Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Hos alla medföddt är, att vörda vännerna, De nya, när de skåda dem, i friarvärf.
Jag till din dotter, qvinna, aldrig friade, Ej heller ha Atreider talt om giftermål.
Hvad är dethär?
nu åter öfver mina ord
Du undre; ty ditt tal för mig är underbart.
Så gissa då; att gissa oss gemensamt är; Ty ingendera ljuge vi dock troligtvis.
Går detta ej förlångt?
Jag stiftar äktenskap, Som, tycks det, icke finnes till: jag blygs derför.
Kanhända har man drifvit gäck med mig och dig.
Men slå ur hågen sådantder, och bry ej om!
Ty aldrig mera möter jag din blick, Jag, ljugarinna, som har lidit oförskyldt.
Dig lemnas samma svar af mig; nu din gemål Jag går att söka inne i palatset strax.
Fremling, Aiakos' ättling, bida, att jag språka får med dig!
Dig, gudinnans son, jag menar, och dig, Ledas dotter, med.
Hvem ur öppna dörren ropar? huru rädd han ropar oss!
Tjenare; dermed ej prunkar jag; ej ödet det medger.
Hvilkens? min ej; Agamemnon har jag ej att skaffa med.
Hennes, som står der, en gåfva af dess fader Tyndareus.
Se, jag stannar; låt nu höra, hvarför du mig ropar an.
Stån J begge helt allena framför dessa portar nu?
Tala! ensame vi äre; och ur kongahuset träd!
GUBBEN. Slump, och du, min goda vilja, rädda dessa som jag vill!
Detta tal åt framtid syftar, och farhåga innebär.
Vid ditt handslag, bida icke, om du något säga vill!
Vet du, hvem jag är, och huru god mot dig och dina barn?
Jo, jag vet, att du är gammal tjenare uti mitt hus.
GUBBEN. Samt, att mig, bland brudegåfvor, mottog Agamemnon drott.
Du med mig till Argos lände, och var alltid sedan min.
Ja, och emot dig välvillig, mindre mot din man jag är.
Låt då nu omsider veta, hvad du har, att säga oss.
Med sin egen hand din dotter ärnar fadren slå ihjäl.
Huru? sådant tal jag afskyr; gubbe, du från vettet är.
Med sitt svärd den arma flickans hvita hals afhugger han!
Ve mig, arma! är min make vorden så vansinnig nu?
Ganska klok, men mot din dotter, och mot dig han vrångsinnt är.
På hvad skäl? ho är den niding, som har intalt honom slikt?
Ett orakel, säger Kalkhas, att krigshären sluppe hän.
-- Jag arma, och den arma, som dess fader dräpa vill!
Hän till Troia.
Menelaos återfår så Helena.
Så af vår Iphigeneia Helenas hemfärd beror?
Allt du vet: din dotter ärnar fadren offra Artemis.
Hvad var menadt med det bröllop, som mig förde hemifrån.
Att du skulle bringa gladlig dottren, som Akhilleus' brud.
O min dotter, till din ofärd du har kommit, och din mor.
Jemmerligt J liden båda: djerft var Agamemnons dåd.
Jag förgås, jag arma; ögat gömmer icke tåren mer.
Derest bittert är att gråta, när man mister sina barn.
Du o, gubbe, säg dock, hvadan du allt detta vet och hört?
Jag ett bref dig skulle bringa till det förra, som han skref.
Bjöd deri han, eller nekte, föra dottren hit till död?
Icke bringa; ty din make var då vid sitt fulla vett.
Då du hade brefvet, hvarför gaf du det då icke mig?
Menelaos tog det från mig.
Han är dessa fasors skuld.
Ättling af Nereiden, Peleus' son, förstår du saken nu?
Jag har hört, hur du är osäll, och det tager jag ej lätt.
Dotter min de ärna dräpa, med ditt bröllop i försåt.
På din make jag förargas, och så enkelt det ej tar.
Jag ej derföre bör blygas, att knäböja vid din fot, Dödlig för den gudaborne; ty på hvad högmodas jag?
Mera bör för hvem jag göra, än för egen dotter min?
Ack, gudinnas son, beskärma mig uti olyckans stund!
Värna henne, som din maka nämdes, fruktlöst; men ändock Kransande jag förde henne, för att blifva din gemål, Som jag nu, att slagtas, följer.
Dig till nesa lända skall, Värnar du ej henne; anskönt ej i äktenskap förent, Hette du den arma jungfruns hulde make mellertid.
Vid ditt skägg, och vid ditt handslag, vid din mor jag manar dig; Ty ditt namn mig gjort olycklig, som mig äfven rädda bör; Annat altare ej eger jag, att fly till, än ditt knä.
Ingen vän mig nära bidar; Agamemnon har du hört, Huru rå han är och vågsam; qvinna, som du skådar, kom Jag till härn af tygellösa, och till brott forvägna män, Dock rättskaffens, när de vilja.
Om du vågar sträcka hand, Mig till bistånd, är jag räddad; eljes jag förlorad är.
Föräldrakänslan mäktig är, och kärleksvarm, Och egna barn försvarar hvar med mund och arm.
Mitt stolta sinne lyftar sig mot högre rymd, Men vet ändock, att smärtas i olyckorna, Och lagom fröjdas, då när vinden blåser god.
Ty välbetankte äro slike dödlige, Att, med besinning, lefva hela lifvet rätt.
Ibland är ljuft, att ej förmycket vara klok, Ibland är gagneligt, att ega visheten.
Jag, fostrad upp uti försyntaste mans hus, I Kheirons, har mig lärt de enkla tankesätt Atreiderna, om de oss föra riktigt an, Jag lyda vill; om icke rätt, ej lyder jag.
Men der i Troia, städse min sjelfständighet Bevisande, jag tjenar Ares hvad jag kan.
Och dig, som grymt af dina aldrakärsta led, Så mycket som uträttas får af ynglingen, Med mitt medlidande jag hjelpsamt värna vill.
Ej nånsin skall din dotter dräpas af sin far, Se'n mig hon lofvats; ty i sina snaror ej
Din make någonsin skall snärja min person; Förty mitt namn, om ock han icke höjde svärd, Din dotter dräpa skall, och orsak är dertill Din make.
Ren är icke mera min person; Om genom mig förstöres och mitt giftermål
Den ungmö, som odrägeligt och mycket led, Misshandlad så förvåningsvärdt och oförskyldt
Jag vore bland Argeier aldrasämste man, Samt intet värd, och Menelaos kärnekarl, Jag vore icke Peleus' son, men nidingens, Ifall mitt namn ett mordskäl blir åt din gemål
Vid den uti hafsböljorna uppfostrade Nereus, gudinnan Thetis', far, och min morfar, Skall ej sin dotter komma vid Agamemnon drott, Nej, icke dess lillfinger ens, ej mantelfåll, Ty eljes Sipylos, barbarers gränsort, hete stad, Der desse höfvitsmän sin härkomst begge ha, Och Phthias namn ej mer må spörjas någonstäds.
Men med vigvatten bittert börja skall och mjöl Spåmannen Kalkhas.
Hvad monntro en spåman är?
Den litet sannt, men mycket lögner talar ut Påmåfå; och när det ej träffar går sin kos.
Ej tusen flickor, för att sig en make få, Min hand och bädd begära, såsom blifvit sagdt; Men mig med öfvermod bemött Agamemnon drott.
Sjelf hade han begära bordt mitt namn af mig, Att dottren locka; men om Klytaimnestra helst Jag öfvertalt, att gifva dottren åt en man, Jag henne skänkt Hellenerna, ifall deraf Berodde färden hän till Ilios.
Jag icke nekt, Att, från min sida, understödja allmänt väl.
Nu är jag intet: af härföraren beror Så lätt, att handla, och att icke handla rätt.
Snart vet mitt svärd, som, förrän jag mot Phrygerna Uttågar, jag befukta vill med mord och blod, Om dotter din mig någon här fråntaga skall.
Var derför lugn: en väldig gud för dig jag här Uppträdt, ännu ej gud, men likväl framdeles.
Hvad dig är värdigt, Peleus' son, du ordat nu, Samt hafsgudinnan, vörnadsvärda moder din.
Hur skall jag prisa dig med ord, förmycket ej, Och ej förlitet, att din ynnest ej förspills?
Rättskaffens männer, som berömmas, på visst sätt Berömmarn hata, om han nyttjar öfverdrift.
Ock blyges jag, att komma fram med jemmerord, Då jag är sjuk, men du från mina krämpor fri.
Ett svepskäl har, ehuru han från fjerran är, En redlig man, att hjelpa de olyckliga.
Förbarma dig! ty jemmerligt jag lidit har, Som trodde först, att du min svärson skulle bli, Och hyste dårligt hopp; nu kunde ganska lätt Min dräpta dotter för din framtids giftermål Jertecken blifva, som du bör dig akta för.
Men väl du början talade, och slutet väl; Ty blott du endast vill, så blir min dotter frelst.
Bör hon, bönfallande, omfatta dina knän?
Det ojungfruligt vore; men om dig så syns, Hon med otvunget öga blygsam komma skall; Kanske, fastän hon borta är, jag vinner det?
Hon stanne inne; ty det sker af blygsamhet.
Så mycket möjligt är, hon bör sig blygt bete.
Du hvarken bör din dotter bringa för min Ej heller vi blottställa oss för dårlig skymf:
Ty talrik krigshär, ifrån hembekymmer fri, Plär älska slema samtal och vanhedrande Bönfallande, J kommen dock till samma mål, Som om du icke alls bönföll; min hufvudsak
Är, att ifrån olyckorna aflägsna er.
När ett du hört, vet, att jag icke ljuga skall:
Ty om jag ljuger, och bedrägligt sviker er, Då må jag dö, men icke, om jag räddar mön.
Dig ske allt godt, som lisar de olyckliga!
Så hör då nu, att saken sig anordne väl!
Hvi säger du mig detta? dig jag lyda bör.
Intal om fadren, att han bättre tankar får.
Han elak är, och fruktar hären särdeles.
Men skäl emellertid ju öfvervinna skäl.
Mitt hopp är iskallt; säg dock, hvad jag göra bör!
Bed bonom först, att icke döda dotter sin; Men om han sätter sig emot, kom då till mig!
Ty om han dig tillviljes gör, behöfs ej min Bemedling alls, och räddningen är genast gjord; Men jag skall vara bättre stämd emot en vän.
Ej heller hären mig skall förebrå, om jag
Med skäl uträttar saken heldre än med våld.
Är detta väl bestyrdt; det fröjdar vännerna, och dig, fastän det utan all min åtgärd sker.
Klokt är ditt tal.
Här måste göras, som du vill.
Men om jag ej uträtta kan hvad jag begär, Hvar skall jag åter råka dig? hvart stackare
Väl gå, att söka upp den hand, som hjelper mig?
Vi äre dine väktare, der det behöfs, Så att dig ingen varsnar, när du uppskrämd går Igenom krigshärn; ej du bringe fadrens hus Påskam; ty Tyndareus förtjente sannerlig
Ej elakt rykte; stor han är bland Hellas' folk.
Rätt så! gå du förut; jag måste lyda dig, Om gudar finnas, skall rättrådig man, som du, Upphinna målet; hvarom ej, hvi äflas då?
KHOREN. Hvad bröllopsqväde ur Libysk flöjt, Stropk.
Samt från dansälskelig Kithara, Och utur rörfogade Syrin- ger uppstämde sitt ljud, När på Pelions berg skönflätige Pierider, vid gudarnes måltid, Med guldsandulade foten, Stampande takt mot mark, Till Peleus' bröllop kommo, Med melodiska toner Thetis och Aiakidas, På Keutaurers berg låfsjungande, Uti Peliadiske landen!
Men Dardanidas, för Zeus'
Läger en ljuf klenod, I kraterers gyllene skålar Hämtade nektarns skatt, Den Phrygiske Ganymedes.
Bredevid hvitglänsande Sanden sig svängande Femtio flickor i khordans, Nereus' bröllop begingo.
Med gnistrande facklor och kransadt hår Hästbetande skaran kom Af Keutaurer, till gudarnes Måltid och Bakkhos' pokal.
Men högt utropade: dotter af Nereus!
De Thessaliska flickor; och verldens ljus, Spåguden Phoibos, och han, som sångmörs'
Slägtledningar vet, Kheiron uppnämnde honom, Som med Myrmidoners lansväpnade sköldmän Skall komma, att Priamos' stolta Jord föröda med eld, Kring kroppen med gyllene, Hephaistosarbetade vapen Omvärnad, en gåfva utaf Gudinnan sin moder Thetis, som honom födt hade Lycksalig.
De gu- dar då den faderherrliga, Första Nereidens bröllop, Och Peleus' högtid firade, Men på ditt lockiga hufvud en krans Skola Argeierna lägga, liksom på skäckig, Utur klippgrottornas natt Utkommande, än oskärad hind, Blodande, Iphigeneia, din hals, Din, som ej vuxit upp vid herdepipan, Eller vid herdarnes sus och dus, Utan en Inakhos' ättling till brud Af din moder bildades.
Hvad har väl blygsamheten, Eller dygden, i anlete röjd, För kraft numera i verlden?
Här gudlösheten är vorden Mäktig, och dygd dere- mot af dödliga hånas, Och lagbrott vinner lag, Och ej dödlige samfält lägga sig vinn, Att ej drabbe dem gudars hämd.
Jag gått ur huset, för att söka min gemål, Som lemnat det, och redan länge borta är;
I tårar är beklagansvärda dotter min, Och jemmersuckar följa vexelvis hvaran, Se'n hon om mordet hört, som reds af hennes far.
Jag ögat haft på honom, som der nära går.
På Agamemnon, som rätt snart mot eget barn Befinnas skall, föröfvande ett nidingsverk.
AGAMEMNON. Dig, Ledas dotter, lempligt just jag utomhus Får råka, för att, skild från jungfrun, säga ord, Som icke anstå höra den, som giftas skall.
Hvad är det, hvartill läglighet erbjudes dig?
Låt dottren följa ut ur huset med sin far!
Vigvatnet redan färdigt står och välbereddt, Samt offermjöl, att kastas uti reningseld, Och qvigor, till att slaktas före bröllopet Åt Artemis, och flåsa ut sin svarta blod.
I dina ord du talar väl, men gerningen jag vet ej, under hvilket namn jag gilla skall.
Kom ut, min dotter; ty du känner, hvad din far Nu förehar; tag under kappan, och led ut Orestes, lilla stackars brodren din, mitt barn!
Der är hon redan, och hörsammar dina bud; Det öfriga för henne och för mig jag säga vill.
Mitt barn, hvi gråter du, och ser ej gladt på mig, och fäller ögat ned till jord, med manteln täckt?
KLYTAIMNESTRA. O ve!
Hvar skall till dessa mina qval jag början ta?
Ty alla kan jag ställa i det första rum, Samt i det sista, ock det medlersta jemväl.
AGAMEMNON. Hvad är dethär?
J alla kommit på ett ut, Med idelig förvirring blott och uppskrämd blick.
Säg mig uppriktigt, make, hvad jag spörjer dig!
AGAMEMNON. Uppmaning ej behöfves alls; jag spörjas vill.
Din dotter ärnar du och min nu slå ihjäl?
Den arma menar du, misstänksam utan skäl.
Var lugn, Och svara på min första fråga om igen!
Om du mig rimligt sporde, finge du slikt svar.
Ej annat spörjer jag, och annat icke säg!
AGAMEMNON. Du höga skickelse, och mine ödens gud!
Och mine, hennes: en de tre olyckliges.
AGAMEMNON. Hvari har man dig kränkt?
Derom mig spörjer du?
Ditt fina infall utan allsköns finhet är.
Jag är förlorad, och förrådd min hemlighet.
Allt känner jag, och hört hvad du mig göra tänkt, Och just din tystnad utgör din bekännelse, Och täta suckar; bry ej om, att säga mer!
Se, jag vill tiga, hvarför skulle fräckheten, Att tala lögn jag lägga till vårt olycksmått?
Jag saken klart framställa vill, Och icke mer begagna gåtors slingringar.
Först således, för att dig först det förebrå, Har du mig äktat mot min vilja, och med våld, Se'n Tantalos, min förre man, du mördade, Och med ett dråpslag slog ihjäl mitt arma barn, Från modersbröstet slitande med våldsamhet.
Men Zeus' två söner, mine bröder begge två, Med hästar ståtande, anföllo sedan dig, Tills gamle fadren Tyndareus dig räddade, Tillfota fallen, och du återvann min bädd.
Försonad sedan -- som du skall intyga sjelf -- Mot dig och gården vankfri qvinna städs jag var, I kärleksvärfven sansad, och förkofrande Ditt hus, så att du kunde alltid träda glad Inunder eget tak, och lycklig vandra ut.
Högst sällsynt fångst för mannen är, att bra gemål Sig vinna; men på dåliga är ingen brist.
Jag denne son har födt åt dig samt döttrar tre, Af hvilka en du ömkligt mig beröfva vill.
Ifall man sporde, hvi du henne dräpa tänkt, Säg, hvad du svarte, eller svarar jag för dig?
Att Menelaos Helena må återfå: en vacker sed, Att brottslig qvinna lösa fri med eget barn.
Det ledaste vi köpe mot det käraste.
Ty om tillstrids du far, och hemma lemnar mig, Och dröjer borta under lång frånvarelse, Hur tror du i palatset att mitt hjerta slår, Då hennes platser öfverallt jag toma ser, Samt jungfruburen tom?
Vid tårar måste jag
Allena sitta, och begråta henne så:
Åt dig gaf döden, goda barn, din egen far, Dig dräpande, ej någon ann, med annor hand, Och lemnade de hemmavarande slik lön.
Förty ett ringa svepskäl här behöfves blott, Att jag och döttrarna, som blifvit hemma qvar, Dig skulle ta emot på sätt, som vederbör.
Derför, vid gudarna, ej må du tvinga mig, Att vara mot dig elak, var det icke sjelf!
Du offrar dottren; hvilka böner gör du då!
Hvad lycka önskar du, som slagtar eget barn?
En neslig hemkomst, då du brottsligt reste hän?
Och jag, medrätta kan väl jag dig önska godt?
Ovisa skulle vi ju anse gudarna, Ifall mot barnamördare vi tänkte väl?
Till Argos land, vill du omfamna dina barn?
Du får det ej; och hvem vill väl anblicka dig Bland barnen, att du åter må nedgöra ett?
Har du den sak besinnat, eller tillhör dig, Att bära spirans glans, och blott anföra härn, Men icke föra bland Argeier rättvist språk:
Akhaier, lyster er en färd till Phrygers land?
Så dragen lott då, om hvars dotter, som bör dö.
Det rättvist varit; men du aldrig hade bordt Åt Danaïder ge till offring eget barn; Fastmer Menelaos bordt slagta sin Hermione; Ty hans var saken.
Nu skall jag, som helig höll Din äkta bädd, mitt eget barn beröfvad bli, Men hon, som brutit, skall sin dotter bringande Till Sparta åter, vara den vällottade.
Mig svara, om jag icke riktigt detta talt, Och, om jag riktigt talat, o, så döda ej Din och min dotter!
Då är du en sansad man.
Gif vika!
Rättvist är, att rädda egna barn, O Agamemnon; ingen dödlig säger "nej" dertill.
Ack, fader, om ändock jag egde Orpheus' röst, Och kunde sjunga, att mig följde klipporne, Och kunde tjusa med min stämma hvem som helst, Jag flydde dit; men nu är all min talekonst Blott tårar, och dem frambär jag; dem har jag nog.
Bönfallande, till dina knän anfogar jag.
Den kropp, som modren der åt dig till verlden födt, Att du i otid mig ej döde; ljufligt är, Guds dager skåda; sänd mig ej till mörkrets hem!
Först har jag far dig nämt, mig första dotter du, Först har jag, uppå dina knän mig lägrande, Dig kyssar gifvit, som af dig jag återfått.
Då föll ditt tal: "skall jag väl nånsin, dotter min, Dig lycklig skåda uti egen makas hus, Mig värdigt lefvande, och friskt uppblomstrande?"
Mitt svar, idet jag tryckte pannan till ditt skägg, Som jag med handen vidrör nu, var följande:
"Skall jag väl dig, som gammal gubbe, möta få, O fader, i mitt eget hem, med smekningar, Och återgälda min uppfostrings mång besvär?"
Af dessa ord ännu jag eger minnet qvar, Men du har glömmt dem, och mig ärnar slå ihjäl
Ack nej, vid Pelops, och din far Atreus, gör icke det Och vid min moder, som med smärtor födde mig, Och nu af samma smärtor andra gång hemsöks.
Hvad angår mig väl Alexandros' frieri Och Helenas?
Och hvadan kom han, till min ofärd, fader, hit?
Se på mig, älskade, och gif mig blick och kyss, Så att, derest jag måste dö, jag eger qvar
Det minnet, om du ej beveks af mina ord!
Ack, broder, du är visst en liten bundsförvandt, Men gråt ändock med mig, och fadren ödmjukt bed
Att han ej syster dräper; hos småbarn också Om orättvisan visst en känsla innebor.
Se, tigande, o fader, han anlitar dig
Varkunna dig, och far barmhertigt med mitt lif!
Ja, vid ditt skägg, vi käre två, anrope dig, Den ene liten en, och syster hans fullvext.
Uti en tanke vill jag sammanfatta allt:
Att se guds dager är för menskan ljufsta lott, Ej underjordens mörker; hvar som önskar dö, Är narr; slemt lefva bättre är, än vackert dö.
Osälla Helena, för dig och din kurtis, Stor strid Atreiderne ha fått mot egna barn!
Jag vet nog, hvar barmhertighet behöfs, hvar ej, Och älskar egna barn; jag eljes rasade.
Svårt derför, o min maka, är, att våga slikt, Och svårt, att icke våga, ty det måste ske.
J skåden denna stora här, på flottan stängd, Och dessa Hellas' konungar, i kopparskrud, Som icke finna någon väg till Ilios' torn.
Om jag ej offrar dig, så siarn Kalkhas sagt, Vi Troias stolta fäste aldrig toge in.
Ursinnig lust påkommit de Helleners här, Att skyndesamast segla till Barbarers land, Och qväsa våld emot Helleners äkta bädd.
Visst mina döttrar uti Argos dräpa de, Och er och mig, om jag ej lyder gudsord.
Ej Menelaos, dotter min, mig kufvat till sin slaf, Ej heller hans godtycke jag hörsamma skall; Men dig för Hellas, vill jag eller vill jag ej, Jag måste offra, och åtlyda dess befäl.
Fritt måste Hellas vara, hvad på dig, mitt barn, Och mig ankommer, samt Helleners äkta säng Utaf Barbarerna med våld ej härjad bli.
KLYTAIMNESTRA. O, mitt barn, o, J fremlingar, och ve mig, arma, då du måste dö!
Din fader går, och lemnar dig i dödens våld.
IPHIGENEIA. O ve mig, moder, moder! densamma
Visan har fallit uppå bådas lott Ej mer för mig är guds dag, Ej solens ljus der skiner.
Ve Phrygers snöhöljda lunder, Och Idas berg, der Priamos fordom sitt späda Barn utsatte, dess mor beröfvande det, För säker död bestämdt, Paris, som Idaios, Idaios hette.
IPHIGENEIA Hette i Pbrygers stad; Ack måtte han aldrig, vid hjorden Uppfostrad till herdatjenst, Alexandros, fått sig en bostad
Vid klara vattnet, der nymphrens Källor välla, Och ängen frodas i friska blommors prakt, Samt rosors kalkar och hyakinthers gudinnor få plocka åt sig!
Pallas en gång dit lände, Och sveksinnt Kypris och Hera, Och Hermes, Zeus' sändebud, På kärlekens allmakt trotsande Kypris, På sitt spjut Pallas, och Hero på Zeus', förstens, kongliga läger.
Till förhatelig dom, till fägringstvist, Och mig till död, som skall bringa Danaïderna mycken ära.
J tärnor, mig tog, till ett förstlingsoffer, Till Ilios Artemis.
Men han, som födde mig arma, O moder, o moder, Mig svikande öfvergifver.
Ack, jag olycksaliga, som såg
Den vidriga Olyckshelena, Jag dräpes och jag förgås Genom min skändlige faders skandlige mordarsvärd.
O, hade ej kopparbogsprötige Skeppens stammar Aulis tagit emot Vid dessa kuster, men till Troia En gynnande flägt oss fört! O, hade ej motvind Uti Euripus blåsa låtit Zeus, som åt dödliga skänka förmår Nu kultje, att dukarne svälla upp, Nu sända ångst, nu åter nöd, Nu fri utfärd, med lustig fart, Men dröjsmål snart.
Mångmödofullt är isanning, Mångmödofullt dödliges slägte, Och för olyckan måste vi menniskor råka ut.
Hur stora smärtor, hvad qval utan tal Danaïderna tillsändt dottren af Tyndareus!
Jag ömkar dig, som drabbats utaf olycksfall, Som aldrig någonsin dig hade drabba bordt.
O du moder, som mig födde, jag en skara männer ser.
Ja, gudinnans son du skådar, för hvars skull du kommit hit.
Öppnen salarne, J tärnor, att jsg gömmer min person!
Hvarför flyr du?
För Akhilleus; ty jag blygs att honom se.
Och hvi så då?
Jo, olyckan af mitt bröllop bringar skam.
Icke du på rosor vandrar uti detta ögonblick.
Stanna dock; grannlegenhetens verk ej är, hvad vi förmå.
Arma qvinna, Ledas dotter!
Icke osannt talar du.
ACHILLEUS.
Skräckligt bland Argeier pratas.
Låt mig veta hvad det är.
Om din dotter.
Slemt jertecken ligger uti dina ord.
Att man måste henne dräpa.
Säger ingen deremot?
Sjelf jag i tumultet råkte.
Fremling, uti hvilket då?
Uti det, att stenad blifva.
Räddande min dotter, säg?
Ho var väl så dristig, att han tordes röra dig?
AGAMEMNON. Samtlige Hellener.
Var ej Myrmidonske härn tillhands?
Förste fienden var denne.
Barn, med oss är ute nu.
De mig kallade ovärdig frieri't.
Hvad svarte du?
Bed dem, att min brud ej dräpa.
Det var äfven ganska rätt.
Som åt mig dess fader lofvat.
Och från Argos eftersändt.
Jag besegrades af skrålet.
Pöbeln stor olycka är.
Och likväl jag skall dig bistå.
En mot många strider du?
Ser du dem, som bära vapen?
Må du glädje få deraf.
Ja, vi skole alla glädjas.
Och min dotter slagtas ej?
Icke med mitt goda minne.
Skall väl någon fresta på?
Många, dem Odysseus anför.
Ynglet utaf Sisyphos?
Just densamme.
Egenmäktigt, eller utaf härn befalld?
Vald frivillig.
Val är dåligt, att nedsöla sig med blod.
Jag skall honom hejda.
Vill han röfva henne härifrån?
Ja, vid blonda håret släpa.
Hvad bör jag då företa?
Qvarhåll dotter din.
Och blir hon på det sättet icke dräpt?
Jo; derhän det dock skall komma.
Moder, hör på mina ord, Som jag säger; ty förgäfves jag dig dock förgrymmad ser Mot din make; hvad omöjligt är att göra, ej försök!
Alltså för sin goda vilja denne fremling prisas bör; Men du må dig äfven akta, att ej klagas an hos härn, Då vi icke mer uträtte, men Akhilleus får förtret.
Hvad mig fallit in, o moder, under, grubbleriet, hör:
Dö hos mig är fast beslutet, och det vill jag föra ut Ärofullt, samt klart bevisa, af hur ädel ätt jag är.
Så välan, betänk, o moder, huru rätt jag talat har; Hela stora Hellas fäster på mig ensam blickarna, Skeppens aftåg, och de Phrygers nederlag af mig beror, Och att framdeles ej låta, om barbaren vågar det, Ifrån sälla Hellaslandet röfva äkta hustrur bort, Sedan Helena man hämnats, hvilken Paris röfvade, Med min död allt detta vinna ärnar jag, och mitt beröm Sedan Hellas jag befriat, i lycksaligt minne blir.
Icke heller bör jag lifvet hafva öfvermåttan kärt; Du åt samtliga Hellener, ej åt dig blott, födde mig.
Skyddade af sköldar skola flere tusen krigare; Och med årar flere tusen; efter fosterlandets skymf; Våga fienderna tukta och för Hellas tappert dö.
Bör mitt lif då; detta enda, sätta hinder deremot?
Vore detta väl det rätta?
ha vi något svar härpå?
Nu en annan sak:
Akhilleus bör ej gifva sig i strid Emot samtliga Argeier, för en qvinnas skull; och dö.
Mer än tiotusen qvinnor är en man att lefva värd.
Har nu Artemis beslutit, att mitt lif beröfva mig, Mot gudinnan skulle strida jag; en dödlig, rimligen?
Det omöjligt är: åt Hellas jag uppoffrar min person.
Offren mig, förstören Troia! detta blir min minnesvård
I lång framtid, blir mitt bröllop, mina barn och min triumph.
Att Hellenerne barbarers herrar varda, det är rätt; Men motsatsen ej, min moder: slaf är ej friboren man.
Du unga mö, hur skönt är ej ditt tankesätt!
Men hela felet slumpens och gudinnans är.
Agamemnons dotter, någon ibland gudarna Mig salig gjorde, om jag kunde få din hand.