Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
I fråga om denna vanfrejd såsom påföljd för tjufnad har man slutligen anmärkt att denna påföljd skulle alltför hårdt drabba den, som tillgripit skogseffekter af mindre värde.
Härtill svaras: att ofvanomförmälda komité på ett efter mitt omdöme särdeles lämpligt sätt beredt öfvergången från nu gällande lag, i det den skiljt emellan fällning, i förening med tillgrepp af vexande träd, samt upptagande af vindfälle, ris m. m. enligt följande 2 §§ i komitorades förslag. § 35.
”Om någon olofligen fäller vexande träd i uppsåt att sig det tillegna å Kronans eller annans mark, dertill han ej har nyttjande- eller besittningsrätt, det skall anses och bestraffas såsom stöld eller snatteri, efter thy derom i allmänhet stadgadt är. § 37.
Tager man å annans mark olofligen torf, näfver, löf, bast, vindfälle, ris, gren, eller annat sådant, som ej till bruk upphugget eller beredt är böte för åverkan två gånger värdet.” — — — § 54.
Ofverträdelser, som blott förnärma enskild persons rätt och ej angå föreskrifter, som till allmänt gagn gifna äro, må, då ansvar för stöld eller snatteri icke ifrågakominer, endast af målsegaren åtalas”.
Genom antagandet af detta förslag hade lagstiftaren emellan tillgrepp af vexande träd och af vindfälle eller ris stadgat en skilnad, som skulle väcka folkets uppmärksamhet, och afhålla från lättsinnigt fällande af träd, som stå på rot.
Tager man derjemte i betraktande att snatteri-bot enligt Utskottets förslag eger rum vid tillgrepp af ända till 15 R:drs värde, samt att, med afseende å det låga värde, som ännu åsättes skogseffekter, sådana effekter till detta värde utgöra flera hästlass, så torde det vara uppenbart att den sorn tillgriper vexande skog till ett sådant värde är en stortjuf, och förtjenar tjufvens näpst, då deremot den fattige, som, i saknad af dragare, tager ris, grenar, vindfällen eller dylikt endast straffas med böter; och, äfven om han fäller vexande träd, svårligen lärer taga så mycket, att han kan bestraffas hårdare än för snatteri.
Men, äfven under erkännande af hvad här blifvit anfördt, skulle tiden icke vara inne för denna förändring.
I vårt naborike, Norige, som icke torde vara mindre Bih. till B.
Prot. 1862 §/• 1863. 7 Sami. 1 Afd. 13 Haft. G 42 Lag-TJtshottets Betänkande N:o 35. skogrikt än Sverige, var likväl tiden för denna förändring inno redan för 20 år tillbaka, eller 1843, vid antagandet af deras nya strafflag; och icke den ringaste klagan bar deröfver försports.
— När, om icke vid antagandet af en helt ny strafflag, är väl tiden inne för en förändring, som, af allmänna meningen vid flerfaldiga möten påyrkad, af Rikets Ständer formligen begärd, af en särskild komité tillstyrkt, af sunda förståndet oeftergifligen fordrad, af tidsomständigheterna framtvingas.
Nu eller icke på länge kan denna förändring ske.
Yill man vid antagandet af denna nya lag för måhända ännu ett århundrade sanktionera en fördom, som redan är till större delon försvunnen, och som hade sin enda förklaringsgrund i förhållanden, hvilka för snart ett århundrade sedan, flytt?
Slutligen har man såsom skäl för bibehållandet af skilnaden mellan stöld och åverkan anfört nödvändigheten att bibehålla värjemålsed såsom bevisvingsmedel i det sednare fallet.
Den theori i kriminal-lagstifningen, enligt hvilken brottens karakter bestämmes med afseende å bevisningssättet, är hittills obekant.
För min del hade jag trott att värjemålseden borde snarligen utdömas ur straffprocessen, icke att man för dess bibehållande skulle tillåta sig afvikelser från oeftergifliga grundsatser, aldraminst att dessa skulle bestämmas just för bibehållande af värjemålseden.
I de af Utskottet tillstyrkta afvikelser från Kongl. Maj:ts Proposition i fråga om detta kap. har jag icke deltagit.v af Herr Friherre Wrede, F. G.:
"De punkter, hvari jag icke kunnat med Utskottets pluralitet instämma, äro endast följande: 1 Kap. 1 §.
I enlighet med den antagna grundsats, som väl är med hvarje sjelfständig
Statsinrättnings idé och värdighet fullt öfverensstämmande, att
Staten är befogad att söka skydda sina medlemmar jemväl då de vistas utom Statens territorium, har Utskottet, med godkännande af Kongl. Maj:ts Proposition, uti 2 § af ifrågavarande Kap. förklarat att Svenska Statens straffrätt, eger rum emot här i riket varande utländsk man, som utom Sverige förbrutit sig emot Svensk man; men, med åsidosättande af den sålunda tillämpade regel, har Utskottets pluralitet gifvit åt 1 § den lydelse, att derigenom vår Stats straffrätt emot Svensk man, som utrikes begått brott emot Svensk man, blifvit satt i beroende deraf, huruvida gerningen är å det ställe, der den begicks, straffbar eller icke.
Man tanke sig t, ex, det fall att Svenskar på resa kommit till ett sådant land, hvarest något rättstillstånd ej finnes samt våldsamheter af hvad beskaffenhet som helst der af en mot annan bland desse Svenskar föröfvades, så skulle, enligt Utskottets pluralitets åsigt, gerningsmannen, om än han hit till riket återkom, vara straff-fri.
Jag betviflar storligen att ett slikt förhållande enligt något annat civiliseradt lands lagar kan ega rum, och för oss vore det, som det synes mig, ett tillbakagående, ty redan uti 10 Kap. 22 § Rättegångs-Balken finnes föreskrifvet, att, om Svensk man gör dråp eller annan svår gerning å Svensk man utrikes, dömas skall efter Svensk lag. Lag-Utskottets Betänkande N:o 35. 43 Enligt mitt förmenande, bör således uti den af Utskottet föreslagna 1 § näst efter der förekommande orden ”emot Sverige” införas dessa ord eller Svensk man. 10 Kap. 14 § och 20 Kap. 10 §.
Härvid får jag instämma med Grefve Sparre.” af Herr Friherre Armfelt, M.: ”1 de delar, der mina från Utskottets pluralitets afvikande åsigter deremot öfverensstämt med hvad en eller annan reservant för sin del anfört, liar jag ansett mig ej böra göra Utskottets Betänkande vidlyftigare genom att afgifva särskilda yttranden, utan tager mig friheten i dessa afseenden med annan reservant mig förena.
Beträffande således 2 Kap. 2 § samt 6 Kap. 4 § instämmer jag med Herr Lemchen; Hvad angår 10 Kap. 14 § med Grefve Sparre; I afseende å 13 Kap. 5 § med Herr Lemchen; samt Hvad angår 14 Kap. 45 § och 20 Kap. 10 § med Grefve Sparre.
Vidkommande åter 24 Kap., om åverkan, får jag anföra:
Uti detta Kapitel, likasom i det 22, har Kongl. Majit föreslagit att don, som gjort sig förfallen till straffarbete efter vissa der förekommande §§, tillika skulle dömas medborgerligt förtroende på viss tid förlustig.
Utskottet, som bibehållit hvad härom i 22 Kap. stadgas, har deremot vid den företagna förändringen af 24 Kap. uteslntit omförmälda påföljd.
Till denna åtgärd kan skälet icke sökas i den omständighet, att åverkan skulle af Utskottet ansetts vara ett mindre brott, än hvartill den genom det nådiga förslaget stämplats, ty ehuru Utskottet för sin del borttagit det i förslagets 4 § förekommande stadgande att tredje gången eller oftare föröfvad åverkan ovilkorligen skulle umgällas med straffarbete i högst Sex månader, har Utskottet i det stället föreslagit att för all åverkan af det slag
Utskottets 3 § omförmäler må vid synnerligen försvårande omständigheter dömas till straffarbete i högst ett år, hvilken förändring, efter mitt omdöme, snarare måste anses innebära ett erkännande att Utskottet funnit åverkan böra under vissa förhållanden bestraffas med svårare straff än det högsta, som det Kongl, förslaget innehåller.
Orsaken till
Utskottets förfarande måste således sökas deruti, att Utskottet ansett åverkan vara till sjelfva sin karakter af den beskaffenhet, att förlust af medborgerligt förtroende derför aldrig borde ådömas.
Denna åsigt, som, med andra ord uttryckt, skulle innebära att åverkan, äfven af svåraste och brottsligaste slag, aldrig kunde hos åverkaren utmärka en lika brottslighet och, att jag så må säga, neslighet i viljan, som äfven den ringaste stöld utvisar hos tjufven, — kan jag icke dela och anser således för min del icke skäl att utur 24 Kap. utesluta den af Kongl.
Majit föreslagna 17 §, hvilken jag alltså föreslår måtte, med anledning af Kapitlets i öfrigt af Utskottet föreslagna förändrade redaktion, erhålla följande lydelse: II §.
Den, som till straffarbete efter 3 eller 7 § sig förfallen gjort, varde ock dömd medborgerligt förtroende på viss tid förlustig.” af Herr Grefve Hamilton, G. K., hvilken dels instämt med Herr Grefve Sparre i fråga om 20 Kap. 10 §, med Herr Domprosten Björling i afseende å verkställigheten af dödsstraff, med herr Lemchen i fråga om 6 Kap. 4 § samt med Herr Carlén i fråga om förlusten af medborgerligt förtroende, dels ock yttrat: 44 Lag-Utskottets Betänkande N:o 35.
”Behofvet af en ny helgjuten strafflag är så oafvislig!, att jag, redan då jag hedrades med uppdraget att deltaga i Lag-Utskottets arbeten, beslöt att för min ringa del medverka till det väntade förslagets antagande, till och med om detta till någon del skulle ske med uppoffring af min enskilda åsigt om det i hvarje fall ändamålsenligaste.
Jag hyser nejnligen den fasta öfvertygelse att blott straffsystemet i sin helhet hvilar på rigtiga grunder, smärre felaktigheter dels vid lagskipningen mildras, dels snart skola af lagstiftningen borttagas.
I öfverensstämmelse härmed har jag ock sökt att möjligast inskränka antalet af do punkter i förslaget, emot hvilka jag ansett mig böra framlägga reservation.
Den vigtigaste af de anmärkningar, jag anser mig skyldig att framställa, är rigtad emot de straffarter, som i den nya lagen finnas bestämda.
Det är också ögonskenligt, att, med antagande af latitudsystemet, jemförelsevis mindre vigt skall ligga på do särskilda straffbestämmelser, som för hvarje brott finnas utsatte, enär en insigtsfull domares pröfning kan afhjelpa och lindra alla smärre felaktigheter härutinnan, blott de straffarter, emellan hvilka Domaren har att välja, äro väl valde och stå i ett rigtigt förhållande till hvarandra.
— De i förslaget antagna straffarter äro 4: dödsstraff, straffarbete, fängelse och böter.
Härigenom har det stora steget framåt blifvit taget, att egentliga kroppsstraff oj vidare hos oss förekomma, att vi kommit till insigt och erkännande deraf, att ett blott fysiskt straff är för den utvecklade menniskan olämpligt och omoraliskt, att menniskan, äfven när hon straffas, måsto behandlas såsom en förnuftig varelse och ej såsom ett oskäligt djur. —■
Hvad nu dödsstraffet angår, vore derom mycket att säga, men jag får inskränka mig till det förklarande, att jag för min del ingått på dess bibehållande endast i den förhoppning, att insigten om obehöfligketen och skadligheten af detta straff snart skall föranleda dess fullkomliga afskaffande, i hvilken rigtning den nya strafflagen gjort ett vigtigt steg, derigenom att detta straff aldrig ovilkorligt blifvit stadgadt, utan endast alternativt med andra straff.
Bibehållandet af böter såsom straffart kan icke heller föranleda till någon väsendtlig anmärkning, då detta straff för vissa slag af smärre förbrytelser och polisförseelser ännu länge torde vara det enda tillämpliga, ehuru det å andra sidan icke kan förnekas att detta straff, åtminstone så bestämdt som för närvarande, lätteligen drabbar den fattigare samhällsmedlemmen mera hårdt, än den rike, och således innebär en afvikelse ifrån grundsatsen af allmän likhet inför lagen.
Återstå nu till granskning de mellanliggande straffarterna straffarbete och fängelse.
Frihetskänslan och sällskapsbcgäret äro tvänne djupt i menniskans väsende nedlagda instinkter, hvilka just derföre sjelfmant erbjuda sig såsom lämpliga medel att böja och straffa hennes onda vilja, när denna visar sig fiendtlig emot samhället.
Hon har missbrukat sin frihet, och straffas med förlusten deraf; hon har brutit emot lifvet i samhället, och samhället straffar genom att för någon tid utesluta den brottslige ur samhällslifvct.
Genom användande af dessa straff kan samhället hoppas, att den straffades onda vilja skall vara tillräckligt kufvad och att brottslingen, när han återvänder i samhället, åter skall blifva en nyttig samhällsmedlem.
På dessa hufvudgrunder hvilar det s. k. penitentiärsystemet, af hvars införande samhället redan börjat skörda välsignelserika frukter.
I detta system ingår, som sagdt, dels förlust af friheten dels straffet af ensamhet; i det nya lagförslaget ingår jemte dessa ett tredje: straffarbete.
Det är just emot detta såsom en särskild straffart som jag vördsamt reserverar mig.
Det är nemligen bibehållet icke blott vid frihetsstraff på så lång tid, att cnsamhetsfängelse under hola denna tid skulle vara våfiligt, dervid arbetstvång med en viss nödvän - Lag-Utskottets Betänkande N:o 35.
45 dighpt måste inträda, utan är afsedt att vara en särskild dubbelt svårare straffart, som, jemte och bredvid det enkla ensamhetsfängelset, på samma strafftider som detta skall användas.
Den sålunda uppställda skilnaden emellan dessa straffartey saknar motsvarighet i verkligheten samt måste derföre inveckla så väl lagstiftning, som, i följd deraf, äfven lagskipning i de svåraste motsägelser.
För att visa detta måste jag med några ord för den dermed tilläfventyrs obekante framställa den afsedda lagstiftningens liufvuddrag.
Tiden för fängelsestraff sättes icke under en månad och i allmänhet icke öfver två år.
Under vissa omständigheter kan det dock höjas ända till fyra år.
Det verkställes alltid i enrum eller s. k. cell. Fängelsefången är tillåtet att af egna tillgångar skaffa sig bättre underhåll och beqvämlighet, än i fängelset allmänligen bestås, att efter anmälan och tillstånd under vissa kontroller emottaga besök, samt att sysselsätta sig med tjenligt arbete, om han sjelf sådant sig förskaffar.
Straffarbete på viss tid kan ådömas ifrån 2 månader till 10 år, under vissa omständigheter till 12 år.
Straffarbete under två år (det enda som är med fängelse jemförlig!) skall, likasom fängelse, verkställas i enrum.
Fången eger icke annat än med egen arbetsförtjenst skaffa sig särskilda beqvämligheter, ej utan tillstånd emottaga besök och skall sysselsättas med det arbete hvarpå tillgång kan finnas.
Är sådant arbete för längre tid än tre månader ådömdt, skall likväl, då det verkställes i enrum, afdragas en fjerdedel af den öfverskjutande strafftiden, så att t. ex. den som är dömd till två års straffarbete endast 1 år 6 månader och 21 dagar hålles i fängelse.
I afseende på fängelsetidens längd är det alltså tydligen lindrigare att ådömas straffarbete på viss tid, än att ådömas enkelt fängelsestraff på lika lång tid, hvaraf någon afkortning icke eger rum.
Återstår således att undersöka om de öfriga bestämmelserna förändra detta förhållande och kunna föranleda dertill att sådant straffarbete skall anses dubbelt svårare än fängelse.
Den till straffarbete dömde är, säger man, först och främst underkastad arbetstvång.
Men hvad innebär väl detta i ett ensamhetsfängelse?
Hvem vet ej, att arbetet just är ensambetsfångens enda tillflykt, att en bland detta straffs största fördelar just är den, att det lär den fallne att uppskatta arbetets välsignelse och att deruti äfven framgent finna en tillflykt ej blott emot nöden, utan äfven emot frestelsen?
Hvad som sålunda kan betraktas såsom en lindring i straffet saknar derigenom karakteron af straff.
Också visar erfarenheten nogsamt, att den ifrågavarande skilnaden i benämning, hvad arbetet angår, O ' O 7 O ' icke motsvaras af någon verklighet.
Arbetet är för ensamhetsfångarne en nödvändighet, och de arbeta derföre lika mycket, den ene som den andre, fängelsefången som arbetsfången.
Om någon skilnad i arbetsqvantiteten finnes, torde den snarare befinnas till fördel för den förre, som ej är tvungen, derföre ock arbetar något villigare, än den sednare, som dertill betes vara tvungen.
Men om arbetsfången i ensamhetsfängelset vägrar?
Huru skall han tvingas?
Genom hvilka straff?
Hvilken besvärlig och kostsam tillsyn skulle icke behöfvas, om han verkligen måste tvingas?
Han behöfver icke tvingas, svaras med rätta, men då förfaller också den skilnad emellan de ifrågavarande straffarterna, som man i arbetet sökt.
De öfriga i lagen uppstälda äro likaså blott skenbara eller ock olämpliga.
Hvad först beträffar den fängelsefången medgifna rättigheten, att af egna tillgångar förbättra sitt kosthåll, inses lätt olämpligheten af en sådan tillåtelse.
“Den skulle i allmänhet blifva ett privilegium för den bemedlade brottslingen; och om detta privilegium voro en verklig fördel, så skulle följaktligen derigenom upphäfvas likheten i straff för brottslingar, dömda att straffas lika.
Är åter fördelen inbillad och fångförplägningen just den för fängelselifvet tjenligaste, så är 46 Lag-Utslcottets Betänkande N:o 35. det häri, som skälet emot tillåtelsen ligger.1'
Dessa ord af en utmärkt jurist kunna vara nog tor att påpeka det olämpliga i att äfven inom fängelsets murar låta penningen framkalla olikhet i behandling.
I fråga om rättigheten att emottaga besök finnes icke heller i verkligheten någon skilnad.
Att förneka en fånge beröringen med sina närmaste vore en ändamålslös grymhet, tjenande snarare att förhärda än att förbättra.
Äfven arbetsfången torde väl också, enligt de upplysningar jag sökt skaffa mig, sällan om någonsin förnekas denna moraliskt välgörande tröst.
Och ej heller fängelsefången må begagna sig deraf på ett sätt, som stör ordningen inom fängelset.
De i lagen angifna olikheterna emellan straffarbete och fängelse upplösa sig alltså vid närmare granskning till ringa eller ingen betydelse.
Den i lagen medgifna afkortning i fängelsetiden för straffarbetsfånge är den enda skilnaden ibland dessa, som vid en närmare granskning qvarstår, men en skilnad till fördel för det straff, som lagen anser svårare.
Men utom lagen torde likväl finnas en skilnad, som är verklig, men tillika så mycket mera fördömlig.
Straffarbetet, säger man, medför större vanära och skam för den dertill dömde än det enkla fängelset.
Är det häruti, som skilnaden emellan ifrågavarande straffarter verkligen finnes — och att den icke finnes annorstädes torde i det föregående vara utredt — då utgör detta utan tvifvel det starkaste skäl emot straffarbetets bibehållande.
Skamstraff, såsom sådane, hafva för längesedan blifvit alldeles utdömda såsom samhället ovärdiga och motverkande möjligheten af brottslingens återupprättelse.
Skammen åtföljer alltid i någon mån brottet, förbinder sig alltså också lätt med det straff, som åtföljer ett nesligt brott, men bör icke, så vidt sådant kan undvikas, utgöra ett väsendtligt element i sjelfva bestraffningen.
Men om nu den större skammen utgör den enda skilnaden af någon vigt emellan “fängelse" och •‘straffarbete", är detta sednare utan tvifvel ett skamstraff och, såsom sådant, förkastligt.
Om denna skilnad i opinionen för närvarande verkligen förefinnes, hvilket jag likväl icke är i tillfälle att med visshet afgöra, tror jag likväl att den ej länge kommer att fortfara, sedan allmänheten fått fullt reda på, att de till dessa olika straff dömde likväl straffas alldeles lika, i samma slags fängelse och på samma sätt: och derföre vill jag icke på denna anmärkning emot straffarbetet lägga någon synnerlig vigt.
Afse vi alltså derifrån och undersöka de praktiska följderna af dessa begge straffarters bibehållande bredvid hvarandra, straffarbetet såsom svårare och fängelset såsom lindrigare, oaktadt de i verkligheten äro lika, så skola vi finna dessa följder af särdeles betänklig art.
En felaktighet i grunden inverkar nödvändigt på hela det å denna grund bygdå systemet.
Latitudsystemet afser att domaren efter den olika beskaffenheten af brottet skall välja dels emellan olika grader af samma straffart, dels ock emellan olika straffarter samt dervid i svårare fall tillämpa svårare straff.
Fängelsestraffet anses i lagen så mycket lindrigare än straffarbetet, att, vid sammanläggning, en månad af det sednare motsvarar två af det förra.
Ett års straffarbete skulle alltså anses ungefärligen emotsvara två års fängelse och halftannat års fängelse anses betydligt lindrigare än ett års straffarbete.
Om nu flera personer deltagit i ett brott, belagdt med straff af fängelse eller straffarbete i två år, och endera begått det under mera försvårande omständigheter än de andra, så att straffarbete på denne måste användas, under det de andra icke anses böra straffas hårdare än med fängelse, och den förre straffas med ett års straffarbete, som aftjenas med 9 månader 21 dagars fängelse i enrum, de sednare med fängelse i ett år och sex månader, så hafva lagens bestämmelser ledt derhän, att den mindre brottslige i verklighe - Lag-Utskottets Betänkande N:o 35.
47 ten straffas nära dubbelt hårdare än den brottsligare (18 månaders fängelse i enrum emot 9 månader 21 dagar).
Ännu hårdare kan tillämpningen blifva vid sammanläggning af straff för flera smärre förbrytelser, hvilka hvar för sig ansetts förtjena fängelse.
Genom sådan sammanläggning af straff för smärre förbrytelser kan en person komma att undergå ända till fyra års fängelse i enrum, under det att han, vid sammanläggning af straff för gröfre förbrytelser, ej kan komma att undergå längre tids sådant fängelse än ett år sex månader och 21 dagar.
Har den, som för flera smärre förbrytelser, efter sammanläggning, skolat straffas med tre års fängelse i enrum, tillika lyckats begå ett brott, för hvilket honom ådömes straffarbete i sex månader, skall han derigenom få sin fängelsetid förkortad till ett år sex månader och 21 dagar.
Inför dylika orimligheter måste lagskipningen blifva vacklande, lagens och domarens anseende nedsättas och lagens syftemål förfelas.
Redan nu har man en daglig erfarenhet af brottslingars försök att genom pådiktande af brottslighet förskaffa sig ett i lagen såsom svårare ansedt, i verkligheten lindrigare straff.
Inom straffarbetet, för sig betraktadt, förefinnes samma olägenhet, som vid jemförelsen mellan fängelse och straffarbete, i följd deraf att straffarbete under två år verkställes i enrum, derutöfver gemensamt; ett allmänt öfverklagadt sträfvande finnes derföre hos brottslingar att komma utöfver de två åren.
Dessa olägenheter kunna endast undvikas genom upphäfvande af skilnaden emellan "fängelse" och “straffarbete11 samt derigenom att man vid alla frihetsstraff använder ensamhetsfängelse så långt, som man i allmänhet anser detta kunna användas, så att, om man antager sådant fängelsestraff utöfver två år vara fysiskt eller psykiskt vådligt, det aldrig må tillämpas utöfver denna gräns, men deremot alltid intill denna, när frihetens förlust för längre tid blifvit ådömd.
Den, som blifvit dömd till 4 års frihetsstraff, skulle, enligt denna grundsats, undergå två af dessa i ensamhetsfängelse, do öfriga tvänne under gemensamt arbete.
En sådan behandling voro också i allo öfverensstämmande med det nu hos oss införda penitcntiär-systemets grunder, ty, om den penitentiära behandlingen är den rigtiga, är den det icke minst i afseende på grofva förbrytelser.
Sedan den brottsliga viljan under ensamhetstiden blifvit böjd och straffad, vore möjligen det gemensamma arbetet en icke olämplig öfvergång till ett nytt inträde i samhällslifvet.
Så som det nu användes, utesluter det vanligen möjligheten af förbättring.
Utom detta grundfel i den nya strafflagen har man icke utan skäl emot densamma anmärkt en nog långt drifven stränghet i straffbestämmelser.
Denna stränghet härleder sig här af samma orsak, som i åtskilliga andra nyare lagstiftningar vid öfvergången ifrån affliktiva straff till penitentiära, nemligen fruktan för do sednares otillräcklighet.
Då fängelse ensamt för sig blef straff tyckte man sig böra taga till så mycket deraf, att det rigtigt skulle förslå att ersätta både hudflängning och lemlästande.
Öfverallt har man också derföre i början tagit till för mycket, men har också sedermera på de flesta ställen måst omarbeta hela straffskalan.
En sådan omarbetning bör så snart sorn möjligt företagas och kan lämpligen ske i sammanhang med straffarbetets och fängelsestraffets sammanslående till samma straffart, Dervid torde också böra iakttagas att straffgraderna göras flera, så att jemväl latituder må kunna bestämmas på 1 till 3, 3 till 5, 5—7 och 7—9 år, i stället för att straffet nu alltid skall ligga emellan jemna årtal 2 till 4, 4 till 6 o. s. v.
Härigenom skulle straffen noggrannare kunna afmätas efter brotten, oaktadt man alldeles afstått ifrån en straffart. 48 Lag-Utskottets Betänkande N:o 35.
Samtliga dessa anmärkningar äro af sådan art, att deras godkännande måste medföra en mer eller mindre fullständig revision af den nya strafflagen.