Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Collegium’ ur elen för Gefleborgs län år 1747 utfärdade åberopat det stadgande, hvad fiskerierna angick, att ”emedan merändels alla lax-, strömmings-, ål- och skälfisken särskildt vore ”och blefve taxerade, allenast sådane insjö- och andre fisken borde vid skattläggningen upptagas, som särskild taxering icke vore underkastade” — ur den för Vester-Norrland och Jemtland af år 1770, att ”lax-, sik-, ål-, ström"mings- och skälfiskerier, som vore belägne i Kronans regale strömar och "fiskeskär eller på Kronans allmänningar, icke finge under hemmanens skatt ”intagas, utan borde särskildt taxeras eller utarrenderas” -— och ur den för Vesterbotten af år 1773, att ”för fiskevatten till husbehof skulle betalas 1| ”öre efter hvart tunnelands utsäde, men för hvad som fiskades till afsalu ”åttonde, tionde eller tolfte delen i skatt”.
Med dessa i methoderna intagna stadganden har Kammar-Collegium funnit uppenbarligen afses endast de fisken, hemmanen tilläfventyrs ägde i insjöar och träsk, men förklarat dem desto mindre kunna angå de fiskerier, hvarom nu vore fråga, som dessa uti methoderna blifvit från skattläggning uttryckligen undantagna.
Denna slutledning från skattläggningsmethoderna har dock synts mig ovedersägligen förhastad.
Då den förstnämnda af dessa methoder säger, att endast sådane insjö- och andra fisken böra upptagas, som icke äro underkastade särskild taxering; talas här visserligen icke endast om fisken i träsk och insjöar, utan påtagligen om alla dem, som icke voro underkastade särskild taxering.
Att dessa voro alla de, som funnos i de stora elfvar na och strömarna, är en tanka, som saknar all grund i skattläggningsmethoden, då dessa ej mer än andra fisken från skattläggningen undantagas i annat fall, 72 R.
Emb.-Berältelse för år 1849. än om de äro sådana, sorn böra särskildt taxeras.
Del var då detta, som skulle bevisas; och en sådan bevisning är ej att hämta från skattläggningsmethodens ordalag.
Att de i 1770 års method omtalta fiskerier, hvilka ej fmge i hemmanens skatt intagas, lika litet äro alla de här i fråga varande (alla, som finnas i elfvar och strömar), visar sig alldeles klart deruti, att de skola vara belägna i Kronans ”regala strömar och fiskeskär eller på Kronans allmän”ningar”, hvilket icke gäller om andra i strömar och fiskeskär belägna, än dem, som ligga i Kronans regala strömar och fiskeskär — och denna benämning vore ju meningslös, i fall den skulle beteckna hvarje ström och skär utan undantag.
— I 1773 års method finnes lika litet något uttryck, som synes kunna till stöd för Kammar-Collegii mening åberopas.
Enligt sjelfva ordalagen lärer då ej något skäl för denna mening stå att hämta från Skattläggningsmethoderna.
På denna väg kan ock svårligen någon upplysning i ämnet vara att förvänta, så vida ingen ting lärer kunna anses Kronan tillagdt endast genom derå underlåten skattläggning.
Emot Kronan må en verkställd skattläggning kunna bevisa, alt Kronan erkänt den skattskyldiges rätt till hvad hon beskattar.
Men häraf följer säkerligen icke, att motsatsen kan till Kronans fördel åberopas — att Kronan blir ägare till hvad hon underlåter att beskatta.
Om ett fiske blifvit under ett hemman skattlagdt; bör väl derigenom samma fiske anses af Kronan erkändt för en hemmanets tillhörighet.
Men omöjligen kan tvertom, i fall fisket vid hemmanets skattläggning ej är beräknadt, detsamma derföre tillhöra Kronan.
Hvad som härmed är sagdt, i afseende pä skattläggningarna, eller att bevis till Kronans fördel ej deraf kan hämtas, äger äfven sin tillämpning på orternes roteringsgrunder.
Något bevis har derifrån icke uppkommit till fördel för jordägarna; och till Kronans fördel kunde något sådant ej vara att der finna.
Enligt hvad utlåtandet innehåller, skall lika litet vara utredt, att fiske ingått i beräkning vid roteringen, som att fiske varit vid skattläggningen beräknadt.
Att blott af detta skäl afhända jordägarne fisket, och tilldöma det Kronan, vore i ena fallet lika litet grundadt, som i det andra.
Men härförutan visar sig längre fram, att något misstag lärer förelupit i förevarande uppgift om roteringen.
Imedlertid är det endast på de nu upptagna grunder, som det redan antecknade underdåniga utlåtandet hvilar, hvarigenom Kongl. Kammar-Collegium förklarat fiskerierna i de större elfvar och strömar i Norrland aldrig hafva blifvit R.
Emb.-Berättelse för år 4840.
73 blifvit annorlunda, än som Kronans enskilda egendom, ansedde och begagnade.
Att detta resultat icke är nöjaktigt motifveradt, lärer således vara synbart.
De egna förhållanden i Norrland, hvarifrån ett sådant' resultat skulle uppkomma, torde ej heller, vid närmare betraktande, finnas dertill gifva giltig anledning.
Hemmanens anläggning äfven i Norrland är till en stor del urminnes.
Hvad dem från första början tillhört, och huru detta blifvit dem tilldeladt, kan med ingen urkund bestyrkas.
Men om så är, och om från hemmanens uppkomst ingen undantagslag kan åberopas, hvarigenom antingen till deras mehn eller deras fördel blifvit stadgadt, till åtskillnad från andra orters hemman, hvad dem skall tillkomma i utrymmen och herrligheter af hvarje slag; så kan väl deraf ej annat följa, än atl för dem gälla samma lagar, som för hemman i allmänhet inom fäderneslandet bestämma, huru långt deras rättigheter sträcka sig.
Icke hafva de således, när fiske vid deras stränder funnits, varit uteslutna från strandägande fiskerätt, alltsedan denna rätt blef i allmän lag upptagen och för andra jordägare gällande; och i allmänhet lära de ej heller hafva underlåtit alt begagna denna rätt, så vidt de dertill funnit sig i tillfälle.
Men gränserne för deras fiskerätt hafva ej kunnat vara mera bestämda, än gränserne för sjelfva deras ägor.
Imellan hemman och byar ligga ännu ofta sora ödemarker; och större hafva dessa naturligtvis varit, ju längre man i tiden går tillbaka.
I dessa ödemarker tillegnade sig hemmansägaren allt, hvad han kunde; och äfven- de till dem gränsande eller inom dem belägna fiskevatten begagnade han, så långt han förmådde.
Men som ganska mycket ej mindre af fiskena än skogssträckorna blef lemnadt af invånarne obegagnadt; sä måste orternes kronobetjening eller administratifva myndigheter komma på den tankan, att för allmän räkning något bruk kunde göras af dessa ödeliggande fisken.
Man började således fiska för Kronans räkning; och på ett och annat ställe uppkommo, utan kollision med allmogen, stadigvarande kronofisken, hvilka utarrenderades eller sköttes med legrlt folk för Kronans räkning, eller mot stående taxor upplätos åt närmaste hemmansägare, och då efter hand blefvo ansedda såsom med hemmanen införlifvade.
Så har säkerligen all Kronans fiskerätt i Norrland måst uppkomma.
Från hemmanens strandägande fiskerätt hafva Kronans fisken ingen ting inkräktat annorlunda,' än genom häfd, eller ock möjligen speciella förbehåll vid hemmanens anläggning eller när till derh uppläts den jord, vid hvars strand fisket R.
Emb.-Berättelse för år 1849. 10 74 R.
Emb.-Eerättelse för år 1849. låg.
Kronofisken kunna således visserligen finnas utan strandäganderätt, men måste då kunna dokumenteras på samma sätt, som i hvarje ort hvarje ägare är skyldig att dokumentera sin rätt till dylik lägenhet.
I brist deraf viker hans anspråk för strandägarens —- och ingalunda mindre derföre, att fiskeägaren är Kronan och fisket beläget i Norrland.
Maj:ls Högste
Domstol har också icke funnit förhållandet vara af någon så egen beskaffenhet, att ej allmän lag vore här tillräcklig och tydlig nog.
Beslutet öfver den gjorda framställningen, fattadt i Högsta Domstolen den 5 Februari 1840, innehåller, att då allmänna föreskrifter rörande i fråga varande ämne redan funnes meddelade, utan att någon otydlighet i dem funnes utmärkt i nämnde framställning, som icke heller innefattade förslag tili deras närmare bestämmande; så och enär tillämpningen af dessa föreskrifter dädanefter mäste, såsom ditintills, lemnäs beroende på domarens pröfning af hvad i hvarje särskild tvistefråga kunde anses vara utredt och bevisadt; funné Högste
Domstolen sig af denna framställning icke äga anledning tillstyrka utfärdande af någon allmän lagförklaring uti förevarande fråga.
Imedlertid blir just härigenom en annan förklaring desto mindre umbärlig: öfver den af Herr Justiticc-Statsministern anmälta olikhet imellan Högsta Domstolens särskilda domslut i detta ämne.
Det tillhörer forskningen efter lagskipningens tillstånd, alt taga kännedom af sådana olika domslut, för att utröna, om de förhållanden, hvaröfver blifvit dömd t, må hafva varit likartade och beslutens olikhet härrört endast från de af Herr JustiLiae-Slalsministern omförmälla olika grundsatser, och, i fall så är, hvilkendera grundsatsen må äga företrädet.
Ibland de från Kongl. Maj:ts Högsta
Domstol i detta ämne utgångna beslut, sorn härvid kunna komma i fråga, må först nämnas Kongl.
Maj:ts dea ‘21 September 1824 utfärdade nådiga Dom imellan Kongl. Majit och Kronan å ena, samt ett par socknars invånare i Norrbotten å andra sidan.
Förhållandet var, alt Kronan af ålder innehaft och mot arrende eller taxor upplåtit så många af de inom dessa socknar belägna fisken, som på detta sätt upplåtas kunnat.
Socknarnes jordägare hade under tidens lopp börjat mer och iner betvifla Kronans rätt till dessa fisken, och slutligen gjort lagligen anlrängigt det påstående, att blifva bibehållne vid de inom deras kronoskatte hemmans områden belägna så kallade laxerade fisken, ulan annan taxa eller afgift änden skatt, sorn hemmanen ovilkorligen åtföljde, och att bestämmas mätte, hvilka af de laxerade fisken borde anses för Kronans eller skuttemans tillhörigheter; hvaremot Kronan, sorn under sista åren låtit utarrendera fiskena tilli R.
Emb.-Berältelse för år -1849.
75 don mestbjudande, yrkade till desamma full äganderätt, för att kunna med utarrenderingen fortfara.
Hos Underrätterna och Hofrätten hade socknemännens af ålder ägda rätt att vid sina stränder och uti de å ägorna belägna sjöar idka fiske både till husbehof och afsalu blifvit dem tillerkänd, men Kronan också bibehållen vid dess rätt till särskild taxas uppbärande för sådant fiske.
Maj:ts ofvannämnde nådiga Dom innehåller: att ”de så kallade allmänna fisken uti de i fråga varande socknarna af fordno blifvit ansedde för Kronans tillhörighet på grund deraf, alt Kronan ursprungligen varit ägare lill all jord och mark i riket, samt att beräknandet af särskilda afgifterför berörde fisken obestridligen haft sin upprinnelse deraf, att fördelarne af desamma blifvit kända och utgjort föremål för det enskilda förkofringsbegäret, innan jordens odling och dess öfverlåtande till enskildt bruk ännu hunnit komma i fråga; hvarefter allt som de fordom obebodda trakterne sedermera blifvit befolkade och Kronan öfverlemnat jorden åt ständiga åboer, som der inrättat bolstäder och hemman, om hvilkas besittning med skattemannarätt innehafvarne blifvit försäkrade, stridigheter från äldre tider som oftast blifvit väckta angående dessa hemmansägares yrkade frihet att få oqvaldt begagna fisket vid deras hemmans stränder, utan tvång af den särskilda afgift eller taxa, som för fiskets nyttjande ägt rum den tid, då jorden ännu var Kronans, men hvilken de ansett hafva, vid jordens öfvergående till skattemannens ägo, blifvit inbegripen uti den skatt, som skattemaonen för sitt hemman med alla dess tillhörigheter borde utgöra; om hvilka stridigheter, tillförene i ekonomisk väg behandlade, vederbörande jordägare slutligen erhållit hänvisning alt vid laga domstol emot Kronan utföra, hvarföre de ock blifvit domarens pröfning underkastade”.
”Nu elnira fiskevattnet i ofvanskrifne socknar, efter hvad berördt är, af fordno tillhört Kronan, lika med den jord, som det omgifver, och det följaktligen ankommit på vederbörande, som Kronans rätt vårdat, att om sådant funnits., med allmänt och enskildt gagn förenligt, öfverlåta jorden åt en, och fiskerättigheten åt annan; likväl och alldenstund, vid jordens öfverlåtande att med skattemannarätt besittas, något förbehåll i sådant afseende icke blifvit stadgadt, utan fast heldre för otvifvelaktig! antagas måste, att fiskerättighetens oskiljaktighet från sjelfva jordens besittning varit afsedd och beräknad, som, jemlikt hvad handlingarne upplysa, angående en del af äldre hemman i meranämnde socknar, derom bland annat förekommer, att Kongl. Maj:t, i afseende på 1695 års rotering till knektehåll för Vesterbottens regemente, uti skrifvelse 76 R.
Emb.-Berättelse för år IS lO. till Roterings-kom missionen af den 19
December samma år i Nåder Sig yttrat: ”att Kongl. Maj:t insett, hurusom Kommissionen iakttagit hvar och en bys ”vilkor och konsiderera! en hvar lill sitt lax-, hafs- och notfiske med flera ”hemmanslägenheter, hvaraf bonden sin födo och styrko kunde hafva, och in”tet särdeles afseende haft på sjelfva hemmanens storlek till tunnetal, alldenstund det i och för sig sjelf vore ett onus för bonden, derefter han i jorde”boken vore uppförd till så mycket högre utlagor, hvaremot bonde på ett litet ”hemman ej besvärades med så stor skatt, och likväl ofta brukade lägligare ”bysens rättigheter i fiske, skog, djurfång och slikt”; äfvensom handlingarne ådagalägga, att vid skattläggningar af i senare tider Kronan frångångna och med särskild fiskelaxa belagda hemman inom meranämnde socknar fisket uttryckligen blifvit för bestämmandet af skattetalet i beräkning taget; fördenskull och emedan, jemlikt lag 12 kap. 4 §.
Jordabalken' och Kongl. Stadgan för rikets hafs-, skär-, ström- och insjöfiske af den 14 November 1766, en hvar äger fiske efter sin bohlstad och rågång, hvaraf följer, att ett motsatt förhållande lill fördel för den, som tillförene varit ägare till land och strand, måste vara grundadt på ett bestämdt och vid jordens afhändande bevisligen gjordt förbehåll, men sökande byemännen till deras hemman erhållit ovilkorlig äganderätt, utan något slags förbehåll eller undantag af förmåner, sorn med besittningen af jorden i allmänhet äro förenade, samt deli omständighet, att likasom taxa eller afgift för fisket ägt rum, då jorden ännu tillhörde Kronan, en dylik afgift blifvit af dem erlagd, äfven efter det de en längre eller kortare tid innehaft deras hemman med skattemannarätt, hvarken för dem ligger i vägen att för framtiden söka härutinnan den rättelse, som af ett i laglig ordning utredt förhållande bör följa, eller kan å Kronans sida medföra kraft af gällande häfd på rättighet att i fråga varande afgift uppbära, enär, pä sätt här inträffar, underrättelse ej saknas, huru denna afgift först tillkommit, och Kronans rätt till densamma, såsom motsagd och bestridd allt ifrån den tid, Kro nans jord öfvergått i enskildes ägo, ej eller kan anses hafva varit oqvald; ty och då med egenskapen af Socknemännens i ofvanberörde måtto vunne äganderätt till deras hemman icke kan förenas, att de emot sin vilja skola-för deras under samma äganderätt begripne rättighet till fisket erlägga någon särskild eller annan afgift, än den som i allmänhet innefattas i skatten för sjelfva jorden, pröfvar Kongl. Maj:t i Nåder rättvist att, med upphäfvande af Hofrätléns dom, förklara de hemmansägare i N. socknar, hvilka med skattemannarätt besitta deras jord, berättigade att begagna fisket inom deras hemmans rågång och vid de stränder, lill hvilka deras innehafvande land sig sträcker, utan R.
Ernb.-Berättelse för år 1849.
77 att vara förbundna att någon särskild afgift eiler taxa derföre hädanefter utgöra; Kronan eller staten, i afseende på dess enskilda eller sig förbehållna, så kallade allmänna kronofisken, vid all den rätt bibehållen, som med lag och laga stadgar är öfverensstämmande; och åligger vederbörande jordägare, som strandrätt tillkommer, alt i afseende å kungsådra och farled iakttaga, hvad lag föreskrifver”.
Om vick de i denna nådiga
Dom anförda skäl en och annan anmärkning kan göras; så hafva dock dessa anmärkningar synts mig vara utan inflytande på den utgång, saken fått.
Det kan anmärkas, att frågan, huruvida Kronan ursprungligen varit ägare till all jord och mark i riket, är underkastad rätt mycket tvifvel och tvist.
Men också torde denna fråga kunna lemnäs oafgjord, endast så mycket får antagas för säkert, att Kronan från urminnes tid haft rätt att förfoga om all den jord, med tillhörande fiskevatten, hvartill enskild ägare ej funnits, och att när upplåtelser på sådan grund skett, utan att visas kan, det jord och fiskevatten dervid blifvit från hvarandra skilda, följden deraf måste vara, att i upplåtelserna anses inbegripna beggedera, jord och fiske, d. v. s. jorden med den rätt äfven till fiske, som efter allmän lag henne tillhörer.
Härmed förfaller äfven behofvet af den satsen, att fiskets fördelar -utgjort föremål för det enskilda förkofringsbegäret, innan jordens odling hunnit komma 1 fråga.
Del är nog, att oberäkneligt många fisken blifvit begagnade, innan jorden, vid hvars strand de ligga, varit i besittning tagen, och att vid denna jords upplåtande ej något förbehåll om fiskevattnets frånskiljande kan visas vara gjordt.
Den med jordäganderätten allmänt förenade fiskerätt är iakttagen i 3 kap. 2 §.
Fiskeristadgan, hvarest om allmänna kronofisken, eller de lägenheter vid kronoailmänningar och parker etc., som Kronan enskildt sig icke förbehållit, förordnas, alt om på slika kronolägenheter, der häradets eller socknens invånare med vederbörligt tillstånd njuta frihet att fiska mot afgift till Kronan, hemman äro belägna, dessa icke dess mindre skola ”njuta fritt fiske, tilldess ”delning för sig gått'’.
Alt efter ägors tilldelning äfven uppkommer strandäganderätt till fiske vid dessa ägor, är således här förutsatt.
Vid den nådiga
Domen lärer för öfrigt kunna anmärkas, att i frågan om Kronans oqvalda besittning till de omtvistade taxorna Kronan ej kan nekas hafva innehaft en sådan besittning derföre, att Kronans rätt till dessa taxor varit motsagd och bestridd.
Men för att tillintetgöra Kronans från häfd hämtade anspråk, tyckes här det för öfrigt använda skälet vara tillräckligt, att 78 R.
Ernb.-Berättelse för år 'IS49. underrättelse ej saknas, huru afgiften först tillkommit.
Härigenom upphäfves nemligen det i 15 kap. 1 §.
Jordabalken definierade begreppet af häfd; och beskattningens salunda kända tillkomst lärer ej kunna anses annorlunda, än såsom olaglig, der den ej kunnat visas vara stödd på äldre rätt till de be skattade lägenheterna.
O Huruvida nu Kongl. Maj:ts Högste
Domstol i andra fall af lika beskaffenhet dömt annorlunda, än här skett, är hvad som vidare skall undersökas.
Dervid bör först anmärkas, att de skäl, på hvilka den nu granskade domen hvilar, blifvit äfven i många senare fall gällande.
Vid uppmärksamhet på detta förhållande, har jag trott mig böra anteckna: att genom nådig
Dom den 20 September 1825 åtskilliga i Vesterbottens län belägna byar, som med Kronan tvistat om fisken, hvilka såsom belägna inom deras skatteområde, men öfver hvilka Kronan obehörigt tillegnat sig dispositionsrätt, påstodos vara de enskilda parterna tillhörige, vunnit dessa fisken på den grund, att byarne genom dem öfvergångna skogsafviltringar under deras skattemanna område ostridigt ägde det land, hvartill de å Kronans taxelängd upptagne fiskevatten hörde, samt hvad några af byarna anginge, äfven alla de holmar och skär, hvilka å deras afvittringskartor blifvit upptagne och i skatteområdet inbegripne,' samt, att det småfiske, som å särskilda uppräknade ställen innehades af byemännen emot årlig ränta, vore belägne vid Stränderna af byarnes skatteområde och derunder lydande öar, holmar och skär; hvarföre de hemmansägare derstädes, hvilka med skattemannarätt besutté deras jord, förklarades berättigade att begagna fisket inom deras hemmans rågång och vid de stränder, till hvilka deras innehafvande land sig sträckte, utan förbindelse att någon särskild afgift eller taxa derföre utgöra; Kronan likväl, i afseende på dess enskilda eller sig förbehållna så kallade allmänna kronofisken, derest sådane skulle finnas, vid all den rätt bibehållen, som med lag och författningar vore öfverensstämmande, och med skyldighet för vederbörande jordägare, hvilka strandrätt tillkomme, att i anseende till kungsådra och farled, der de borde öppna hållas, iakttaga, hvad lag föreskrefve; att genom nådig Dom den 2 November 1826 åtskilliga byars i Norrbottens län emot Kronan fullföljda talan om fiskerätt i Torneå eif vunnit bifall på sådan grund, alt ehuruväl ostridigt vore, det Kronan, som af fordno ägt den jord, hvaraf byemännen nu vore med skattemannarätt innehafvare, också tillika ägt det fiskevatten, hvaraf sådan jord varit omgifven; dock alldenstund Kronan sedermera tid efter annan till enskilda personer öfverlåtit sin äganderätt till jorden, men dervid icke gjort något undantag eller förbehåll, i afseende 11.
Emb.-Heråttelse för år 1849.
79 på fiskerättigheten, hvilken således och enär hvarje jordägare, enligt 12 kap, 4 §.
Jordabalken, och Kongl. Fiskestadgan den 14 November 1766, äger vatten och fiske efter sin bolstad och rågång, måste anses hafva åtföljt de öfverlåtna hemmanen, ibland, hvilkas herrligheter den jemväl påtagligen varit vid skattens och andra tyngders bestämmande afsedd och påräknad, hvartill slutas kunde ej mindre af Kongl.
Maj:ts den 19 December 1695 till RoteringsCommissionen aflåtne skrifvelse, hvaruti omforma 1 tes bland annat, hurusom hvarje bys förmåner till lax-, hafs- och notfiske blifvit i beräkning tagne, än ock af 1773 års skattläggniugsmethod, sorn stadgade, att hemmanens afgift för husbehofsfiske inginge i jordeboksräntan; fördenskull och som å Kongl. Maj:ts och Kronans sida med lagliga skäl icke visadt vore, att fiske éfler sik och annan mindre fisk i Torneå eif varit Kronan af ålder förbehållet, deremot fast mera förekomme, dels att Konungens Befallningshafvande, fastän vårdare af Kronans rätt, likväl genom resolution den 24 Juli 1765 förklarat, det allmogen ägde nyttja sikfisket efter sin land och strand, såsom af ålder skett, dels ock att Kongl. Maj:t uti resolution den 9 December 1769 och bref lill Kammar-Collegium den 4 November 1772 gifvit förklarande!), sorn utmärkte, att icke i fråga stäldt vore, det ju byemänuen sjelfve ägde rätt till fiske efter sik och annan mindre fisk i nämnde eif vid deras land och strand; alltså och då för pröfningen af i fråga varande imellan Kronan och skatteman uppkomna tvist hinder desto mindre kunde möta af de åtgärder och beslut, hvilka af Kronan varit tagna, under det uppkomna stridigheter om fisken ännu varit i ekonomisk väg behandlade, som äfven å Kronans sida äganderältslvisten om dessa fisken bland andra blifvit lill domarens pröfning hänskjuten, pröfvade Kongl. Maj:t rättvist att förklara de byemän, hvilka med skattemannarätt besulte sin jord, berättigade att under fidi äganderätt, men för öfrigt i den ordning, som med lag och fiskeristadgan instämde, begagna i fråga varande fiske inom deras rågång
Och vid de stränder, tili hvilka deras innehafvande land sig sträckte, för hvilken fiskerättighet, enär den ansetts sjelfva hemmanen tillhöra, någon annan afgift, än den skatt, som dessa senare åtföljer, icke ägde rum; alt under den 14 Mars 1827 en af 2:ne andra byars jordägare i Norrbottens län mot Kronan anställd rättegång om lax- och sikfisken, öfver hvilka Kongl. Majit och Kronan i senare tider tillegnal sig dispositionsrätt, men hvilka byemänuen ansett vara byarnes tillhörighet, blifvit på det sätt afgjord genom nådig Dom, att ehuruväl af handlingarna vöre upplyst, att
Kronan utaf de i fråga varande fisken i lång tid njutit afkastning; dock som deraf leke ovilkorligen följde, att Kronan till samma fisken, som enligt Kammar - 80 R.
Collegii af Kongl.