Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Dalman hemstälde, om det väl borde anses öfverensstämma med denna Lag, att en medborgare kan till personlig frihet förderfvas, utan att hvarken vara om brott förvunnen, eller, i händelse afåtalels nedläggande, kunna någonsin blifva det.
Det förefölle åtminstone alldeles orimligt, att ett beslut om häktning kunde fattas förr, än det är afgjordt, huruvida Domaren eger rätt att undersöka brottets verklighet, eller bedöma, 0111 brott är begånget eller icke.
För öfrigt, och hvad serskildt angår Utskottels yttrande öfver Herr Dalmans i motionen anställda jemförelse med tryckfrihetsbrott, finge Motionairen påminna, att, i händelse någon tilltalas för i tryck begånget urbota brott, så skulle icke allenast åtalet vara af vederbörande (som i Majestätsbrott är Konungen sjelf) anbefalldt, utan äfven skriftvexlingen slutad, och Juryn hafva förklarat den anklagade skyldig, innan åklagaren ens kunde ifrågasätta eller
Domaren våga att inmana den tilltalade i häkte.
Nu vore likväl en brottslig tryckt skrift vida farligare, än ett löst tal, och då idet svårare fallet häktandet uppskjutes intill dess dömdt är, så borde man väl i det lindrigare fallet, åtminstone afvakta Konungens yttrande, huruvida åtal finge anställas eller icke.
Sådant vore destomera tillbörligt, som, derest ransakningens nedläggande anbefalles, den oskyldigt häktade är urståndsatt att visa sin oskuld samt för arresteringen fordra ansvar, emedan hans påstående derom naturligtvis skulle mötas med den invändning, att saken, emot Konungens beslut, icke fick undersökas, och att angifvaren således ej egde tillfälle att framhafva sina bevis.
För egen del trodde Motionairen, att begreppet, angående hvad som i hänseende till Konungen är lasteligt tal eller icke, då det ej bestämdes af Lagen, 4 Lag~Ut skot tets Utlåtande JV'.o 4• hvarken borde eller kunde bestämmas af någon annan» än Konungen sjelf, vägledd af Dess ansvarige Rådgifvare; af Herr P. G. Cederschiöld: alt han icke kunde annat än biträda yrkandet, att häktande ej må ega rum förr än Konungen yttrat sig, om åtal skall ske eller icke, men tvekade till och med, om arrestering borde vara tillåten förr, än dom faller; af Herr Grefve C. F. Horn: att, jemte det Grefven önskade framgång åt motionen, han tillika ansåg ett stadgande böra meddelas derom, att, i fall någon blefve oskyldigt arresterad, för ett förment politiskt brott, innan Konungen angående åtalets upptagande
Sig utlåtit, ransakningeu borde ovilkorligen fullföljas, på det den anklagade matte få tillgodonjuta sin möjliga oskuld; hos Högvördige Pres te-St amiet ? af Herr Prosten Ödman?
det han trodde sig ega full anledning att yrka bifall till motionen.
Den åsyftade att bereda en ytterligare tillämpning af den mildhetsprineip, sorn nyligen utgåtL från Kongl. Maj:t och blifvit ådagalagd i den Kongl. Propositionen om förändring af allmänna Lagens stadgande i 5, Cap. i §. Missgernings-Ealken.
Såsom bevis derpå, huruledes det berodde af angifvare att så rubricera målet, att en enfaldig» ja en aldeles oskyldig undersåte kunde i hast blottställas för icke blott åtal, utan ock fängelse, ville Herr
Pi osten anföra orne exempel från sin egen hembygd.
År 1808 hade en af de mest ansedde bönder i Bollnäs Socken af Södra Helsingland blifvit anklagad af Socknens Länsman för Majestätsbrott, och Urtima Ting öfver honom skyndsamt reqvireradt, men vid ransakningen befanns hans förbrytelse så ringa, att den försonades med obetydliga böter för missfirmliga uttryck emot Länsmannen.
Några år derefter hade Pastor i Mo och Rengsjö
Församlingar blifvit antastad af dåvarande Landsfiscalen i orten, för det Pastorn ej från Rengsjö Kyrka nedtagit f. d. Konungens namnchiffer, hvilket af åklagaren rubricerades såsom Majestätsbrott; men Kyrkoherden frikändes vid Härads-Rätten från allt ansvar.
Skulle i sådane fall häktning genast kunna ega rum, så blefve lätteligen en oskyldig och af kittslighet angripen medborgare från sitt bera förflyttad till fängelset, och der qvarhållen åtminstone intilldess Kongl.
Maj:ts Befallning om åtalets nedläggande hunnit ankomma.
Man borde härvid icke förbise det menliga inflytande på medborgerlig existimation, som inspärrandet uti häktet, äfven om det sker utan allt skäl, vanligen medför, helst allmänheten merendels rättar sig efter yttre omständigheter, utan att granska för - Lag-Utskottets Utlåtande N:o 184• 5 hållandet närmare.
Sannolikt hade ock det Kongl. Brefvet haft för ändamål att nyssnämnde lidande förekomma.
Med Herr Prosten Ödman hafva Herrar Åstrand Edwall> Dahlgren och Nordin sig förenat; af Herr Doctor Hasselroth, med hvilken Herr Biskopen af Wingård sig förenat: alt Herr Doetorn instämde i Herr Holms reservation såsom öfverensstämmande med 1777 årsj Kongl.
Bref, och innefattande en medelväg emellan Herr Dalmans motion och Utskottets Betänkande; af Herr Doctor Björkman: att proceduren uti brottmål af ifrågavarande beskaffenhet både horde vara och verkligen redan är ett fullkomligt undant tag från den i allmänhet stadgade behandling af dråpare och andra ogerningsman; och skälet härföre funne man deri, alt ifrågavarande brott stannade vid blotta uttryck, och alltid utgjorde ett foster af obetänksamhet, förvillelse eller okunnighet.
Efter Herr
Doctorns öfvertygelse vore också Lagens kraf i detta fall fullkomligt uppfylldt genom den brottsliges aflägsnande från samhället, helst förlusten af fädernesland borde anses såsom ett större och mera varnande straff, än några års fästning.
Den af Motionairen anställda jemförelse med tryckfrihetsbrott syntes äfven förtjena en större uppmärksamhet, än deråt blifvit egnad.
Hvarföre häktades ej genast den, som i tryck smädat?
Hvarföre skulle Juryn först afdöma hans brottslighet?
Visserligen derföre, alt man ej förr känner, huruvida hans förbrytelse går å lif eller kropp.
Men detta vore ock händelsen med smädeligt tal, enär detsammas gröfre och farligare art jemväl skulle af Kongl. Maj:t bedömas, innan ransakningen finge för sig gå; af Herr Conlracts-Proslen Hallström: att den allmänna principen för häktande af gröfre missgerningsman, hvilken blifvit åberopad såsom förnämsta grunden för Utskottets afstyrkande af motionen, icke bär syntes vara fullt tillämplig.
Till calhegorien af hvad Lagen i 1 Gap, 2 §.
StraffBalken afser, elier hvad å annat ställe benämnes uppenbar missgerning> trodde Herr Prosten ifrågavarande brott icke kunna bestämdt hänföras.
Anklagelse för lastelig! tal kunde härröra från eli missförstådt eller misshördt. eller utur sill sammanhang lösryckt ord, och denna förbry telse kunde sällan eller aldrig vara så notorisk, som ett brott, hvilket består uti en uppenbar yttre gerning.
Herr Prosten ansåg.
Utskottets tydning leda till en kränkning, antingen af den anklagades rätt, eller af Konungens höga frihet att, ej mindre än hvarje annan på lika sätt förolämpad, låta undersökningen förfalla.
Och har uti Herr Prosten Hallströms yttrande instämt Herr Prosten /.
J. Nibelius $ 6 Lcig-TJtslcottets Utlåtande N:o j8f. hos Utillojl. Borgare-Ståndet: af Herrar Helsingius , Holm, Hessle, Linderholm och Björk m. fl., hvilka alla yttrat sig i enahanda syftning, som förestående anmärkningar utvisa; och hos Hedervärda Bonde-Standet: af Jöns JönssoTi från Christianstads Län, Sven Heurlin från Kronobergs
Län, Anders Danielsson från Elfsborgs Län, Nils Mänsson från Malmöhus Län.
Peter Pehrsson från Jönköpings Län, Jacob Kihlblom irån Södermanlands Län, Anders Nilsson från Östergöthlands Län, Hans Jansson från Elfsborgs Län samt Anders Nilsson och Tufve Månsson från Malmöhus Län, hvilka likaledes framställt anmärkningar i öfverensstämmelse med dem, som här ofvan finnas upptagne.
Enär Kongl. Brefvet den Sept. 1777 blifvit åberopad t å båda sidor, och alltså till stöd för stridiga meningar, synes det icke vara otjenligt, att här fullständigt anföra dess innehåll.
Det lyder sålunda: ”Till samtlige Ilof- och Öfver-Rätter, angående huru förhållas skall, då förklenliga ullåtelser om Kongl. Maj:t och Regeringssättet varda angifne. ”Gustaf &tc. Sedan Vårt tillträde till Regeringen hafva redan flera gånger hos Oss ifrån Domstolarne blifvit anmälde Ransakmngar och Domar öfver personer, som för förklenliga tillmälen och hårda omdömen om Oss och Regeringssättet blifvit anklagade.
Om vid undersökningen det å ena sidan varit
Vår hugnad, att finna obetänksamhet mer än illvilja, ofta enskild afund, men alltid okunnighet uti de angifna ullåtelser; så har det åter å den andra alltid varit
Oss bekymmersamt att finna sådana ullåtelser så hård t ansedda, enfaldiga undersåtare i svåra fängelser inneslutne, och under en långsam Rättegång så utblottade, alt när ändtligen Vår Nåd frikallat dem från Lagens näpst, har förlust af heder, förmögenhet och helsa likväl ofta varit deras strafF; under ett ömt öfvervägandejjlhäraf, har det icke heller kunnat undfalla
Oss, huru i hat och arghet slika brott kunna af de minsta anledningar angifvas, genom förtydning af ord och mening, falska vittnen och andra nedriga utvägar bestyrkas, samt en oskyldig ovän således under sken af nit för Regeringen fällas; och ändtligen huru Domare, mindre kännare af Våra böjelser, än bundna af Lagens föreskrift och undersåtlig vördnad, tro
Vårt välbehag och deras pligt bäst uppfyllde genom stränghet i ransakning och bevakning.” Lag-Utskottets Utlåtande lV:o 18-(, 7 ”Det är genom mildhet och rättvisa VI hoppas att vinna Vare trogne undersåtares hjeltan, och att genom verkan af Vare Författningar öfvertyga dem håde om deras nytta och Vår outtröttliga omsorg för allmänt väl.” ”Våld och hämd blifva aldrig de medel, hvarigenom VI befäste en Regering, den VI sjelfve grundat på frihet och säkerhet; och då VI med det samvetslugn, en sådan föresats åtföljer, underkasta
Våra göromål den Högste Domarens pröfning, oroas
VI icke af förledde eller okunnige undersåtares till malen och otacksamhet.” ”VI håfve derföre funnit med Vårt Regeringssätt mindre öfverensstämmande, att åt angifvelser af meranämnde brott gifva så mycken uppmärksamhet som hitintills; och som VI Sjelfve bäst kunna pröfva, huru mycket afseende derå göras bör, så bafve VI ock i Nåder beslutat, att, så snart något sådant brott angifves vid någon Domstol, Domaren då ock, utan minsta tidsutdrägt, skall till Vår Justitiae-Revision inberätta målet, hvaruti brottet består och hvem det angifvit; då VI äfven genast
Oss i Nåder vilja utlåta, huruvida, efter de sig företeende omständigheter, saken må alldeles nedläggas eller med ransakningen fortfaras; och gifve
Vi Eder det härmed i Nåder tillkänna, med befallning, att de under Eder lydande Domstolar derom förständiga.”
Någon ändring af hvad Lagen i allmänhet stadgar om den brottsliges förvarande, redan innan målet förekommer vid Domstol, kan Utskottet häri icke upptäcka.
Det Kongl. Brefvet handlar endast om Domarens åliggande , sedan målet blifvit hos Rätten anhängigt, att utan dröjsmål inberätta förhållandet till Kongl.
Maj:t, för alt inhemta Dess Nådiga yttrande, huruvida ”saken må alldeles nedläggas eller med ransakningen fortfaras,” och det anförda hufvudsakliga motivet, hvarföre en sådan anmälan skulle ske, var att afböja den förlust af heder, förmögenhet och helsa, som de tilltalades inneslutande i svåra fängelser under en långsam rättegång visat sig qvarlemna, äfven i de fidi, då Kongl.
Nåd slutligen frikallat dem från Lagens näpst.
Huruvida det Kongl. Brefvet, under de decennier, som närmast följt på detsammas utfärdande, varit i allmänhet förstådt och tillämpadt annorlunda, än på senare tider, är svårt, örn icke omöjligt, att afgöra; men om än så skett, vore det förmodligen i allt fall orätt att ensamt derpå bygga en lagförklaring, som man icke trodde sig kunna härleda utur Författningens lydelse eller från någon nu erkänd rättsgrund.
Såsom stöd för motionen har äfven blifvit åberopadt stadgandet i 16 §.
Regerings-Formen, att Konungen icke må någon ”förderfva eller förderf - 8 Ung- Ilisie otte t s Utlåtande N:o 184• va låta till lif, ära, personlig frihet och välfärd, utan han lagligen förvunnen och dömd är.”
Men detta stadgande, som försäkrar hvarje medborgare oin lagarnes skydd, och alt endast kunna, i den ordning
Lag föreskrifver, beröfvas lifvet., äran, friheten eller egendom, lärer ej skäligen kunna påstås hafva för ändamål att, vare sig i allmänhet eller i serskilda fall, upphäfva Sträf]lagens bud, det grofva missgerningsman genast ”skola å färska gerningen” gripas och häktas.
Man har vidare förmenat, att det af Motionairen yrkade undantag skulle vara en följd af målets hemställande till Kongl. Maj:t.
Men den eftergift, hvarom 1777 års Kongl. Bref handlar, är en nådebevisning, hvarpå den tilltalade ej har något lagligt anspråk; och blotta möjligheten att erhålla denna eftergift kan således icke heller innebära någon rättighet att, under afbidan af Kongl. Maj:ts yttrande, få vistas på fri fot.
Ar den häktade brottslig, så var häktandet förtjent, antingen Kongl. Majrt efterger åtalet eller ej; och är han åter oskyldig, så eger han fordra upprättelse och ansvar å den, som låtit olagligen häkta, ulan hinder deraf, att Kongl. Majrt tillåtit åtalets nedläggande.
En annan tydning af det Kongl.
Brefvet anser
UlskoLlet vara ett uppenbart missförstånd.
I anledning af Herr Contracts-Prosten Hallströms gjorda framställning, att ett injuriebrott sällan eller aldrig kunde vara tillräckligen notoriskt, för ett, enligt t Cap. 1 §.
Slraff-Bulken, medföra häktande genast å färsk gerning, torde endast behöfva erinras, att Lagen icke på något ställe gifver anledning till ett längre uppskof med häktandet, då urbota brot» blifvit begånget genom ordj, än då det skett genom handling j och att , ehuru en säkrare urskiljning och en större varsamhet af åklagaren kan erfordras i förra än i senare fallet, denna åtskilnad likväl icke utesluter principens tillämpning äfven uti injuriemål, der brollets urbota egenskap anses uppenbar.
Fullföljande den i motionen anställda jemförelse med tryckfrihetsbrott, har Herr Dalman anmärkt, att, då sådant brott åtalas, Juryn skall hafva förklarat den anklagade skyldig, innan han kan lagligen häktas, och samma mening är äfven af andra Ledamöter utaf Riks-Stånden biträdd.
Tryckfrihets-Förordningen innehåller likväl ej något så beskaffadt stadgande, och grunden för påslåendet finnes icke heller uppgifven.
Tilläfventyrs utgår man från den förutsättning, att ordinarie Domstolen skulle, enär lagligheten af tryckta skrifters innehåll pröfvas af Jury, på sådan grund vara - L/cig-Utslcottets Utlåtande N:o 184• 9 ra hindrad att ingå i den preliminaira pröfningen, huruvida anledning till den anklagades häktande är för handen; men i andra länder, derjurvinrältningen är mera utbildad än hos oss, anses icke för den anklagades häktande under rättegången något hinder möta deraf, att det slutligen är Juryn som fäller eller frikänner, och Utskottet inser ej något giltigt skäl för Svensk Domstol, att, vid behandlingen af tryckfrihetsmål, uti förenämnde hänseende åsidosätta den allmänna rättegångsordningen.
I öfverensstämmelse härmed och på de skäl Utskottet i förra Betänkandet redan anfört, finnér Utskottet sig ej heller nu hafva orsak att ä motionen tillstyrka bifall.
Ständers upplysta bepröfvande vördsamligen ölverlemnas.
Fyra Ledamöters serskilda yttranden äro bifogade.
Ridderskapets och Adelns vägnar, O. W. Stael v. Holstein.
På Vällofliga BorgareStåndets vägnar, G. Holm. A. Alexanderson.
På Högvördige PresteStåndets vägnar, L. G. Mittag.
På Hedervärda BondeStåndets vägnar, Lars Hansson. lieservationer: af Herr Professor Grubbe: ”Ehuru jag för min del ej hyser något egentligt tvifvelsmål rörande rätta förståndet af Kongl. Brefvet den a5 September 1777, tror jag det likväl böra medgifvas, att detta Kongl. Bref icke i alla hänseenden eger den fullkomliga klarhet och bestämdhet, man med skäl skulle kunna önska.
Detta har ock tillräckligen röjt sig, så väl genom de inom Riks-Stånden framställda skiljaktiga tydningarne deraf, som Bihang till R.
1834 och 1835. 7-de Sami, 1 :sta Afd. 2'.dra Band. % I2de Hi/tet.
IO Lcig-Utslcottets Utlåtande N:o i8/{. genom de olika tillämpningar af detsamma, hvilka vid serskilda tillfällen lära egt rum.
I anledning häraf vore det måhända nödigt, att, i sammanhang med förändringen af 5 Cap. i §. Missgernings-Balkeri, nyssnämnde Kongl.
Bref blefve, genom en Nådig Förklaring, förtydligad t på ett sätt, som för framtiden undanröjde alla anledningar till missförstånd.
Ett sådant förtydligande torde vara hehöfligt i hänseende till tvänne frågor, nemligen 1:0 huruvida den för Majestätsbrott anklagade bör hållas i häkte under afvaktan af Konungens befallning, rörande målets upplagande eller nedläggande; och 2:0 huruvida Konungens befallning om målets nedläggande bör anses beröfva den anklagade rättigheten till reconventionstalan emot åklagaren.
Det rältsenliga svaret på båda dessa frågor är i min tanka ganska enkelt och lätt att finna.
På ena sidan är det Statens obestridliga rättighet alt i de fall, då någon å färsk gerning ertappas vid en svårare förbrytelse, och handlingens verklighet således är otvifvelaktig, ehuru dess speciela beskaffenhet och deraf beroende straffbarhetsgrad kan fordra en ytterligare undersökning, försäkra sig om gerningsmannens person, på det han ej må kunna genom rymning undandraga sig det i Lagen hestämdå straffet.
Detta måste utan tvifvel kunna tillämpas äfven vid fråga om det slags brottsliga handling, hvilken Lagen kallar lasteligt tal om Konungen, Drottningen eller Thronföljaren.
Men å andra sidan är det ock den anklagades lika obestridliga rätt: 1:0 att ej kunna häktas af någon an nan än en dertill autoriserad och för sina åtgärder ansvarig offentlig Myndighet eller Tjensteman; 2.-o att, såsom häktad, ej blifva sammanblandad med redan förvunna och dömda brottslingar, samt att ej i något hänseende blifva underkastad en strängare behandling än den, hvilken oundgängligen erfordras för att förekomma hans rymning; 3:o att, då Konungen förbehållit
Sig att afgöra, huruvida åtalet skall fullföljas eller ej, med all möjlig skyndsamhet blifva underrättad om Konungens höga beslut rörande denna fråga; och 4:o alt> äfven i fall Konungen befaller målets nedläggande, likväl kunna i laglig ordning anställa och utföra reeonventionstalan emot en illvillig eller kitslig och obetänksam åklagare.
(Konungens befallning om målets nedläggande kan nemligeu ej innebära något annat, än att Konungen nedlägger
Sin talan såsom Mål se gande, samt att, i följd deraf, ej något vidare åtal emot den anklagade skall ega rum.
Men detta Konungens ädelmod emot den anklagade kan ej rimligen tänkas åsyfta den orättvisan emot honom, att utestänga honom från möjligheten att vinna upprättelse emot en obefogad åklagare, samt genom fullständigt ådagaläggande af sin oskuld rädda sin genom anklagelsen angripna heder.
Den reconventionsta - Lag-Utskottets Utlåtande N:o 184’• lan, genom hvilken detta sker, bör anses såsom ett nytt
Målj i hvilket ej Konungen, utan den anklagade är Målsegande).
Allt detta tror jag ock öfverensstämma med den verkliga meningen och syftningen af Kongl. Brefvet den a5 September 1777- Men då denna mening likväl här ej torde vara nog klart uttryckt, vore det, såsom mig synes, lämpligt, att den genom en Nådig Förlikning af detta Kongl.
Bref blefve bestämdt uttalad;” af Herr Holm". ”Då Höglofl.
Lag-Utskottet ej funnit skäl att frånträda dess i Betänkandet N:o 178 motiverade afstyrkande af bifall till Herr Dalmans motion , är jag föranlåten , att äfven emot Utskottets senare utlåtande anmiila min reservation, under förklarande, att jag numera för min del tillstyrker bifall lill motionen i sin helhet.
Då jag således frånträder det i min förra reservation innefattade modificationsförslag, att häktande för brott emot 5 Gap. 1 §.
Missgernings-Balken ej må ega rum förr, än Domaren eller Police-myndighet derom förordnat, och anser, lika med Motionairen, häktandet böra komma i fråga först, sedan afgjordt blifvit, att undersökning om den angifna förbrytelsen skall i laga ordning fortgå, är sådant en följd deraf, att jag, vid närmare eftersinnande, funnit, hvad ock inom de respective Riks-Stånden blifvit af flere talare anmärkt, att Domaren, om mitt förslag vunne bifall, skulle sättas i nödvändighet, att på ett godtyckligt sätt afgöra frågor oin arrestering, enär det är honom förbjudet att utsträcka undersökningen till upptagande och pröfning af de skäl och bevis, hvilka constatera förbrytelsens verklighet samt att följaktligen, för att freda sig sjelf för möjligheten af åtal, alltid försäkra sig om den tilltalades person, äfven om han motser, att sak emot honom ej kommer att finnas.
Beröfvandet af personlig frihet bör emedlertid aldrig vara godtyckets verk, utan en följd af bestämd och inför
Lag ansvarig öfvertygelse hos den, som derom förordnar, att den tilltalade gjort sig till straff förfallen, hvilken öfvertygelse icke kan finnas, då Domaren ännu icke vet, om ransakningen skall fortgå eller nedläggas.
För närmare utveckling af de skäl till undantag från den i i Cap. 2 §.
Straff-Balken nedlagde generela princip, min förra reservation innefattar, anser jag några tillägg och anmärkningar här yara på sitt ställe.
Jag liar nemligen hört invändas, att Kongl. Brefvet af den 25 Sept. 1777 kan af Kongl. Maj:t, när som helst, förklaras kraftlöst, i och hvarmed det undantag från behandlingen af brottmål i allmänhet, som af högstberörde Kongl. Bref är en följd, jemyäl skulle upphöra.
Utan att inlåta mig i undersökning om, huruvida en förklaring af allmänna Lagen, utfärdad af Lag-Utslcottets Utlåtande JY:o 18f.
Konungen före våra nu gällande Grundlagar, oeh som efter dessas tillkomst oafbrutet tjenat till allmän efterrättelse,, kan af Konungen utan den andra Statsmagtens bifall, annulleras, tror jag mig likväl kunna med säkerhet antaga, att en Författning, framkallad af så ädla motiv och byggd på så, både i politiskt och moraliskt hänseende, rigtiga grunder, sorn den ifrågavarande, icke skall af någon om sitt folks väl och sin egen tillfredsställelse mon Regent, och således aldraminst af vår nu regerande Konung upphäfvas.
Jag betraktar emedlertid oftaåberopade Kgl. Författning såsom all annan bestående Civil- och Criminal-Lagstiltning, och jag bar, vid genomläsning deraf, trott mig finna, att den härleder sig från tvänne motiv, det ena nemligen, att förekomma, det utlåtelser af ifrågavarande beskaffenhet ej skulle så hårdt anses, och att ej enfaldiga undersåter skulle i svåra fängelser inneslutas, och under en långsam rättegång utblottas, samt det andra åter, att ej så mycken uppmärksamhet sorn förut skulle lemnäs åt angifvelser af brott emot 5 Gap. i §.
Det senare af dessa motiv har Utskottets majoritet alldeles lemnat å sido, ehuru det, efter min öfvertygelse, är ganska vigtigt och för alla tider tillämpligt.
Erfarenheten bar nemligen visat, och det ligger äfven 1 sakens natur, att det i 5 Gap. 1 §, Missgernings-Balken omförmälda lasteliga tal vanligen består af så beskaffade obetänksamma, lättsinniga och om enfald i förening med råhet vittnande utlåtelser, deraf Majestätet hvarken saras eller nedsättes, oeh hvilka, så litet som möjligt, böra öfvertemnas åt offentligheten, för att icke bland den tänkande och rättsinta allmänheten väcka oro, förargelse och vedervilja, känslor, dem hvarje aldrig så litet bildad menniska känner, då den erfår oskickliga och anstötliga yttranden om sina likar, och dem lion måste i ännu högre grad känna, då utlåtelserna ära rigtade emot Statens öfverhufvud och dess närmaste anhöriga.
Detta beräknades ock helt säkert af 1777 års Lagstiftare, hvilka hade för sed, att allvarligt begrunda verkningarne af de Lagar, som utfärdades.
Det måste väl ock vara klart, att ju mera uppmärksamhet, sorn lemnäs åt angifvelser af ifrågavarande beskaffenhet, ju mera offentlighet erhålla de angifne utlålåtelserna, samt att, om den, som talat lasteliga, kastas i häkte, sådant ojemförligt mera fäster uppmärksamheten vid hans person och hans yttrande, än oin han lemnäs på fri fot, till dess alt målseganden, Konungen, funnit
Sitt och det allmännas anseende och val påkalla utlåtelsens beifrande, och detta eller det förtidiga häktandet är, efter min åsigt, rakt stridande emot andan af 1777 års Kongl.
Bref samt mest tjenligt att motverka, hvad Lag- Utskottets Utlåtande N:o 18/f. 13 dermed åsyftas, att nemligen förekomma, det icke Majestätet skall nedryckas i pri va t lifvets obetydliga och småaktiga förhållanden.