Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Härifrån kan man då med lätthet besöka föreläsningarna i L a Sorbonue och College de France och äfven få tillfälle till privat-lektioner.
Ett alldeles utmärkt medel att lära sig ett vackert uttal och tonfall är att ofta besöka teatrarne och isynnerhet » Théåtre franoais », där man talar ett språk, som ljuder likt musik i ens öron.
Studerar man därtill under tiden flitigt den franska litteraturen samt söker hvarje tillfälle till samtal med bildade personer, så kan man vara säker på att inom kort tala alldeles flytande franska.
För en helt ung flicka är dock ett års vistande i Dresden att föredraga framför en pariser-sejour.
I Dresden finnas utmärkta pen- sioner för vuxna flickor, där lifvet göres dem både nyttigt och angenämt.
De skickligaste professorer från universitetet hålla föreläsningar i litteratur och konsthistoria, en af de för- nämsta skådespelarne från stora teatern under- visar i deklamation o. s. v. Utom i tyska öfvas eleverna äfven i fransk och engelsk konversation under ledning af infödda lära- rinnor.
Dock, det är ingalunda nödvändigt att resa utrikes för att lära sig främmande språk: utmärkta tillfällen därtill erbjuda sig äfven i vårt hemland.
Om vår uppväxande skol- ungdom visste, hvilken rik källa till njutning man bereder sig genom studiet af främmande språk, så skulle den säkerligen göra detta till ett af sina favorit-ämnen.
Puss / c.
Försvar för finsmakeriet.
J J land mycket unga och mycket idealt an- I l l g d a flickor påträffar man stundom [den föreställningen, att ätandet är nå- gonting prosaiskt och ovärdigt, som man bör inskränka till ett minimum, åtminstone i säll- skap, och då unga herrar se på.
Smånin- gom komma de dock till insikt om det hopp- lösa i att få folk att tro, att något mänsk- ligt väsen, om äu så ljuft och poetiskt, kan lefva uteslutande på romantik och månsken, och sedan de en gång beslutat sig för att äta, tror jag de i allmänhet ej visa sämre aptit än uppväxande telningar af det prosai- ska starkare könet.
a Hunna något längre i tillväxt och omdö- me, vordna snälla fruar och duktiga husmö- drar, lära de sig kanske laga god mat, men — på få undantag när — finsmakare blifva de icke.
Finsmakeriets berättigande lära sig ytterst få kvinnor förstå.
Det är väl icke många, vare sig män el- ler kvinnor, som befinnas helt och hållet lik- giltiga för, hur maten smakar, som de för- tära.
Och de som mest förnumstigt orda om det föraktliga i att hängifva sig åt materela njut- ningar, måhända de ändå, när allt kommer omkring, icke äro så goda att tas med, då soppan blifvit försaltad eller puddingen vid- bränd.
God, sund, väl lagad mat i tillräck- lig mängd kan man ha rätt att fordra, om man för öfrigt har råd att tillfredsställa så- dana önskningar, men läckerheter — nej!
Inte heller får man yara för nogräknad med afseende på lagningen, och det är riktigt motbjudande, säga dessa den goda husmans- kostens vänner, att se en sådan där riktig «matgud », hur han sitter och vädrar med näsan och kryddar och profvar, innan han får anrättningen just precis sådan som han vill ha den.
Och då han får någonting ut- sökt läckert, som kan » kittla » hans » öfver- retade » gom, hur han då skiner som en sol öfver hela ansiktet och spetsar läpparna: de- liciöst, åh, deliciöst!
Man kan förlora apti- ten blott af att se en dylik herre, försäkra de, som hålla på den enkla, suuda kosten, och mena, att man icke bör göra för stor affär af hvad man äter.
Ä r denna opinion riktig?
Jag tror, att den helt enkelt bör betrak- tas såsom det mindre utvecklade sinnesorga- nets fåvitska dom öfver det högre utvecklade.
Man dömer så gärna såsom öfverdrifter de högre utvecklingsgrader, man själf icke upp- nått eller saknar förutsättningar att uppnå.
V i äga som bekant fem yttre sinnen, sy- nen, hörseln, lukten, smaken och känseln, af hvilka dock de fyra förstnämnda ingenting an- nat äro än differentierade former af det sist- nämnda.
Dessa sinnen äro icke hos alla människor lika fint och väl utbildade.
Musiksinnet till exempel!
Man kan ha » öra », så att man sjunger rent och är känsligt mot- taglig för melodier, utau att man därför mäk- tar uppfatta ett stort orkesternummers har- moniska rikedom och instrumentala finesser; man kan t. o. m. vara en grad mera mu- sikalisk än mängden, utan att någonsin, med bästa vilja i världen, kunna lära sig sentera skiluaden i stämning och klangfärg tonar- terna emellan.
Eller färgsinnet!
Jag skall ej tala om den absoluta färgblindheten, för hvilken allt är grått i grått; den motsvaras på smakom- rådet af den förhindrade nervverksamhet, som vid snufva låter oss tycka, att all mat sma- kar ungefär på samma sätt.
Men äfven nor- mala ögon skilja sig åt i en mer eller min- dre fullkomnad uppfattning af färgerna.
Me- dan den ene endast ser grundfärgerna, rödt, blått o. s. v. med deras mörkare eller lju- sare skiftningar, särskiljer sig för den andres bättre konstruerade och kanske flitigare upp- öfvade syninstrument en stor mängd mellan- toner, blandningsfärger, äfven sådana, för hvilka språket ännu icke hunnit skapa be- teckningar.
Nya färgnamn, visande att vissa mellanfärger blifvit för medvetandet fixerade, tillkomma oupphörligt, ej minst genom mo- dernas inflytande, och allt flere och flere lära sig säkert uppfatta de nyanser, som fått nam- nen lilas, rosa, lax, prune, merdois o. s. v. Säkerligen utbildas samtidigt känslan för harmonisk färgsammansättning.
Och det fal- ler ingen människa in att här tala om » öf-
IDUN 332 verretade » synnerver och » veklig öfverförfi- ning », utan här, på tonernas och färgernas, på synens och hörselns områden, får utveck- lingen och uppöfningen af sinnesorganen det erkännande, som genast tystnar eller förvand- las till klander inför det mindre populära fe- nomenet af ett fint utveckladt smakorgan.
Det finns ingen förnuftig mening i en sådan åtskilnad.
Ä r icke tungan med gommen, så- som smakens säte, ett af de verktyg, likasom ögat är ett och örat ett annat, med hvilka vi pröfva och utforska den oss omgifvande verk- ligheten?
Ä r icke hvarje sådant organ värdt att utbildas till allt högre fullkomlighet?
Och om det, sålunda högre utveckladt, lär oss att finna njutningar, där vi förr inga visste, hvar- för skulle vi ej mottaga naturens gåfva, fruk- ten af den högre utvecklingen?
Likasom ljuset bryter sig på ett sätt, som för vårt medvetande via synsinnet framal- strar föreställningen om vissa grundfärger, så gifva oss de ämnen, som upplösa sig på vår tunga, några bestämda hufvudkategorier, i hvilka vi [inrangera våra smakförnimmelser, salt, surt, sött, bäskt.
Men redan för länge sedan hafva vi måst börja komplettera språ- ket med uttryck för äfven andra smakbe- grepp, ehuru därvid, likasom vid de nyare färgbeteckningarna, användande namnen på de ämnen, någonting liknar i smak.
Jag spår — låt vara » endels och såsom i ett mörkt tal » — i alla fall — jag profe- terar, att det kommer en tid, då smaksinnet skall vara lika utveckladt, som färgsinnet är nu hos våra mest begåfvade målare, och då det skall betraktas som en skön konst att harmoniskt sammansätta olika smakgifvande ämnen, alldeles som nu färger sammanstäl- las till » klingande färgackord ».
(Det är inte så farligt att profetera, då man i alla händelser omöjligt kan riskera att vara med på den tid, då man skulle kunna bli afslöjad såsom hörande till de fal- ska profeter.)
Men vore det lyckligt — vi äro nu vid själfva kärnpunkten af denna fråga — vore det lyekligt, om vi komme till den punkten, att vi allmänt betraktade måltiden såsom en ästetisk njutning?
Vore ej fara värdt, ätten mänsklighet med så fint utbildade smakor- gan skulle sjunka djupt i krass materialism och för sinnesnjutningarna glömma lifvets högre uppgifter och ädlare njutningar?
Om sådana följder kunde befaras, då vore det så godt att genast afstå från ostron och hjärpar och frukt och ost, ja hvarför inte också från tårtorna och kaffekoppen?
Ä r o bordets njutningar af ondo, så bort med allt annat än ölsupa, fattiga riddare och falsk snålpölsa; den dieten bör åtminstone icke förföra oss att sitta för länge vid middags- bordet.
Åck, det är inte god mat, som gör oss till krassa materialister, och ännu mindre är det de känsliga smaknerverna.
Blifva vi epi- kuréer eller råa vällustingar, så har det an- dra grunder, och räddningen ligger icke i stympningen af, utan i en harmonisk utveck- lingen af alla våra förmögenheter.
Men jag måste återvända till den unga flickan, som jag lämnade ensam och fastande på tröskeln till denna långa afhandling.
Hon står där ännu med sin tomma asiett, ty det ligger någonting så groft och oskönt i att äta, någonting — tycker hon — så nedsät- tande för hennes behagfulla värdighet.
Hon har rätt i viss mån.
I själfva ätan- det i och för sig ligger något groft, något krasst och djuriskt.
Nämligen då det endast afser att tillfredsställa ett naturbehof.
Att se en ko äta stöter ej på minsta vis, ty man väntar sig intet annat af kreaturet, än att det skall lägga in bra med foder för att kunna mjölka så mycket mer.
Men att se en män- niska äta som en ko, det är förskräckligt.
T y af människan väntar man, att hon skall förädla och förandliga naturprocessen till nå- got den upphöjda varelse värdigt, som, hvad man må säga, är det hon är, icke genom det som hon har gemensamt med djuren, utan genom det som höjer henne öfver dem.
En sådan förädling af ätandet är målti- dens intagande vid prydligt dukadt bord i sällskap och med gladt eller eljes innehålls- rikt samspråk.
Blommor och musik bidraga att ge måltiden karaktär af fest efter slutadt arbete.
Det är stor synd, att bordssångerna alldeles kommit ur bruk.
Men till detta odlande och förandligande af ätandets i sig själf onekligen mycket pro- saiska handling hör i främsta rummet, att smaken odlas, att tungorna blifva känsliga och intelligenta — ja, må ordet stå där!
— hvarigenom själfva förtärandet blir en smak- sak i andlig bemärkelse, en ästetisk njutning och ej blott njutningen att få in största möj- liga kvantitet, hvilket, enligt den allmänna föreställningen, är djurets enda åtrå.
Härmed kan jag sluta mitt försvar för fin- smakeriet.
Jag har icke försvarat fråsseriet, icke glupskheten, icke råheten, icke det simpla föredragandet af bordets nöjen framför högre andliga förlustelser.
Jag har endast gent emot det djuriska, själlösa framhållit det mänskliga, intelligenta ätandet.
ty Pärlor.
» K J l a g är så glad, så glad, Margit, att jag Sgifr kan hoppa öfver små tak. » » Det ville jag just se.
Men hvad är det då, som gör dig så glad, barnet mitt? » » Jo du!
När jag gick öfver Kungsträdgården för en stund sedan och kånkade på det här vådligt stora paketet, — ja, jag skämdes allt en liten smula — så fick jag höra mitt namn ropas, och när j a g vände mig om, så hvem tror du att det var? » » Någon af dina väninnor, Fanny eller Sig- rid, kan jag tro. » » Nej du, inte Sigrid, men hennes mamma. » » Jaså, justitierådinnan?
» » » Ja, och hon hade en så vådligt stilig kappa, så.
Jag försökte att gömma paketet bakom ryggen, ty jag trodde, att det skulle genera henne att tala vid en sådan där pack- åsna. » » Du lilla toka!
Om det besvärat henne, så skulle hon väl aldrig ropat dig an. » » Nej, det är då sant.
Hon låtsade i alla fall ej om det, utan frågade mycket vänligt, om jag ville komma hem till dem i afton och fira Sigrids födelsedag tillsamman med några andra af hennes skolkamrater. » » Det var rart af henne att också komma ihåg dig, men hvad svarade du? » » Att jag skulle komma, naturligtvis. » » Gjorde du?
Ja, j a g unnar dig så godt den lilla glädjen, men — du v e t.
» » Ja, j a g vet, att om jag också sökte ige- nom hela min garderob med ljus o c h lykta, 1893 så skulle jag ej ändå hitta reda på någon passande sällskapsdräkt. » Margit böjde hufvudet djupare ned öfver sitt broderi, och en lätt suck undslapp henne.
» Din konfirmationsklädning.
» » Den eviga svarta!
Men det är så led- samt att alltid uppträda som nattens drott- ning. » » Ähnej.
Stjärnorna fattas.
Än din ljus- röda satin då? » » Ja, den skulle kanske vara bättre, men jag fick ett par stora tjärfläckar på den, när jag hade den sist. » » Oförbätterlig!
Nå, dä äro vi utom allt val. » » Hurra då för den svarta!
Man ser ju alltid dif.tinguerad ut i svart, eller hur? » » Jo, ifall man inte hoppar öfver små tak, när man bär det. » » Nej då!
Jag skall vara så stilla, så stilla som — en liten kattunge. » » Syster Margit! » » Ja, älsklingen min. » » Kanske att man får lof att vara klädd i handskar också? » » Jag fruktar, att det är nödvändigt. » » Åh du, så ledsamt!
Och mina, som äro alldeles trasiga.
Jag var riktigt rädd för att justitierådinnan skulle se det. » » Men Elsa, det är ju ej mera än fjorton dagar sedan du fick dem, och då lofvade du att vara rädd om dem. » » Jag är så ledsen, Margit, men det är inte de nya. » » Hvad menar du — inte de nya? » » Nej, jag skulle vara så fasligt rädd om dem och bar dem endast i fickan, men så måtte jag ha dragit upp dem med näsduken. » » Ack Elsa, när skall du bli förståndig och ordentlig en gång! » Elsa plumsade ner på knä framför systern och lade sitt lurfviga hufvud i hennes knä.
» När jag blir lik dig, min älskade raring, som jämnt får arbeta och träla för mig, men det blir jag nog aldrig, aldrig. » Och hon brast i gråt.
Margit smekte sakta hennes hufvud.
» Se så, barnet mitt, gråt nu inte.
Din tid kommer väl också.
Torka bort tårarna, så skola vi tänka efter hvad som är att göra.
— Ett par nya handskar kan du ej få just nu, men.
» » Ack, nu vet jag.
Vi begagna samma nummer, och dina långa, ljusgrå skulle passa så utmärkt till min svarta klädning. » » Ja, jag tänkte just säga det.
Du får låna dem för i kväll, men försök att vara rädd om dem — ja, ändå inte så mycket att det för- stör ditt nöje. » » Åhnej, tusen tack — jag glömmer det nog. » » Hvar har du ditt röda korallhalsband nu för tiden, Margit?
Du begagnar det aldrig mera. » Margit ryckte till, och en varm rodnad flam- made upp på hennes kinder.
» Mitt halsband, » sade hon eftertänksamt, » åh, det ligger bortglömdt någonstädes i en ask. » » Jag vet, hvar det finnes, » ropade Elsa.
» Jag såg det häromdagen, när du städade i din byrålåda. » Margit blef skyldig svaret, men sydde ifrigt på sitt broderi.
» Skulle inte ett sådant där rödt halsband lysa upp min svarta dräkt, eller hvad tycker du, Margit?
Men du är nog för rädd om det för att låna ut det åt en sådan här slarfva? » Färgen hade åter flytt bort frän Margits
IDUN 1893 333 ansikte och handen, hvarmed hon förde nålen, darrade nervöst.
Hon såg upp på systern med en beslöjad blick.
1793 — 16 o k t o b e r — 1S93.
» Du får låna det — nu — det har ej vi- dare någon betydelse. » » Men Margit, jag förstår inte — har jag gjort dig ondt — jag visste inte.
» » Nej, nej, barn — det är ingenting.
Du får låna pärlorna, men — tappa inte bort dem. » » O, hvad jag är glad!
Är det riktigt sä- kert, att jag får låna det?
Du gamla, rara, hederliga Margit, hvad jag håller af dig.
Tänk bara så stilfullt — svart, grått och rödt.
Men nu ska det läsas med snälltågsfart, om jag ska hinna att bli i ordning med läxorna, till dess jag ska börja att kläda mig. » Elsa slog sig ner vid sina böcker, men ru- sade upp igen och kom fram till systern.
» Hvilken otäck egoist jag är, » sade hon och slog sin arm kring hennes hals.
» Här tänker jag bara på mig själf och mitt eget nöje, som jag skaffar mig på din bekostnad, och du får sitta ensam hela kvällen och bara arbeta, arbeta. » » Det går nog, » sade Margit vänligt; » blir det tråkigt att sitta och peta med nålen, så (Efter ett kopparstick " af Hopirood.)
tar jag till mitt öfversättningsarbete, och då Sheundtad, n ä » t a n DutHaD, g i c d e n g å n g kommer jag i godt sällskap.
För öfrigt skall jag gå ut och uträtta ett par ärenden. » STLatte ÖCntotnette i ' fåtianon, » Ja, du låtsar alltid, som om allting ginge utaf; fieflagetA g t a c e t AtåDAe f°fyD| så lätt, bara för att inte göra mig ledsen, men jag ser nog, att du är sorgsen ibland.
meD amicHe * af: De jxxfa t u n g o t noPj,D.
Och se ' n pappa dog, har du knappast haft något enda nöje, utan får bara träla och ar- beta från morgon till kväll.
Om bara den Set 6.
0 M e n annan ttD.
© e n Atofta 1 t o n här otäcka skolgången vore slut, så kunde jag också få hjälpa till en liten smula, om jag (såcjÄ oac&amp;Ea.
Ä o p e t l / j-Öt): » R e v o l u t i o n!
» bara visste hvad jag skulle ta mig till. » Marie Dtottntngen, » Det blir väl alltid någon råd, när vi kom- ma så långt, » sade Margit, » och ännu ha vi ett år att betänka oss på.
Skynda dig nu emellertid med dina läxor, så att du blir fär- dig med dem i rätt tid. » nuAA fFtanHiiRe » fot H å n oolv » maDe? » e n u 8j&lt; någon gtåvi » Set ofej; ett fann » fot u) ol, måf.
CågAtnt namnSj ej / I justitierådets hemtrefliga salong var det lif och stim som i en bikupa.
Kring det in- bjudande kaffebordet med dess glänsande silf- veruppsats och högt upptornade brödpyramid hade några unga flickor bildat en ring och husets dotter — drottningen för i dag — stod i beredskap att med viktig min fylla de fram- räckta kaffekopparne.
Husets söner, rektori- sten och femteklassisten, stodo ännu på blyg- samt afstånd och väntade till deras tur skulle komma.
» Nej, hvad tänker jag på, » ropade Sigrid plötsligt och satte åter kaffekannan på sin plats.
» Ingen af er får en enda droppe, förr- än jag först får servera mamma och mormor.
Kom, flickor, så skola vi hämta dem hitut. » Hela svärmen följdes nu åt in i det an- gränsande kabinettet och kommo snart tillbaka därifrån, i sällskap med justitierådinnan och mormor, hvilken trots alla protester blef buren i en länstol och placerad vid öfversta ändan af bordet.
» Nu först ser det riktigt bemtrefligt ut, » sade Sigrid, » och nu skola vi smaka på den här rara saffranskransen, som är garnerad med lika mänga russin, som jag fyller år.
Därför måste den också göras större för hvar födelse- dag, och när jag fyller hundra år en gång, så kommer den väl knappast att rymmas här på bordet. » l Slut i nästa mr.)
En ^od k o D D någon » om p f å g a RunDe u a t a man f o t nenne.
tiEC » d ö d e n man icfte nämnS, tanRte ut, Den RuafDa g a f ttfP » £ufc.
91LenututDiottningmanteCnA putputG t a m meD FRIHERRINNAN RAPPES RESEBERÄTTELSE.
Antoinette.
Du » tefct » otgeDoR s o m DtaDem 1 4 Hnför en krets af omkring ett par hundra sär- skildt inbjudna damer, som på något sätt stått i beröring med Chicago-expositionen, redogjorde förliden lördag friherrinnan Rappe härstädes för sin sändning till Chicago som damkomiténs om- bud vid expositionen och Sveriges vid kvinno- kongressen därstädes.
Efter att ha framställt en schematisk bild af vårt hörn i » The W:s building » och nämnt, hur en del, som där icke fått rum, placerats å annat håll, anmärkte talarinnan, att utställningen i » The W:s building », trots det knappa utrymmet, hade ofantliga fördelar framför den svenska allmänna " expositionsbyggnadens, då det allmänna intresset väl lockade hundratals fler åskådare till kvinno- utställningen, medan man å det stora expositions- fältet lätt förbigick mindre stater.
Äfven nämnde frih.
Rappe o m svårigheterna att få expositions- artiklarna sålda, o c h att man lyckats engagera förf.
Hilma Strandberg för detta svåra värf, som hon utförde med inläggande af all energi; äfven omnämnde talarinnan de smickrande omdömen, som kommit oss till del, så väl från mrs Potter Palmer som andra framstående personer.
Därefter framställde frih.
Rappe en del af sina allmänna intryck från expositionen.
Hon fann, att journalister och korrespondenter allt för myc- ket tadlat Chicago o c h expositionen och orättvist nedsatt den senares betydelse.
Utan att bortse från bristerna, fick man i mycket afräkna att man befann sig så godt som i en nyanlagd stad o c h i en ny världsdel, där man ej fick mäta med europeiska mått.
Expositionen hade haft stor- artade vyer o c h lärdomar att gifva.
En rask o c h intressant karaktäristik gaf fru Rappe af en del mycket framstående amerikanskor så väl som af ledarinnorna af de olika nationer- nas utställningar.
Som lärdom åt den svenska kvinnan ville hon uppställa den pä en gång praktiska och högt bil- dande riktning uppfostran i Amerika ägde.
» Okun- nighet är alltför dyr, » var ett valspråk.
Hon var icke blind för öfverdrifterna.
Kvinnoemancipa- tionen ägde där en våldsam energi, men man måste beundra de amerikanska kvinnornas uthål- lighet i alla strapatser.
De v o r o i hennes tycke allt för talföra — somliga mycket ytliga, men andra gedigna och glänsande förmågor.
De hade lärt henne, hvad vi här hemma i Sverige förnäm- ligast saknade — förmågan att uttrycka o s s.
Detta var något hon särskildt lade de svenska uppfostrarinnorna på hjärtat — lär ungdomen ut- trycka sig klart och v ä l!
Innan vår tafatthet i den vägen är botad, kan kvinnosaken här ej gå rätt framåt.
A andra sidan varnade frih.
Rappe för ensidig- het o c h uttalade som sitt hopp, att vår frigörelse skulle gå hand i hand med de allmäna sociala frågornas lösning i ett harmoniskt samarbete med mannen för allas lycka.
Man skulle kunna uppställa frih Rappes före- drag, som hälsades med lifliga applåder, som ett mönster för det mål hon utpekade för oss.
Ett stycke svensk talarinnekonst — icke anlagdt på att vara glänsande, men klart, lugnt, anspråkslöst, formfärdigt och fullt af kvinnlig värdighet.
» teg k v i n n a n ftatn, n u enDa » t m a r i a, m o t, A. F. t » tn fotneDitng » timme (9 m ft on mårvanDa om, man » om uppfvojDt fitot » agt, » tot t fuefian » lion ytPig Dag, uat meD fVat n o n » i » ta gafDat Dtoppen meD » itt af: » Itt offetmoD, fijeitte (9cH Dätfofc » DA IT TTTLATU €Ln toi.ne t te meD » t n a ftDanDmi, sut igenom meD » eRCet t t a D a ofottatt ftam 1 gCaii » p a n n a ftmgcHaD AF!
m a t t u t e n » Ii t a n ».
Några ekonomiska oelv » oag, » å En svensk osed.
CHARLOTTE LINDHOLM.
Det bästa, billigaste och helso sam tu aste kade är värt ån gros tade och malda H u s b å l l s k a f t e å funderingar.
Af E L L E N B E R G S T R Ö M.
(Forts.) iden går, deu går mycket fort.
1 den » gamla, goda tiden », hette det: Vill man få tiden att gå fort, skall man taga ett diskontlån.
Men har mau räkningar,ilar tiden.
Tre månader, kanske sex, kanske tolf äro förruuua, allt efter köpmannens eller yrkes- idkarens egen affärsställning eller efterlåten- het.
Kryddkramhandlaren, tapetseraren, skräd- daren, modisten, na.
göra sina påstötningar, hvilka upprepas och blifva allt tätare, men utan påföljd, af den enkla orsak, att man ännu ingenting har att betala med, och slutet blifver mången gång kanske icke bättre än Stockholms Kaffe-Aktiebolag
IDUN 334 att en morgon en herre infinner sig som om- bud för någon af fordringsägarne och med en stor åtbörd upptager ett ominöst papper.
Räkningen är » utlämnad », som det heter på affärsspråket.
Man hade, för att tala figur- ligt, oförsiktigt umgåtts med det nämnda elektriska batteriet, och får nu en stöt, som kännes mycket obehaglig.
Nu måste skulden betalas plus något, som kallas lagsöknings - kostnaden; och en utgift för något man icke får — låt vara att man fått det — är dub- belt så svår som en utgift för något man får.
Kanske blifver nu nödvändigt att sälja dyrbara minnen, familjeklenoder eller dylikt, och hafva extravaganserna drifvits i större skala, får man måhända underkasta sig obe- haget och förödmjukelsen af utmätning.
Det vanligaste är väl, att ett nytt lån göres för att betala den gamla skulden, då det blifver som i sagan, där det talas om att stoppa ett hål med ett nytt hål.
Och på det sät- tet får man sedan hålla i, till dess skulder och räntor växa en öfver hufvudet.
Det är ett lätt förklaradt drag i människo- naturen, att penningar liksom bränna en del folk i händerna, de liksom icke tåla att gå med penningar på sig.
För att blifva af med dem skapa de sig tusen behof, lägga de sig till med dyrbara vurmer, lika intetsägande vare sig de gälla porslin, frimärken eller mynt.
Penningarne skola offras nära nog huru som helst; de mest olikartade småsaker i bodfönstren väcka deras lystnad, och de gifva sig icke ro, förrän den sista tjugufem- öringen är sin kos.
Detta är så mycket mera klandervärdt, därför att härigenom lätteligen det missförhållandet uppkommer, att de nöd- vändigaste lifsförnödenheterna för en själf eller kanhända tillika för en stor familj få tagas på kredit.
Börjar man ransaka, hvad man » behöfver », finner man sig stå framför ett ändlöst fält.
Det ena behofvet framkallar det andra, och ofta är en obetydlig artikel den första termen i en lång serie af andra.