Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Att byta döttrar.
Fru Cecilia Bååth-Holmbergs varmhjärtade och utmärkta uppsats: » Också en kvinnofråga » — för hvilken jag här vill hembära ett innerligt tack — har i mitt minne återfört en idé, som härom- dagen rann upp i min hjärna.
Jag hade redan då tanke på att delgifva den åt Iduns läsekrets, men det hade så mycket både talats och skrifvits om denna fråga, att jag drog mig mig för att åter upptaga den.
Också syntes sådana där oförsynta annonser mera sällan, så jag hoppades, att en återgång till det bättre inträdt.
Men så måtte icke förhållandet vara, och därför vågar jag nu fram- lägga min lilla idé för Iduns läsarinnor.
Väl kan jag icke hoppas att härmed råda bot för detta missförhållande, men min hjärtliga välmening må vara min ursäkt, att jag tagit eder tid o c h tankar i anspråk.
Att det är skamligt och omänskligt att begagna sig af en fattig medmänniskas nödställda belägen- het att icke hafva någonstädes att göra af sig i världen för att tillbjuda henne villkor, under hvilka den enklaste eftertanke säger, att hon icke kan existera, för så vidt icke orden » godt hem » tagas i den utsträckning, att de liksom barn i huset skulle få både kläder o c h föda — därom äro väl alla ense.
Men å andra sidan kan icke förnekas, att mången ung flicka kan finna stor fördel af att för en tid få komma i ett godt hem och få del- taga i alla göromål o c h såsom ersättning för sitt arbete få grundligt lära sig dem.
Och i alla hän- delser är det förståndigt och bra, att de unga flickorna vilja ut och se sig litet om i världen; ty liksom det för vår kroppsliga hälsa är gagneligt med ombyte af luft, så är det för vår andliga varelses utveckling både nyttigt o c h behöfligt att se andra människor, andra förhållanden, för att icke fastna i ensidighet.
Men felet är detta, att de taga platser, d. v. s. komma i hus, där det i alla fall behöfdes och funnes en » tjänande syster », och att de verkligen utan lön fylla en sådan plats samt såmedels taga bort densamma för någon fattig flicka, som eljes skulle kunnat erhålla den.
Men i stället för att låta sina döttrar trängas med de behöfvande och försvåra, för att icke säga o m ö j - liggöra, deras kamp för tillvaron, så skulle ett par fa miljer helt enkelt för en tid byta döttrar.
Då vore det j u blott en dotters plats, som upptoges, och de fattiga flickornas berättigade klagan skulle icke mer samla ansvar pä deras hufvuden, som tank- löst tagit brödet ifrån dem.
Skulle någon mera moder vilja i Idun yttra sig öfver mitt förslag, vore nog gagneligt.
Tant Lina.
operan har fortfarande framgång med sitt nya program.
— Nästkommande onsdag begynna abonnementsföreställningarna, till hvilka anteck- ning kan ske hvarje dag kl. 2 — 4 i k. operans kansli.
Därsammastädes kan anteckning också ske till de stundande Melbaföreställningarna.
O p e r a s å n g a r e n Henrik Westbergs konsert å Veten- skapsakademiens hörsal torsdagen den o dennes hade ej lockat så stor puklik, som den helt visst förtjänat.
Hr W. visade sig förfoga öfver en präk- tig tenorstämma med vacker o c h fyllig klang.
Skolan och föredraget voro ock de allra bästa.
Särskildt visade hr W.
sig vara en förträfflig ro- manssångare.
Efter hvarje nummer hälsades den värderade gästen af det lifligaste bifall; och från alla håll hörde man den önskan uttalas, att till- fälle måtte beredas publiken att få höra hr W. å operascenen.
— Fröken Gerda Pettersson biträdde med några sångnummer.
Första k a m m a r m u s i k s o a r é e n gifves af den välkända Aulinska kvartetten nästkommande tisdag i Veten- skapsakademiens hörsal.
Biträde lämnas af fröken Sigrid Pettersson och kammarmusikus C. Sand- qvist.
F r u Marcella Sembrich gifver lördagen den 21 d:s sin första konsert härstädes i Musikaliska akade- miens stora sal.
Biljetter erhållas i Abr.
(Forts.) ony kände, att hon blef hvit i ansiktet.
Hennes hjärta slog som o m hon skulle kväfvas, och med en dämpad, tjock röst, som hon icke själf kände igen, hörde hon sig säga: » Jag v i l l.
j a g vill aldrig gifta mig med ho nom. » Den blick, hvarmed hennes mor såg på henne, var sådan, att hon föll på båda sina knän och blef liggande med händerna för ansiktet.
Hon visste icke, hvad de frågade henne o m, icke hvad hon själf svarade.
Hon visste blott, att hon på ett oförklarligt sätt fick allt berättadt, och att hon hörde sin mors hårda stämma säga: » Du är inte värd alt vara vårt barn, du, som kan vilja bringa en så förfärlig skam öfver o s s!
Bryta ditt ord!
Tvinga oss att bryta vårt ord till en hedersman, hvars tjänstflicks du efter detta icke är värd att bii. » Hon försökte att tala.
Hon försökte, att låta sin kärlek tala, att få något af all den värme, hvarmed hennes hjärta var fullt, att värma de andra.
Hon kände sitt bröst sammansnöras, hon kände sig krossad och till- intetgjord under all denna hårdhet.
Hon kröp sakta bort för att omfamna sin mors knän, och hon såg, huru fadern sträckte ut sina händer för att röra henne, men modern stötte henne bort med dessa o r d: » Tar du inte den man, som du har gifvit ditt ord, så är du inte längre mitt barn!
Jag förka- star och förbannar dig! » Det föreföll henne, som o m det blixtrade öfver hennes hufvud, o c h s o m om blixten slog ned i henne själf — hon föll medvetslös omkull på golfvet, och då hon vaknade, befann hon sig lig- gande på sängen i elt rum, som icke var hennes.
Hon såg sig omkring och igenkände ett af de gästrum, som sällan användes, ett stort lågt rum två trappor upp, där gardinerna voro nedrullade för fönsterna.
Hon reste sig för att rulla upp dem.
Det var redan natt, o c h stjärnorna gnist- rade högt öfver parkens trädgrupper.
Hon gick till dörren för att öppna den.
Den var läst.
Hon lyssnade, o m icke någon skulle komma, men allt var som utdödt i det stora huset.
Onkel Jonas hade gifvit henne en liten klocka, på hvars baksida voro anbragta två hjärtan, genomstungna af samma pil: den satt i hennes skärp, men den hade stannat.
Natten blef mörkare och mörkare, men icke den minsta rörelse i korridoren tydde på, att någon hade för afsikt att besöka henne.
Nu förstod hon det!
Man ville tvinga henne.
I tre dagar och nätter lät man henne vara full- komligt ensam.
Eu gång o m dagen öppnades dörren på glänt, och man sköt in en skål mjölk och ett bröd till h e n n e; därefter hörde h o n, huru dörren åter lästes hårdt igen.
Sängkläderna hade icke på lång tid varit använda.
De hade en instängd, unken lukt.
Det fanns inga lakan på sängen, intet vatten i vattenkannorna.
Man öfverlämnade henne till en fullkomligt hjälp- lös, förtviflad ensamhet.
Först greps hon af en vrede, som gränsade till raseri.
Hon hade aldrig känt något sådant förr!
Detta, att stå framför en låst dörr, som hon icke kunde öppna, o c h s o m hon icke visste, när man ville öppna, gjorde henne utom sig.
Hon trodde, att hon säkert skulle bli galen Nästa dag började hon gråta.
Hon greps af ett så innerligt medlidande med sig själf — en sådan stackars liten flicka, som man kunde vilja göra så ondt!
Tredje dagen var hon så trött af att gråta och sörja, att hon hela dagen låg utmattad o c h half- sofvande på sin säng.
Men då fjärde dagen kom, sade hon till sig själf, att om nu icke någon kom till hennes hjälp, måste hon d ö!
Men dagen gick, och det kom ingen.
Hon rörde icke vid mjölken o c h brödet, som man sköt in till henne.
Hon märkte, att den, som bar in det, stannade vid dörren o c h lyssnade.
De trodde kanske, att hon redan var död — och hvad skulle det göra dem?
Det började redan bli mörkt, då hon åter hörde steg utanför.
» Tony, min lilla dufva! » hviskade någon i nyc- kelhålet.
£aaerström S y l b e l i ö r s - oeh » Hvem är det? » frågade hon sakta.
» Det är j a g!
Det är onkel Jonas!
Nu kom- mer j a g!
» Nyckeln vreds försiktigt omkring i nyckelhålet, och strax efter kom onkel Jonas in.
» Mitt stackars lilla barn!
— Herre Gud, mitt stackars barn I Hvad ha de gjort med dig? » Han lyfte henne upp ur sängen, lade hennes hufvud mot sitt bröst och grät öfver henne en hel ström af de varmaste och mest uppriktiga tårar.
Han hade dessa dagar icke varit på Arvidsnäs.
Då han nu hade kommit till middagen, hade han frågat efter Tony, o c h fru Elisabeth hade svarat, att hon var sjuk, men efter middagen hade Anne- Sophie kommit till h o n o m o c h bedt och besvurit honom att försöka komma in till T o n y.
Hon hade blifvit inspärrad af modern, och ingen visste, om hon var lefvande eller död.
Onkel Jonas var icke så enfaldig, som han i mångas ögon såg ut att vara.
Han visste nog, att han icke skulle kunna uträtta något hos fru Elisabeth.
Hon skulle icke för några böner vika från den plan, hon en gång hade lagt — hvilken denna än månde vara.
Onkel Jonas gick till hushållerskan.
Det var hon, som hade o m hand att skaffa in mat åt Tony på hennes arrest, och med böner o c h löften o m en fullkomlig tystnad förmådde han henne ändt- ligen att lämna ifrån sig nyckeln.
» Och hvad har du gjort, du lilla stackare, som de kunna misshandla så här? » frågade han, me- dan han oupphörligt klappade Tonys utslagna hår .. » Åh, ingenting! » svarade hon snyftande.
» Det vill säga, det är bara det, att jag inte vill gifta mig med dig, söta onkel Jonas! » Det blef en paus, o c h hans hand strök icke mer öfver hennes hår; — men så började den klappa henne igen, och hon hörde hans stämma darra i mörkret, då han sade: » Jaså, du vill inte det.
— Är det grefve Magnus du vill ha? » Det kom först intet svar, men så hviskade hon sakta: » Ja! » » Jag kunde nästan tro det, » sade onkel Jonas.
» Ha.i är en sådan vacker ung man, fin i skick och seder och van alt bedåra kvinnorna. » » Säg ingenting ondt o m honom, » sade Tony hastigt.
» Har han skrifvit till d i g?
» frågade onkel Jonas.
Tony upplyste houom om, att grefve Magnus först väntade på bref från henne, men att hon icke hade haft mod att bekänna allt förr än för några dagar sedan.
» Och hvad ämnar du nu g ö r a?
» frågade onkel Jonas mildt.
» Jag ville skrifva till honom, huru det står till här.
Att det ännu är omöjligt, att vi kunna tänka på att få hvarandra — ännu!
Men han skall inte uppge hoppet!
Det skulle han inte kunna bära. » » Och huru skall du få det där brefvet till ho- n o m?
» frågade onkel Jonas, som alltjämt klappade hennes hår.
» Ja, det är just det jag inte vet, — o m inte d u?
» — tillade hon efter ett uppehåll och klappade honom på kinden.
» Jag skall göra allt hvad du vill!
Bara du blir lycklig, min dufva!
— Skrif du brefvet — jag skall nog skaffa det i väg! » Men det var nu närmare och viktigare saker de hade att tala om, o c h de måste i hast komma öfverens o m, huru Tony skulle kunna befrias ur sin arrest.
Det enda medlet var att ge efter, att lofva bot och bättring och en fullkomlig underkastelse under moderns vilja.
Huru Tony sedan skulle kunna handla tvärt emot denna vilja, blef då en fram- tidsfråga, som onkel Jonas måste hjälpa henne att lösa.
Nu måste han gå, men det var blott för att komma tillbaka med fru Elisabeth, som med en armstake i handen trädde in i rummet.
Med gråtande tårar måste Tony bedja modern om förlåtelse och lofva henne att för framtiden aldrig sätta sig emot föräldrarnes önskan.
Samma afton skref hon en liten biljett till grefve Magnus, däri hon besvor honom att icke uppge hoppet, icke glömma henne.
De hade visserligen ännu intet hopp att någon- sin få föräldrarnes samtycke, men så säkert som hennes kärlek var evig, så säkert skulle hon vänta och tro på honom, och lika säkert skulle de en gång mötas i lycksalighet.
Hon öfversållade det lilla brefvet med kyssar och vätte det med sina tårar, och då onkel Jonas åkte hem o m aftonen och hon omfamnade honom 18 Itumlegur (Isgatan I S d n t a n t n / n IS 1 X
IDUN 328 till god natt, stack h o n det hastigt in under hans väst.
Onkel Jonas svek icke hennes förtroende.
Han gjorde hvad han kunde, för att brefvet skulle k o m m a till den, det var skrifvet till, o c h det var icke hans skuld, att det k o m bort och försvann.
Grefven väntade den ena veckan och månaden efter den andra, och det var först framåt somma- ren, då ban åter måste lämna Sverige, s o m han gjorde ett sista försök att träffa Tony.
T o n y å sin sida väntade hvar dag något bud från h o n o m.
Hon förstod nog, huru svårt det skulle vara för h o n o m att få ett bref till henne, men hon hade dock den säkra öfvertygelsen, att, där det gäller det käraste man har, där skall man alltid finna utvägar, och hon visste ju, hvilken trofast och fiffig betjänt grefven hade i sin franske Gaston.
Han skulle väl ändå kunna hjälpa h o n o m att få ett bud till henne.
Under tiden behandlades Tony af sina föräldrar med en reservation, för att icke säga kyla, som var henne förfärlig att bära.
Den förlorade sonen, som kom tillbaka till sin fader, blef mottagen med kärlek o c h med öppna armar, men T o n y s föräldrar visade henne ingen kärlek.
De hade kanske en hemlig misstanke, att hon icke kommit tillbaka så säkert som det såg ut.
Det kunde icke heller undgå T o n y s goda hjärta att se, hur onkel Jonas led.
Han älskade henne så uppriktigt, och hennes lycka var h o n o m utan jämförelse det viktigaste af allt på j o r d e n.
Men att förbereda allt till sitt giftermål med en ung dam, om hvilken man vet, att h o n i hemlig- het endast går och längtar efter, att en annan skall k o m m a och taga henne, det öfvergår dock större krafter än dem, s o m själfve onkel Jonas hade att råda öfver.
Han förlorade sitt glada och blomstrande utse- ende.
Han, s o m annars gick så säkert och or- dentligt tillväga med allt hvad han hade att be- styra, tycktes nu hvarken veta ut eller in, gaf otydliga och osammanhängande befallningar, hvil- kas utförande han därpå hastigt förändrade.
Han var alltid orolig och tycktes beständigt vänta på, att den hotande, främmande makten, s o m kunde tillintetgöra hans lycka, skulle bryta lös öfver h o n o m, o c h han fann ingen glädje vid lif- vet mera.
1 dessa förhållanden trifdes icke Tony.
Hon var van att lefva ett stilla lif, omgifven af ömhet och tillgifvenhet, hvarur hennes kärleks korta, flammande period hade lyft henne upp i en annan, högre värld.
Nu hade hon hvarken det ena eller det andra.
Hemmets frid och glädje voro borta.
Onkel Jo- nas kunde icke uppmuntra henne längre.
Han var så olycklig; — o c h från den andre hörde hon ingenting.
En kall, ängslande tystnad var allt hvad som följt på de glödande löften o c h försäkringar o m sin kärlek, som han hade gifvit henne.
Hon började känna en isande förtviflan bemäk- tiga sig hennes hjärta, och en afton, då hon icke längre kunde härda ut därmed, hviskade h o n till onkel Jonas: » Säg mig — o, säg m i g; — tror du, att han har glömt mig? » Onkel Jonas svarade intet, och Tony förstod, att han menade: » Ja! » Snön hade för länge sedan smält.
Trädgården stod full af röda tulpaner o c h gula påskliljor, o c h strax efter dem störtade syrenerna fram och fyllde alla gångar och alléer på Arvidsnäs med sin väl- lukt.
När sommaren en gång börjar, är det otroligt, hur fort det går o c h med hvilken hast den ena härligheten aflöser den andra.
Likaså omärkligt skedde det, att Tony så små- ningom uppgaf allt hopp o m att någonsin mera höra från grefve Magnus.
Han hade nog glömt henne för andra sköna damer i hufvudstaden, eller kanske var han icke alls i landet mera?
Man väfde och sydde med allt större ifver på hennes utstyrsel, och i denna halfhet kunde h o n icke lefva.
Det var bättre att med ens afgöra sitt öde, o c h hon hade lofvat onkel Jonas att gifta sig med h o n o m efter midsommar.
Sedan hon afgifvit detta löfte, blefvo föräld- rarne mera nöjda med henne, och modern be- trädgårdsmästarn och kocken sköta — de gå ock stundom på tvenne ben.
Hvad ofta blott en reflex kan vara.
Ett djur till människans nytta bara, mottagas med tacksamhet.
LÖSNINGS-LOGOGRYF.
(Såsom våra läsarinnor finna, inne- håller denna logogryf, på samma gång den är en ejälfständig sådan, lösningen till logogryfen i mr 39, hvars ord ut- märkas genom kursiv stil.
Det för- tjänar anmärkas, att » lösnings logogry- fen » insändes, innan lösningen i n:r 40 var publicerad.)
På » fjäderskruden » och » inre oro » och » dragningskraften » och » cirkel- gång » och » knagglig visdom » i » själfva ver- ket » samt » vandring » natten och dagen lång jag igenkände strax i — a: s klocka och är nu redo den sönderplocka.
Dess delar sätter jag här och där uti mitt verk: logogryfen här.
För egen del tycks en hvar mig hylla, fast hos sin granne man mig ej tal.
För hänsynslöshet man plär mig skylla, fast man mig brukar för samma mål.
I alla grenar af samfundslifvet jag finns och medger, att öfverdrifvet jag går till väga i denna tid.
Men se!
— tillvaron är endast strid.
Min rustning lika ej är i striden.
Och öppen hjälm jag ej alltid bär.
Om klädd i vadmal, i frack, i siden, » framåt I » mitt valspråk dock ständigt är.
Mitt slagfält ser du än inom rampen, än uppå börsen, än uppå stampen, på torg och gator och sjö och kust.
Så vågen med mig I ock en dust.
Med tio man vill jag eder möta, och dessa äro just hela armén: man det kan koka och steka med, än uppå kol och än uppå ved.
Då » lock » hörs ljuda i kvällen stilla, hvem svarar då med melodisk röst?
Hvad högljudt gjorde den späda, lilla, då det klack till uti mammas bröst.
Hvad genomgår man väl uti Loka?
Med hvad en lo synes gå och snoka.
Ett häftigt fall ifrån skyhög höjd.
Ett tecken till att man ej är nöjd.
En bakvänd julklapp af bagarns hän- der.
Uppå en uppgifven stat ett namn.
Hvad aldrig nå ' nsin mot norr sig vänder i templets dunkla, men helga famn.
Hvad man som märken vid vägar sätter på öfveryrda och öde slätter.
En man så farlig, ja ömkan stor med den man har, 6om är i hans klor.
En moder långt upp i höga norden, på långt håll räknar hon släkt med ko.
Tyngdhållningssak, hvilken känd är vorden.
Hur luften känne, där många bo.
3:dje är g.
Fredagen den 16 maj 1890.
N:r 20 (126) Tidningen kostar Amionspris: endast 1 kr.
För » Platssökande » o c h » Lediga platser » Iduns- Mode- och Mönstertidning i kr.
Prenumeration sker i landsorten å post- anstalterna, i Stockholm hos red., i bokladorna och tidningskontoren.
^rottning ^Djf / — Natalia nan Ghika, till W i e n för många att fullborda huru gånger hafva väl ej I d u n s detta läsarinnor namn i liga tidningarnas afdelningar.
Den mött de dag- utrikes- Men oak- sin upp- fostran.
unga bojardottern ligtvis och sköna kom snart natur- in i den glada käjsarstadens » b e a u tadt hennes namn så ofta monde ».
förekommit bekantskap med den unge kerna under rubri- » S e r b i s k a frågan », » Krånglet » Från Serbien », civilisationens kanter » dock i etc, nästan så ut- furst Milan som sig af Serbien, esomoftast uppehöll i Wien.
hafva endast dessa kommit alltid D ä r gjorde hon ett Han hade år förut par från Paris, där underrättelser varit af den han studerat, o c h det då stela officiella arten, ocli för tiden man har just aldrig hört något nan ur hon eller hennes lif, blef in- drottning, om hennes lif såsom sådan.
privata bögst otrefliga Belgrad tycktes säkerligen vara vistelseort kes honom en tråkig mot Österri- hufvudstad.
Han den fattade t y c k e för sköna Natalia von K i e n k k o, friade och fick j a.
Under Det vid ofantliga tsarriket W o l g a s stränder Natalia von hemland.
den var 14 maj 1859.
H e n n e s voro den oer- hördt rike ryske öfversten deras Sent en afton, då den lycklige fursten hemvägen från var på sin trolof- vade, där han intagit te, vände sig en äldre kvinna PeterIvanovitsch Kienkko mot några Pulcberia Fursten lyssnade I Mi- äfventyr: och hans maka furstinnan Stourdza.
förlof- hände furst lan följande Kienkkoa Där föddes hon föräldrar ningstid h o n o m o c h bad om minuters samtal.
nyfiket, Ryssland lefde hon alltså och kvinnan yttrade: » J a g under sin första b a r n d o m, har och ryska har ställd och hjärta under hela sitt lif — efter hon i själ eget påstå- en lång tid varit an- i tjänst; talia, eder trolofvades jag håller och j a g af Na- besvär er ende åtminstone — alltid att ej gifta er med henne.
förbli fvit.
Ni är hersklysten, Emellertid hon skickades tillsamman syster, sedermera med sin furstin- lia likaså.
med så kunna Nata- Två personer oböjligt sinnelag ej härda ut med
* * * * * *. *. *. * * *. *. *.
* #, * .^ Det finns ej snille s å förslitet, S o m ej har b a r n a ö g a t k ä r t; hvarandra. » Naturligtvis omtalade Milan i ett svagt ögonblick denna händelse.
Tjänarinnan sändes genast tillbaka till Ryssland, där b o n dog af grämelse öfver sitt afskedande.
D e n 17 oktober 1875 förmäldes i Serbiens hufvudstad furst Milan I Obrenovitsch med Natalia Petrovna von K i e n k k o.
» L a V i e Parisienne » meddelar vid denna tid följande om furstinnan Natalia o c h hennes bruddräkt: Furstinnan Natalia är en af de skö- naste kvinnor i Europa.
H o n har orientaliska ögon, rikt svart hår och en hållning, som i h ö g grad utmärker sig för behag och värdig- het.
Endast iå kvinnor äro så fria från ko- ketteri som hon.
H o n bär aldrig smycken, begagnar aldrig smink o c h blandar aldrig en lösfläta i sitt präktiga hår.
Hennes utstyrsels- toaletter, anskaffade från Paris, bestodo af en bruddräkt af hvit atlas, garnerad med alencon- spetsar, uppfästade med imiterade orangegrenar o c h med ett dyrbart släp af kolossala dimen- sioner; en praktfull robe af belgiskt siden med besättning af hvit gas o c h med broderi af ek- grenar; en silfvermoaré-dräkt med gastunik, uppfästad med stora, hvita r o s o r; en blå robe a f belgiskt siden med spetsar från M e c h e l n; en kastanjebrun reskostym med sicilianska vo- langer o c h damastbroderier; en jaquette, kan- tad med dun, och slutligen en morgonklädning af hvit sicilienne, garnerad med rosor, mecheln- spetsar och rosenröda band.
I Belgrad mottogs furstinnan Natalia af de goda serberna m e d en förtjusning, som trots alla politiska förvecklingar och strider likväl aldrig svalnat.
Den unga furstinnan gjorde äfven å sin sida allt för att vinna det serbi- ska folkets kärlek.
Hon gjorde själf sina u p p k ö p i hufvudsta- dens butiker, hon sydde själf på sina hoffrök- nars utstyrslar o c h begåfvade dem med stora hemgilter, något som hennes stora förmögen- het tillät.
V i d alla offentliga fester o c h mot- tagningar var hon klädd i den gamla serbiska nationaldräkten, som klädde henne så väl, o c h som är så omtyckt af serberna.
Man blef vid Europas h o f något förundrad öfver detta äkten- skap, som ej stämde öfverens med furst M i - lans rang.
Men Milan torde hafva funnit full ersättning i sin unga gemåls rikedom och skön- het, och det så m y c k e t mera som hon den 14 augu3ti 1870 skänkte honom en son, som efter. » alla ryssars själfherrskare » blef kallad A l e x - ander.
Han är den nuvarande konungen af Serbien.
Natalia fick sin andre son den 4 september 1878.
D e n n e uppkallades efter ry- ske storfursten Sergius och k o m således att heta Sergius Milanovitsch Obrenovitsch.
Han lefde d o c k endast några dagar; han dog den 14 sept.
Emellertid b l e f det inre förhållandet mellan Milan och Natalia med åren allt mindre godt.
Båda voro för häftiga o c h herrsklystna för att kunna » k o m m a om s a m s ».
D e kungliga m a - karne voro ej skilda åt, men hvarje människa i Belgrad visste, att äktenskapliga stormar ra- sade under det furstliga palatsets tak.
Detta förhållande b l e f dock något bättre under året 1882, då furst Milan genom sin upphöjning till konung af Serbien kunde sätta drottningkronan på Natalias hufvud.
Men fiendskapen mellan de båda höga makarne v i - D e t finns ej barn, om än så litet, S o m ej är millioner v ä r d t.
p. yV.
fs .. ^Strandberg.
sade sig tydligare än någonsin under de näst- följande åren.
P å promenaden Topehiere, ett slags B o i e de B o u l o g n e i Belgrad såg man på ena sidan drottningen i vagn m e d sin son o c h på andra sidan konungen i en enkel viktoria \ id sidan af en vacker och spirituell rumäniska, hans kusin, prinsessan Catargi.
K o n u n g e n visade sig dock ganska sällan på gatorna i Belgrad.
Han visste, att han ej var populär, framför allt efter det för h o n o m så olyckliga serbisk- bulgariska kriget, som g a f ett så förfärligt slag åt serbernas stolthet o c h åt deras gamla pretentioner på Bulgarien.
Så småningom blefvo de båda makarne allt hätskare o c h hätskare m o t hvarandra.
Drott- ning Natalia skydde ej att uti hela hofvets när- varo och ibland till o c h med, när konungen själf var närvarande, m o t honom utslunga de djärf- vaste förebråelser och beskyllningar.