu gällande författningar, äfven i mindre delar, när hemmanets egor det medgifva; att, då tvist derom uppstår, det må ankomma på behörig undersökning, huruvida åboen derå kan hafva tillräcklig bergning i anseende till underhåll, skatter och jordens skötsel; att i allmänhet nybyggen af hemmans ouppodlade egor mätte tillåtas, dock, med få undantag, icke till mindre än 10 tunnlands rymd; samt att vilkoren härvid borde granskas vid sockenstämma och gillas af Konungens Befallningshafvande.
Götheborgs Konungens Befallningshafvande och deputerade: alt hemmansklyfning i för små °Chlfn°hUS delar måtte förbjudas samt endast tillåtas till 1/4 mantal för 29 socknar; till 1/6 mantal för 59 socknar, till 1/8 mantal för fyra socknar samt utan inskränkning lör sju socknar (Fässbergs, Styrsö, Ekerö, Walla, Stenkyrka oell Klöfverdahl, Morlanda).
Med undantag af dessa sistnämnda 7 socknar alstyrkes klyfning vid alla tillfällen till mindre än (/12:dels mantal, och alt då klyfning i sådana mindre delar kommer i fråga, den aldrig må beviljas utan föregången laga undersökning och endast då dervid befmnes att på en sådan del kan årligen utsås minst 5 tunnor spanmål, deraf minst 1/10:del råg, samt vinter- och sommarfödas 1 häst och 4 kor.
Carlstads län.
Landshöfdingen föreslår en fortfarande rättighet till en fri och obegränsad hemmansklyfning derstädes; men om någon gräns derför skulle pröfvas nödig, sä tillstyrkes likväl, alt den må anses besuten, som, jemte nödigt sommarbete för en häst eller dragoxe, 3 ä 4 kor, jemte 5 å 6 får och skog till vedbrand, gärdsel och byggnad, eger 10 tunnland god, efter 6 korns gradering, till åker och äng tjenlig jordmån.
Landshöfdinge-embetet och länets innevånare föreslå, att till besutenhet å län‘ krono- och skatte-hemman vid kustlandet, eller Piteå, Luleå, Båneå, Neder Calix, Öfver Calix, Neder Torneå, Carl Gustafs och Öfver Torneå socknar må fordras 2:ne geometriska tunnland öppen åker, foder för en häst, 4 kor och 8 får samt nödig skog till vedbrand, gärdsel och andra förnödenheter.
Detta svarade emot 1/8 dels mantal efter allmänna förhållandet i dessa orter.
Uti afviltrade byar tillstyrkes klyfning ända till l/10:dels mantal, så framt vid undersökning liefinnes belöpande egor och förmåner emot hvad här förut nämndt är.
All klyfning i mindre delar afstyrkes.
I Lappmarkerne, der åboens näring egentligen är grundad på boskapsskötsel och fiske, tillstyrkes besutenhet, då åboen kan föda fyra kor samt har tillfälle att utvidga fä• bohlet till sex kokreaturs och 8 fårs underhållande.
Lands - Sammansatta Lag- samt Allm.
Bese- och Ekon.-Utsk.
N:o 27. 17 Landshöfdingen och innevånarne afstyrka tillåtelse till klyfning i mindre de- öland, lar, än att hvarje särskild åho har i öppen åker. sorn gifver 4:de kornet, 12 tunnland, och proportionaliter af sämre; i äng \ tunnland och i betesmark 12 tunnland.
Landshöfdinge-embetet och innevånarne förena sig i den tillstyrkan: att al- Wester-Nprrdrig ett hemmans skatt, men väl dess ego-område. odlings-Iägenheter och tillfälliga för- lands län" delar må blifva grunden för klyfning i mindre delar; att förhållandet härutinnan må utrönas genom besigtning af 3:ne valde, inom församlingen boende, kunnige män; att besigtnings-instrumentet uppläses och god käti nes å sockenstämma samt sedermera pröfvas af Härads-rätten; alt å hemman, der ingen annan inkomst, än af jordbruket och boskapsskötseln är att påräkna, klyfning icke borde medgifvas, om ej den utflyttande kunde genast utså i öppen åker 1 1/2 å 2 tunnor säd, föda öfver vintern fyra kor och en häst samt anses under vanlig lifslängd kunna hinna till åtminstone dubbelt utsäde, föda för (5 kor samt 1 å 2 hästar, jemte småkreatur; att å hemman med tillgång på skeppseffekter, lönande liske eller annan tillfällig förtjenst, klyfning måtte få ske med föda för en ko mindre och årligt utsäde i förhållande derefter.
Landshöfdingen och länets fleste innevånare sammanstämma deruti, att några Stockholms vissa vilkor för besutenhet å hemman inom Stockholms län, såsom varande af mycket olika beskaffenhet, icke kunna bestämmas, ulan att de härom redan utfärdade författningar mätte få tjena till efterrättelse och att följaktligen undersökning vid hvarje särskildt tillfälle, då fråga om besutenhet uppstår, måtte få anställas och rättigheten till klyfning i mindre delar å vederbörlig ort pröfvas.
Pluralilelen af länets innevånare föreslå, att hemmansklyfningen der måtte Gottland»l»n. tillåtas efter hemmantalet till l/4:dels eller minst l/8:dels mantal, men icke derunder annorledes, än efter föregången pröfning; hvaremot Landshöfdinge-embetet förmenat, alt en oinskränkt hemmansklyfning vöre mest förenlig med allmänt och enskildt väl; men om Kongl. Maj:t skulle pröfva en sådan icke vara lämplig, föreslog Landshöfdinge-embetet besutenhet å en jord af sex tunnland af medelklassen, som kunde årligen afkasta 20 tunnor spanmål, nödige för underhåll af ett mindre hushåll.
Häremot svarande äng och odlingsmark skulle bero på hemmanets beskaffenhet; men all klyfning med tagen grund för hemmantalet ansåg Landshöfdingeembetet för obillig och osäker.
Landshöfdingen och länets innevånare sammanstämma i den tanken, att ingen Upsala lån. allmän måttstock för hemmansklyfning, i anseende till hemmanens olika beskaffenhet, kan ega rum, ulan alt Kongl. Förordningep den 30 Januari 1747 och Kongl. Förklaringen den 24 Januari 1751 måtte få fortfara att tjena till efterrättelse samt således icke mantal eller öretal, utan en, efter föregången undersökning, vunnen visshet Bih. lill B.
Brot. i856 $ 1857. 7 Sami. 2 Afd. 8 Haft. 3 18 Sammansatta Lag- samt Allm. Besv.- och Ekon.-Utsk.
2 Södermanlands län.
Hallands län. om tillräcklig besutenhet, må blifva rättesnöret för bifall eller afslag af sökt klyfning; ett klyfning icke må blifva ovilkorligen förenad med skyldighet lill äktenskaps ingående; att uppbud och lagfart icke må hindras å någon hemmansdel, huru liten den ock vara må, så framt anmärkning eller påstående af enskild man deremot icke väckes.
Landshöfdingen och länets innevånare anmäla den enhälliga önskan, alt hemmansklyfningen i delta län måtte få förblifva vid föreskrifterna i Kongl.
Författningarne af år 1747 och 1751 och obehindradt fortfara till ett fjerdedels mantal, utan föregången undersökning, men derunder till och med IJ16 mantal, af hvad natur som helst, först efter föregången undersökning och pröfning af Härads-rält, samt fastställelse af Konungens Befallningshafvande; alt derest åter något hemman skulle finnas af den godhet, att det än vidare kunde klyfvas, underdånig anmälan derom borde hos Kongl. Majit göras och alt arfvingars utlösen från ohesutna hemmansdelar, i brist af öfverenskommelse, måtte bestämmas efter ordentlig saluvärdering.
Landshöfdinge-embetet föreslår, att fyra tunnland sådan jord som är tjenlig att ingå i cirkulationsbruk ocb gifva sex tunnor säd eller motsvarande qvantum hö per tunnland, eller så stort område af sämre jord, som emot det förstnämnda efter uppskattning svarar, måtte anses tillräcklig för besutenhet af alla slags hemman, hemmansdelar, torp ocb intägter, med undantag af boställen; hvaremot pluraliteten af länets deputerade ansågo minimum för besutenhet å hemman och hemmansdelar böra blifva tio tunnland så beskaffad uppskattad jord, som förut nämndt är, eller ock deremot efter uppskattning svarande sämre jord af större område, samt att all klyfning i mindre delar borde underställas socknemännens pröfning till bifall eller afslag.
Enahanda förhållande ansågo deputerade böra sträcka sig till intägter; men alt, i anseende till torp, fyra tunnland jord af 1/5 sämre beskalfenhet, än den ofvannämnda, borde anses medföra besutenhet, men icke få upplåtas till mindre areal, utan socknemännens tillstånd dertill.
Konungens Befallningshafvande och länets innevånare sammanstämma enhälligt i den önskan, alt uti delta län, der inga egentliga så kallade ödemarker eller öfvergifna och öde lemnade trakter finnas, de hittills gällande författningar, Kongl.
Förordningen den 50 Januari 1747 och Kongl. Förklaringen den 50 Januari 1751, måtte äfven framgent få tjena till efterrättelse, och att följaktligen på särskild undersökning och pröfning i hvarje läll mätte få ankomma, till huru många delar ett hemman, med afseende å åhoernes bestånd, i mån af egornas beskaffenhet till godhet och rymd, må kunna klyfvas.
Länets innevånare instämma i den önskan, alt hemmansklyfning i detta län ej bör ega rum, om icke en åbo å dess hemmansdel kan framföda två hästar och fyra kor.
Detta skulle likväl ega rum endast för krono-, krono-skatte- och frälse-skaltehemman, samt ej medföra retroaktiv verkan till rubbning i redan skedda klyfningar i mindre delar.
Häruti har Landshöfdingen äfven instämt, dock med det undan - Sammansatta Lag- samt Allm. Besv.- och Ekon.-Utsk.
N:o 27. 19 tag, att utflyttning från by till utmark eller annan aflägsen ouppodlad jord alltid måtte tillåtas, ulan afseende på erhållande af större eller mindre hemmantal eller egovidd.
Landshöfdinge-embelct och innevånarne sammanstämde i det förklarande, alt de ansågo förmånligast det de dittills utkomne och då ännu gällande författningar angående hemmansklyfning bibehållas uti behörig kraft och verkan; dock att de föregående undersökningarne må anställas af länsmannen i orten, med biträde af 2:ne edarne nämndemän samt dervid noga iakttagas jordmånens art och beskaffenhet jemte all till odling användbar mark, den varande öppna åkerns rymd och medel afkaslning, slåtter, egornas belägenhet intill bostaden, fodertillgångarne i medel-år, skogens areal och beskaffenhet, binäring af fiske eller annan förmån, m. m., till upplysning för Ilärads-rä ten, om 2:ne åboer derå kunna hafva sin försörjning.
Landshöfdingen och pluraliteten af länets innevånare sammanstämma deruti: 4:o.
Att inga hemman, utan föregången vederbörlig pröfning, borde få klyfvas till mindre äri 4/8 mantal, men Bjäre härads sjöfarande innevånare, skulle i anseende till deraS sjöfart och fiske få besitta 1/16 mantal. 2:o.
Att i fall vidare klyfning äskades borde bevisligt göras, att hvarje del egde en jordrymd i den bördigaste delen af länet af minst
Ho och i den öfriga delen af 4 5 uppskattade tunnland, hvarunder någon åbo ej borde anses besuten; dock detta utan retroaktiv Verkan å redan skedda klvfningar i mindre delar.
Landshöfdingen och länets innevånare instämma deruti, att de om hemmansklyfning utfärdade författningar, Kongl.
Förordningen den 50 Juni 4747 och Kongl.
Förklaringen den 24 Januari 1751, måtte än vidare och framgent i detta län få tjena till efterrättelse, samt att alla frågor om ytterligare hemmansklyfning måtte vid domstolarne i laga ordning få undersökas och pröfvas.
Länets innevånare ansågo i allmänhet, att klyfning till för små hemmansdelar medförde många olägenheter, och då boskapsskötseln i detta län utgjorde hufvudnäringen, borde en hemmans-åbo icke anses besuten, derest lian ej kunde föda en häst, fyra kor och några smärre boskapskreatur samt får; dock att, om å ett eller annat ställe något hemman hade särdeles goda odlingslägenheter, kunde antalet af kor inskränkas till (re.
I anseende lill Åsele och Lycksele Lappmarker samt Arvidsjaurs och Arjeplougs tingslag föreslogs deremot, att, när ett nybygge derstädes hade öppen åker till minst trenne tunnors korn-utsäde, eller två tunnland geometrisk vidd samt äng och höslag till vinterfoder för tvänne hästar, tio kor och tjur samt 50 småkreatur af får och getter, skulle ett sådant nybygge kunna klyfvas i lika delar emellan tvänne åboer, men annars icke.
Landshöfdingen anser, jemte hvad läns-innevånarne i Westerbottens län, utom Lappmarkerne, i anseende till kreaturs födsel föreslagit, jemväl nödigt, att till besutenhet bör fordras utsäde minst af trenne tunnor korn, utom potal' hvartill efter Jemtlands ian.
Westerbottens län. '20 Sdrhmähsatta Lag- samt Al Im. Besv.- och Ekon.-Ulsk.
Blekinge län.
Jönköpings län. landels allmänna bruk räknas två tunnland åker i geometrisk vidd.
Landshöfdingen förmenar äfven, att vid frågor 0111 klyfning, skogs-tillgången noga bör undersökas och komma i beräkning.
Landshöfdingen anser jemväl klyfning böra, der den eger runi, åtföljas af utflyttning och instämmer i öfrigt uti hvad för innevånarne i Lappmarkerna är tillstyrkt.
Sä väl Landshöfdingen som länets samtlige innevånare instämde i den önskan, att1 då i delta lärl icke finnes någon ödemark i ordets egentliga bemärkelse och hemmanen derstädes äfven äro af mycket olika beskaffenhet, likasom näringsfången skiljaktiga emellan slättland, skogslag och skärgård, de nu gällande författningar rörande hemmansklyfning måtte, såsom de tjenligaste, lä ega framgent bestånd samt således undersökning och pröfning om klyfning må hafva rum, för alt bestämma hvarje fråga derom till bifall eller afsiag, helst någon allmän föreskrift om hvad som fordrades till besutenhet icke funnes lämplig eller skulle kunna stadgas.
Länets deputerade instämma enhälligt i den önskan, alt en oinskränkt hemmansklyfning efter hvarje egares godtfinnande, pä sätt hittills vanligt varit, älven hädanefter måtte varda tillåten, med afskaflhnde endast af det öfverhandtagna missbruk, att genom arrenden på längre tid upplåta betydliga delar af små hemman, såsom ledande till skattskyldig jords minskning.
Landshöfdingen förklarar, att af de i Blekinge län befintliga 1,083 hemman, 775 mindre delar finnas från 1/9 till och med jy 144.
Ehuru författaingarne af årén 1747 och 1751 icke ovilkorligen medgifva en så stark klyfning, skall likväl tidens framskridande upplysning samt tilltagande folkmängd och behof halva gjort dessa författningar mindre verksamma i afseende på de undersökningar, som vid hemmansklyfning i mindre än 1,/8-delar borde föregå, och hvilka åtgärder slutligen upphört, utan att Landshöfdingen anser sig höra tillstyrka deras uppförande.
Landshöfdingen hemställer do6k, om icke pröfningen af förevarande ämne må hvila intill dess flera ekonomiska ärenden, såsom angående en bättre skatlläggnings-grund och jordebok, samt näringsfrihetens utvidgande m. ni. tillika kunde komma under ölverväcafntie ocfi att Blekinge län emellertid vid dess dåvarande förhållanden måtte få förblifva.
Länets innevånare hafva sammanstämt i det yttrande, att de aldrig hört omtalas någon olägenhet af förfaltningarnes tillämpning rörande hemmansklyfning; att elem veterligen aldrig någon jordegare för obesutenhel blifvit vräkt Irån sitt hemman: att ingen skillnad vid klyfning göres emellan skattehemman och rusthäll, utan att dessa sednare öfver allt opåtaldt klyfvas fich besittas i lika små delar som andra hemman; ätt ehuru dessa författningar, sådane de der å orten blifvit tillämpade och förstådde, ingen olägenhet medfört, länets innevånare dock önska en sådan förklaring åf (feni, att en livar må få ostörd besitta så liten hemmansdel, han kan förvärfva, sedan lian derå vunnit lagfart och fasta, hvilken, på grund al obesutenliet, aldrig må kunna vägras; -alt, olli detta oaktadt en viss jordrymd må anses nödig för be - Sammansatta Lay~ samt Allm. Besv.- och Ekon.-Ulsk.
N:o 27. 21 sutenhet. den då må bestå deruti, att åboen kan föda 3 å 4 nötkreatur oell 5 å 6 får; att detta måtte gälla för hemman af hvad natur som helst, vare sig rusthåll eller frälse-hemman; att vid pröfning af besutenhet hvarken större eller mindre hemmantal, ej heller åkerjordens areal och beskaffenhet, utan blott kreaturs-födseln, såsom länets hufvudnäring, må tjena till grund; samt att det i författningarne stadgade rättegångssätt i fråga om hemmansklyfning må upphöra och sådane mål fullföljas äfven i llof-rätten och hos Kongl. Majit.
Landshöldinge-embetet åter var, för sin del, af den tanke: att en hvar, som å sitt hemman kan underhålla lyra större nötkreatur och en häst samt 5 får borde anses besuten.
För öfrigt anmäler Landshöfdingen, alt i delta län icke finnas några ödemarker.
Landshöfdingen och länets innevånare hafva enstämmigt- förklarat den önskan och tillstyrkan, att de då gällande författningar rörande hemmansklyfning måtte bibehållas och utan förändring få i delta län fjena till efterrättelse.