Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Hon hade n y s s s l u t a t l ä s n i n g e n af e n d i k t — b o k e n s t o d uppslagen p å nothållaren — där fanns i n g e n m e l o d i till d e n, m e n Ö j a f o r m a d e e n m e d d e d i k t a d e o r d e n o c h s i n a m i n n e n till h j ä l p, t y o m e d v e t e t hade tankarna tagit form i håg- k o m s t e r från e n l ä n g e s e d a n f ö r g å n g e n t i d.
S a k e n ställer s i g så.
V i h a f v a m å n g a t u s e n bildade kvinnor, s o m m e d eget arbete förvärfva s i g sitt u p p e h ä l l e.
K n a p p t aflönade, s o m de äro, äro d e urståndsatta att samla n å g o t för s i n å l d e r s d a g a r.
T i d e n g å r, år f ö r år n ä r m a d e s i g allt m e r d e n g r ä n s, d ä r d e r a s a r b e t s - k r a f t tar slut.
S å till sist n å d e g r ä n s e n.
H v a d s e d a n — hvad sedan?
&gt;Oss lifvet skilt, m e n mötte jag dig än, Jag räckte gärna dig min hand som vän, Ty aggets bittra konst jag aldrig lärt, Kärt är mig allt, s o m en gång jag haft kärt N i vill i c k e?
N å, se d å h ä r s v a r e t!
D e s s a k v i n n o r b l i f v a s. k.
p a u v r e s h o n t e u s e s — n e j, l å t o s s a n v ä n d a ett fullt b e g r i p l i g t s v e n s k uttryck, äfven o m det skorrar en s m u l a i ö r o n e n, o c h t i t u l e r a d e m — bildade kvinnliga fattighjon.
D e t är d e n n a k n a s a n n i n g e n.
O c h d e t är e n s a n n i n g, s o m i c k e är s v å r att finna, d e n s v a g a s t e e f t e r t a n k e l ä g g e r d e n genast i vår hand.
M e n s a k e n är d e n, att m a n i c k e vill t ä n k a.
S l u t e t, s o m t a n k e n s t a n n a r v i d, är s å a f s k r ä c - k a n d e fult — » b i l d a d e k v i n n l i g a f a t t i g h j o n ».
F y, så s t y g g t!
D e t verkar j u nästan störande p å d e n s k ö n a s a m v e t s f r i d e n.
N e j, d e t är b ä s t att låta tankarne hvila o c h bara g å på.
O c h m a n k o m m e r att » g å p å », d e t är t ä m - ligen säkert.
Staten går j u i spetsen!
Eller vittnar månne- icke den föreslagna löneregle- Smekande s o m vågor m o t gröna stränder g l e d d e n e n a t o n e n efter d e n a n d r a s a k t a f r a m under hennes späda, hvita fingrar.
Hon hade j u h a f t e t t h e l t lif af l y c k a, h v a r f ö r f r a m k a l - lade h o n då vålnader, hvarför lämnade hon ej d å e t t s t a c k a r s b l a d u r u n g d o m s d r ö m m a r - nes skog, ett enda, s o m ej ville vissna m e d d e a n d r a, a t t fladdra b o r t m o t g l ö m s k a n s ö d e slätter?
H o n h a d e j u sin m a n s breda b r ö s t att l u t a sitt h u f v u d e m o t, n ä r o r o n j a - g a d e h e n n e s v ä s e n u t ur d e s s e g n a s k r y m s l e n.
O c h h o n ä l s k a d e sin m a n m e d d e n s u n d a, lugna, uthålliga känsla, s o m binder likt smi- dig bast.
Också hade h o n barnen, s o m h o n h ö l l så i n n e r l i g t af, h v a d v i l l e h o n mera?
H v a r f ö r b l e f h v a r j e e n s a m s t u n d så l ä t t m i n - nets och — hans?
H o n v i s s t e, att h o n ej g å t t vilse, h v a d b e h ö f d e h o n då b r y sig o m, att e n a n n a n s t o d d ä r u t e p å a l l f a r v ä g o c h r o - p a d e, r o p a d e m e d en röst, s o m l j ö d h e s o c h a n s t r ä n g d af i f v e r?
O c h n ä r h o n n å g o n g å n g v e k af från h e m m e t s r å m ä r k e n, n ä r h o n s a t t e en k o m p o s i t i o n, djärf o c h o b ä n d i g s o m hennes innersta kynne, då var det hans blick, s o m i t a n k e n l y s t e m o t h e n n e s, h a n s h a n d h o n för- stående tryckte.
— —: — ELISARETH KUYLENSTIERNA.
D e t är e t t p r o b l e m, v ä l v ä r d t att b r y sin hjärna m e d.
S a n t är, a t t i c k e h e l a m a s s a n a f k v i n n o r stannar kvar på arbetsmarknaden, en del dör u n d a n, o c h en del gifter sig, antingen för kärleks eller f ö r u t k o m s t s skull, m e n en m y c k e t stor del blir d o c k k v a r för lifvet där d e n är.
O c h d e t är dessa k v i n n o r s ö d e, v i skola taga reda på.
G i f e t t s v a r h ä r p å n å g o n a f er, n i s o m a n s e, a t t d e t m i n s t a i a f l ö n i n g s v ä g är m e r ä n n o g åt k v i n n a n!
Det är g l ö m d t!
Vårt lif är alltför kort att spillas så i lumpen ofred bort. » » D e t v a r v å r, n ä r h o n träffade h o n o m, s n ö af doftlös ä p p l e b l o m på trädgårdens gångar, e n b l å h i m m e l ö f v e r d e m m e d j u b l a n d e lärk- s å n g l i k t d a l l r a n d e t o n e r af s i l f v e r k l o c k o r o c h en glädje i n o m d e m båda, u n g o c h sjudan- d e s o m n a t u r e n själf.
Visst talades de v i d o m a n n a t än det d a m m, s o m fyller konversationens skräpvrår, där var längtan, s o m brände, tro, s o m g l ö d d e, o c h h o p p, s o m j u b l a d e i d e r a s tal.
Ö j a l o g än, när h o n m i n d e s d e n n a t i d, d e n h a d e v a r i t så l j u s, att h o n icke ens anat mörkret.
M e n det k o m, passionens t u n g a blygråa åskmoln vältrade sig öfver hennes naiva l y c k a s o m en orkan öfver späda telningar.
O c h h o n fick m o d att r a n n - s a k a sitt i n r e o c h g i f v a n a m n åt d e n tillgif- v e n h e t h o n gaf.
s u c k a d e o c h fortsatte m e d skaldinnans » Jag vet, du missförstått, h v a d jag har sagt, och annan tydning i min mening lagt.
H o n spelade länge, v ä f d e in t a n k a r n a i to- nerna o c h framkallade en rik, v a r m o c h stark melodi, en, s o m lyfte hennes allt g r u b b e l.
sinne bort från M e n hur ofta h ö r d e h o n i själfva verket från h o n o m; h a n r e s t e v i s s e r l i g e n m y c k e t, m e n till d e r a s lilla s t a d k o m h a n e j, d r ö j d e d ä r åtminstone aldrig m e r än öfver en natt på g e n o m r e s a till eller från u t l a n d e t.
H a n s n a m n lyste på vetenskapens stamträd, han var be- r ö m d, m e n v a r h a n o c k s å l y c k l i g?
H a n for- drade mycket.
H a n kräfde både m e d förstånd o c h hjärta.
H o n s a t t stilla e n s t u n d m e d b o k e n h o p - lagd i knäet o c h blicken riktad inåt på det m y s t e r i u m, s o m är k v i n n a n s v ä r l d.
Slutligen lade hon åter h ä n d e r n a på tangenterna, spe- lade i vildt t e m p o ut sina stormande, jagan- d e s t ä m n i n g a r o c h ö f v e r g i c k s m å n i n g o m till ett a d a g i o, s o m s m ö g l i k t e n f ö r t o n a n d e, d ä m - pad suck g e n o m rummet.
S å l a d e h o n i g e n p i a n o l o c k e t, s t ä l l d e s i g ett H o n h v i s k a d e vers efter vers m e d d r ö m m a n - d e, h ä l f t b o r t d o m n a n d e r ö s t till ett a c k o m p a g - n e m a n g, s v a g t o c h mjukt, s o m när ett förband v a r s a m t l ä g g e s ö f v e r ett s v i d a n d e sår.
Hon ord: » Jag vet knappt, hvar du är o c h hvad du gör.
Men allt hvad godt o c h stort o m dig j a g h ö r Ger ökad glädje åt min arbetslust Och fyller mig m e d m o d till lifvets dust. » ö g o n b l i c k l u t a d m o t k a r m e n af e n f å t ö l j o c h u p p r e p a d e l å n g s a m t sista s t r o f e n i d e n d i k t, s p m g r i p i t h e n n e l i k t e n b i k t af h e n n e själf, d e n d i k t h v i l k e n s o m e t t e k o af u n g d o m s d a - garnes tankevilliga brottning med allt hälft o c h s t y c k a d t i n o m en ljudit för h e n n e i o r d efter o r d e n l å n g, u n d e r l i g e f t e r m i d d a g.
S i s t a strofen, ja, den, s o m tillämpad p å d e n korta sagan o m » två ädla konungabarn », borde h o n h a l å t i t sin k l o k h e t s c e n s u r u t p l å n a, m e n j u s t d e n n a sista m e s t af: — strof höll hennes upproriska • — — inre » Ocb står du en gång sorgsen vid min dörr, Jag öppnar den o c h famnen — nu s o m förr I — Ja, lifvet skilt oss, m e n du är min vän, Och kanske mötas våra vägar än.j Så hade h o n m e n a t det; han var v ä n, d e t o r d e t m å s t e a f t v ä t t a s alla hennes fläckar, småsint begabberi smutsat det m e d.
Skulle deras vägar en g å n g sammanföras, ville h o n räcka h o n o m h a n d e n o c h b j u d a h o n o m sin v ä n s k a p, så d j u p o c h i n n e r l i g, att h a n a l d r i g skulle k u n n a m i s s t y d a h e n n e s m e n i n g mera.
Ö j a h a d e tänkt sig feberhet.
N ä r d e t där- f ö r r i n g d e p å t a m b u r k l o c k a n, r y c k t e h o n ner- v ö s t till.
H v e m k o m så h ä r d a g s?
Jungfrun l ä m n a d e in ett kort.
4 också det får med så.
en Jag bekännelse, k a n i n t e själf om d e l a f d e n, k a n h ä n d a bara v ä g förde m i g här d u vill kalla säga, hvarför du d ä r f ö r, att m i n förbi i kväll, kanske också därför, att j a g trots allt l i f v e t s r i s a n d e e j l a g t a f att v a r a h ä n s y n s l ö s t, o n ö d i g t u p p r i k t i g b å d e m o t m i g själf och andra. » Ojas hjärta slog hårdt, hårdare än på m y c - k e t, m y c k e t l ä n g e, i r a m e n af h v a r d a g l i g t l u g n f a n n s i n g e n a n l e d n i n g att f ö r b r u k a d e s s k r a f t.
Hennes hand hvilade i hans, mjuk, utan tryck- n i n g eller s m e k n i n g, m e n v i l l i g t o c h n ä s t a n t a c k s a m t, s o m n ä r ett b a r n h å l l e r s i n h a n d i s k ö t e r s k a n s, b e r e d t att l y s s n a till s i n k ä r a s t e saga.
O c h likväl b a d h o n: » Säg ingenting. » » V a r inte rädd, Öja, j a g ville bara tacka d i g s o m e n g o d k a m r a t o c h v ä n, f ö r att d u o m e d v e t e t s p a r a t e n s t o r l y c k o s t u n d åt m i g.
» » Hur menar du? » » M i n n s d u, h u r o f t a d u s a d e m i g: d i n kär- l e k f ö r m i g är i n t e d e n stora, d j u p a l i d e l s e, d u m å s t e v a r a m ä k t i g att k ä n n a, m i n n s d u, hur du den minut vi stodo ensamma på din bröllopsafton, ifrigt ö f v e r t y g a d e m i g o m, att m i n känsla för dig var s o m festpokalens gnist- rande c h a m p a g n e s k u m?
» » Ja, j a g m i n n s.
» Öja hade blifvit m y c k e t blek.
Hon kunde h a r o p a t till h o n o m: T a g i n t e i f r å n m i g m i n i l l u s i o n, j a g h a r så litet att l e f v a p å, m e n n a - turligtvis satt h o n tyst, d e torra s k ä l f v a n d e l ä p p a r n e ä r o å n g e s t e n s o b r u t n a sigill.
HOS GUSTAF FREDRIKSON: STORA » Professor David det måste vara när alla honom!
— hennes läste tankar liksom Omöjligt, i romanerna i lifvet.
kortet.
Vilmer », e n s y n v i l l a, han Ja, Hon såg ännu också i lifvet, hon, nej, här nu, manat hände en just fram d e t så gång på m e n hvarför k o m h a n j u s t n u?
H v a r f ö r, h o n h a d e i n t e m o d att vara hård, men — fruktade bättre t v ä r t o m att bli för v e k, det!
O c h h a n k o m in, smärt, lång, n å g o t lutan- d e, b l e k s o m alltid o c h m e d s a m m a i n t e n s i v a m a k t i blicken, s o m förr ängslat h e n n e.
H o n räckte h o n o m båda » Välkommen händerna: D a v i d, hjärtligt välkommen. » » T a c k, Ö j a, d u är e n s a m?
» » Ja, m i n a småttingar äro på barnbal o c h G ö s t a p å h e r r m i d d a g, m e n sitt i alla fall n e d.
» » Ja, tack. » Hennes känsliga sinne vibrerade v i d denna stämma, en klangrik melodi, hur bruten d e n än i b l a n d k u n d e vara.
» H u r k o m m e r d e t sig, att d u g ö r v å r lilla stad d e n ä r a n », försökte h o n säga i vanlig vär- d i n n e t o n, m e n m ä r k t e själf, h u r f o r c e r a d t d e t lät.
» J a g skall r e s a till F r a n k r i k e, o c h j a g k o m så, att j a g m å s t e ö f v e r n a t t a h ä r.
» » D e t h a r d u g j o r t förr, u t a n att b e s ö k a o s s.
» H o n tände l a m p a n o c h rullade n e d gardi- nen, m e d a n h o n talade.
D ä r blef hemtrefligt och hägnadt omkring d e m, skuggorna flydde b o r t å t v r å a r n a; Ö j a g j o r d e så l j u s t, s o m v i l l e hon döda stämningen m e d det nyktra lamp- skenet.
H a n satt p å en låg stol, f r a m å t b ö j d, o c h såg m o t mattans mönster; v i d hennes indirekta förebråelse v ä n d e h a n sig m o t h e n n e: » O m d u en g å n g slutat dina bestyr o c h k o m m e r o c h s ä t t e r d i g h o s m i g, s k a l l d u få h ö r a, h v a r f ö r j a g är h ä r i d a g — h v a r f ö r j a g förut u n d v i k i t ditt h e m, v e t d u.
» » Ja, kanske — — • — » H o n satte sig m i d t e m o t honom.
H a n t o g o o m b e d d hennes h a n d o c h höll d e n fast i sin.
» Det var längesedan jag förtroligt i handen, Ö j a.
» » Ja. » » Då många höll d i g så här var j a g u n g o c h het, det har blåst vindar sedan dess.
Nu kommer jag » N å v ä l, j a g t r o d d e d i g inte d å, » fortsatte han, » m ö j l i g e n tror j a g d i g aldrig, j a g tänker m i g u n g d o m s k ä r l e k e n p å ett a n n a t s ä t t; j a g t y c k e r d e n är e n b a s i s f ö r l i f v e t, o m m a n e j i b i t t e r h e t slår d e n till s p i l l r o r.
Jag har ej kunnat göra det, den har varit m i g det enda heliga, mitt v a n t r o g n a sinne ville fasthålla, o c h nu — — — » » Nu? » » Skall minne. » » Så, jag jorda d e n är d å den död? » s o m mitt vackraste
— 5 — IDUN 1899.
» Ja, m e n j a g väntar fågel P h e n i x nr askan, » s a d e h a n m e d ett e g e n d o m l i g t ljnst, v a r m t tonfall, i hvilket hennes öra genast uppfatta- d e d e n rätta klangen.
O c h h o n skulle velat, att hennes s t ä m m a h a r m o n i s k t m ö t t hans i v e k t förstående, m e n det var n å g o t okufligt, h å r d t o c h fientligt, s o m r e s t e s i g i n o m h e n n e m o t d e n n a o k ä n d a l y c k a, o c h h o n sade torrt s o m p r a s s l e t af v i s s n a l ö f: Da » J a s å, j a g förstår, skall gifta d i g.
» d u har funnit d e n rätta.
Förvånad, sårad såg han p å henne o c h släppte hennes hand, icke bryskt, men be- s t ä m d t; h o n t y c k t e i s i n u p p h e t s n i n g, att h a n s l u n g a d e hela det förflutna ifrån sig.
» D u h å l l e r m y c k e t af h e n n e, » s a d e h o n s a k t a, n ä s t a n ö d m j u k t, » d u v e t, att j a g ö n s k a r d i g all l y c k a.
» » Tack, Öja, det trodde j a g.
» E ö s t e n v a r g e n e r a d, l å n g t ifrån h e n n e.
» J a g k a n e j ö n s k a er e t t b ä t t r e f ö r h å l l a n d e ä n m e l l a n G ö s t a o c h m i g, » t i l l a d e h o n, » e n så- d a n k ä r l e k g ö r l i f v e t så t r y g g t.
D e t v a r snällt, a t t d u k o m till m i g m e d d i t t f ö r t r o e n d e.
N a k u n n a v i bli v ä n n e r.
» H e n n e s h a n d sökte åter hans.
H a n t o g den, m e n reste sig samma.
upp i det- » Vänner, » upprepade han.
» J a g t r o d d e så, kanske, när j a g g i c k hit, m e n det går e j.
Förstår du ej också det, Ö j a?
V i ha begraft våra u n g d o m s d r ö m m a r, o c h d r ö m m a r äro s o m ettåriga växter, de härda inte ut en vinters köld.
H v a d t j ä n a r d e t till a t t s ä t t a e n s t e n m e d ett grant n a m n p å g r a f v e n?
» » N e j, d u har rätt, » svarade h o n långsamt, » n u f ö r s t ä r o v i så v e r k l i g t s k i l d a, s o m v i al- drig varit det förr, l y c k a n k a n o c k s å skilja, » t i l l a d e h o n m e d e t t v e m o d, s o m fick g e n s v a r inom honom och gjorde afskedshälsningen emellan d e m stum.
EN AUDIENS HOS PAFVE MED LEO XIII.
KRONPRINSESSAN TILL SÖ- DERN.
V. K R O N P R I N S E S S A N V I C T O R I A har n u — enligt de underrättelser s o m i n g å från R o m — ä f v e n aflagt sitt s e d v a n l i g a b e s ö k h o s påfven i Vatikanen.
D e n enskilda audiens, s o m » H a n s h e l i g h e t » gaf, v a r a d e i 4 0 m i n u - ter, h v a r p å k r o n p r i n s e s s a n g j o r d e v i s i t h o s kardinal Rampolla, hvilken sedermera be- svarade densamma genom ett b e s ö k hos kronprinsessan Hotel ».
i [hennes våning i » Grand F å äro d e l y c k l i g a, s o m n u m e r a förunnas en privataudiens hos den g a m l e kyrkofursten.
Ja, till o c h m e d b l a n d d e t k y r k l i g a R o m s » s v a r t a a r i s t o k r a t i » är d e t m å n g a, s o m a l d r i g n å f r a m till » d e n h v i t e p å f v e n ».
Men den s o m en g å n g haft en sådan audiens, g l ö m m e r d e n icke lätt.
V i stiga u p p för Vatikanens härliga trapp- u p p g å n g, » a d e l s t r a p p a n », scala nobile s o m d e n kallas.
V i d h v a r j e a f s a t s står en s c h w e i z e r - gardist p å post m e d hillebard i hand.
Vi k o m m a så f ö r s t i n i sala clementina, e n p r a k t - sal, i n r e d d a f p å f v e n C l e m e n s V I I, s o m n u tjänar den påfliga vakten s o m v ä n t r u m.
I nästa försal mottagas vi af d e i röda siden- dräkter k l ä d d a parafrenieri — stallmästarne, o m m a n så får k a l l a d e m.
T v å a f d e m an- mäla oss för förestån- daren, s o m därpå led- s a g a r o s s g e n o m d e öf- riga salarne.
I anti- camera segreta, d e t e n - skilda förrum, s o m g r ä n s a r till påfvens privat- ram, vistas de tjänstgörande k a m m arh errarne,!
hvilka det å l i g g e r att införa den, s o m motta- ges i en- skild audi- I PAFVENS STUDERKAMMARE.
y " S FLABELLOBÄRARE.
— 6 — Därför, Idun, n o g det sant är: Jag tar hellre m o t kontanter! » IDUNS JUL- NUMMER- PRISTÄFLING.
I D E N L I L L A » pris- täfling f ö r f a m i l j e - kretsen », v i i vårt senaste julnummer u t l y s t e, h a 1 9 3 täf- lande deltagit.
Upp- giften l y d d e: » Tag ordet mantalsutgift.
Utbyt en af d e i detta o r d i n g å e n d e bokstäfverna m o t en annan bokstaf, dess närmaste granne i alfabetet, o c h bilda så af samtliga 13 bokstäfver ett annat S:T P E T E R S K Y R K A N I R O M.
svenskt ord. » D e t rätta, a f r e d a k t i o n e n a f s e d d a lösnings- E n k l o c k s i g n a l l j u d e r, e n k a m m a r h e r r e an- ordet är: m o d a r o s s a t t t r ä d a i n.
D e t är e n l i t e n r ö d salong, i hvilken d e n katolska kristenhetens MULATT ANSIGTE.
fader, påfve L e o X I I I, tar e m o t.
- Efter väg- garna porträtt af h ä d a n g å n g n a påfvar, v i d ena sidan d e n påfliga tronen, p å d e n n a e n blek, i e n fotsid hvit talar höljd gestalt m e d ett b l i d t, v ä n l i g t l e e n d e ö f v e r det fårade anletet.
D e t är p å f v e n l V i g ö r a d e tre föreskrifna k n ä b ö j n i n g a r n a o c h b u g a o s s n e d f ö r att, s o m c e r e m o n i e l e t k r ä f v e r, k y s s a h a n s toffel.
H a n afböjer d e t m e d en vänlig vink o e h räcker oss handen, på hvilken h a n bär » fiskarringen », hvilken v i vördnadsfullt kyssa.
O c h n u ljuder hans s t ä m m a — sakta, m y c k e t sakta.
Långsamt, s o m öfvervägde h a n hvarje stafvelse, g å orden öfver hans läppar.
M e n o m ett ä m n e griper h o n o m, d å b l i r d e t a n n a t, d å flyta h a n s o r d i h a s t i g s t r ö m, h a n s ö g o n l y s a u p p a f e n säll- s a m eld, o c h m a n anar d e n mäktiga ande, s o m b o r i n o m d e n n a bräckliga gestalt.
M e n alltjämt hvilar det blida leendet kvar p å hans läppar, en faders milda leende.
P å e n annan af våra illustrationer gifver teck- n a r e n e n b i l d från p å f v e n s a r b e t s r u m, d ä r ö f v e r - k a m m a r h e r r e n föreläser h ö g t för » H a n s helighet ».
P å ä n n u e n a f t e c k n i n g a r n a s e s e n flabello- bärare, e n af d e m, s o m g å p å hvardera sidan o m påfvens bärstol — äfvenledes afbildad — d å h a n l å t e r b ä r a s i g n e d i 8:t P e t e r s k y r k a n f ö r att l ä s a m ä s s a n v i d h ö g t i d l i g a r e t i l l f ä l l e n e l l e r d å h a n v ä l s i g n a r f o l k e t.
V i d a r e s e v i i cavalieri di Cappa e späda, i mazzini o c h v a k t e n, s o m i sina dräkter från sekler tillbaka g ö r a e n s å e g e n d o m l i g effekt m i d t i d e t m o d e r n a R o m.
Efter täflingstidens u t g å n g d e n 3 1 sistlidne januari omblandades n o g a samtliga lösningar.
D e n första rätta l ö s n i n g, s o m därefter u t t o g s o c h ö p p n a d e s, v a r i n s ä n d a f fru Bea Tullberg, Venersborg, s o m s å l e d e s e r h å l l e r l:sta priset: 100 kronor.
N u m m e r t v å i o r d n i n g e n b l e f frö- ken Vilhelmina Löfholm, Drottninggatan 27, Norr- köping, s o m e r h å l l e r 2:dra priset; 50 kronor.
Tredje till tionde prisen (h v a r t d e r a å 10 kronor) t i l l f ö l l o: Carolina Bergöö, L i n d e s b e r g; Elisabeth Larsson, M u n k a L j u n g b y, E n g e l h o l m; Johanna Bönnqvist, R å d h u s g a t a n 2, W a s a; Alma Jönsson, G a m m e l s t o r p; Julie Löfgren, Görslöfs prästgård, N o r d a n å; Amalia Afzelius, Vaksalagatan 2 9, U p p s a l a; Mathilda Engquist, Sjöryd, Tenhult; Hedda Gronius, Västra Trädgårdsgatan 19, Stockholm.
Pristagarne torde n u godhetsfnllt meddela sig m e d redaktionen för prisens öfver- sändande.
U t o m » mulattansikte » h a d e 1 9 3 insändar- ne l y c k a t s bilda allehanda m e r eller m i n d r e kostliga ord, s o m vittna h ö g t o m deras upp- finningsförmåga.
Kanske några prof kunna roa d e m å n g a, s o m själfva svettats m e d d e n mångtydiga uppgiften.
S e h ä r t. e x.
e n skrif- v e l s e, s o m b j u d e r p å e t t h e l t litet florilegium: » Sedan j a g spänt alla strängar på min fattnings- luta, har j a g vidare fått i h o p några » nya » svenska ord.
V å r gamla orgel skulle utbytas m o t en n y m e d 2 manualer, j a g åsamkade m i g då e n manuals- utgift.
Själf v a r jag ej för affären i fråga, m e n m i n m a n var d e t så m y c k e t mera.
I detta fall v a r han bekajad af en riktig giftmans-lusta.
H a n blef glad v i d åsynen af instrumentet, så glad, att o m han varit artillerist, h a n n o g affyrat en giftmans- sahit.
Hvarest j a g köpte m i n orgel kan j a g ej uppgifva.
Gatan tycktes sakna namn.
Först ett, sedan flere gatunamn-stift hade bortfallit, tills slutligen skylten gått förlorad.
Gatan v a r liten.
J a g föreslår, att vi kalla d e n Tumlitens-gata.
A p r o p o s uttryck, åstadkomna g e n o m sådan här uttalsstafning, undrar jag, o m m a n skulle kunna kalla d e deltagare i strejkoroligheterna i L u n d, hvilka fått skråmor i ansiktet, f ö r tumultfnasiga.
Bokstäfverna i mantalsutgift bilda äfven vid om- flyttning fattigmanslut.
O m sista t-et häri utbytes mot sin granne s, erhålles visserligen ett ord, m e n det är väl f ö r lustigt, f ö r att Iduns allvarliga redak- tion skulle ha af sett det. » En annan insändare rimmar: » I den hårda tankenöt, Som o s s I d u n räckte, Troddes kärnan n o g så söt, Att j a g skalet bräckte; Men m i n illusion försvunnit, Då i kärnan visst j a g funnit: ASFLUGSMITTAN, DEN PAFLIGA BARSTOLEN.
ty det var H v a d m a n inte gärna tar.
Ja, d e t t r o v i v ä l, d e t!
\ • B l a n d öfriga » f y n d » k u n n a a n d a n g l ö m s k a n räddas: Fastlagsminut, uslingsmatfat, mattu- inslaget, nutimagestalt, Sigtunamaltet, nattlufts- l i g a, a l n t a l s u t g i f t, fatutlastniDg, i - s t u m t - f a m n - tag, mansgiftlusta, mattuglansigt, giftasslutman (d e n s o m afslutar giftermål), tullagstiftan, Malta- utsigten, fattigstulamm, mutantastelig, magnat- siluett, stafuttalning, vagnsmattfilt, matlagstut- n i n g o.
S t o c k h o l m i februari 1 8 9 9.
DAGMAR AF IDDN.
SKISS F Ö R IDUN A F R — M.
H U S H Å L L E R S K A N A n n a Kristina Johansson, i tjänst h o s fil.
doktor Viktor Ryding, hade fått anledning till o r o f ö r sin h u s b o n d e s till- stånd, ty det tycktes åter arta sig till att bli e n svår period.
R e d a n två gånger denna vecka hade han k o m m i t f ö r sent till m i d d a g e n; han hade äfven återtagit d e n fördärfbringande promenaden g e n o m arbetsrummet, förmaket o c h ut i salen.
Fram o c h åter, fram o c h åter gick han då m e d tankfullt ut- seende, under det att ljusen i kronorna råkade på sned, d a m m e t rördes u p p o c h föremål dunsade i golf, utan att h a n märkte det, så vida det n u ej var vattenkarafflnen, ty den gången hade han ringt o c h otåligt — egentligen också olikt h o n o m under vanliga förhållanden — förbjudit henne ställa sådant » skräp » i vägen.
E n annan dag återigen hade han brusat u p p, emedan ett papper saknades.
H o n, Kristina, bru- kade minsann ej ta bort något från skrifbordet, det hade h o n n o g fått lära sig låta b l i, m e n d e n där lappen måtte ha varit bra liten, efter h o n råkat i olycka f ö r den.
Ja, n o g hade h o n varit ute f ö r fruar, s o m varit ovettiga, för att h o n bränt v i d stekar, o c h det var då fattligt, m e n n o g skall e n vara bra konstig f ö r att taga sig när a£ e n papperslapp.
Och d e t var doktorn, fast han inte v a r gammal.
Det tyckte både gårdskarins hustru o c h kokerskan en trappa u p p.