Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Den som sig förnedrar, han INGRID
Tyst! förhäf dig ej! (för sig).
(sakta).
(Undertiden hafva svennerna bjudit omkring pokalerna; riddare och tärnor samla sig nu på tvenne led, tärnorna först, och gå sedan ledvis fram till de nygifta, rörande sig dervid efter takten af ne-
Han hedersplatsen!
Signe Gud Bengt Lagman!
danstående sång, hvartill introduktionen uppspelas af blåsarne, som jemte folket, väpnarne och svennerna qvarstå i fonden, också delande sig på tvenne led.)
Bröllopps-lek. 1.
Den ädela brudgum, en riddare god, RIDDARNE. TÄRNORNA.
Har vunnit sig jungfrun som fager der stod!
Den fagra stolts bruden, en jungfru så skön, ALLA
Till riddarens bröst sluts som älskogens lön!
Och derpå så taga vi alla i ring, (taga ihop i ring).
Och svänga oss sedan så lusteligt kring, Och önska dem tomtebolycka! 2. Christ' gifve hvar riddare, stolt i sin skrud, En gång i sin brudsäng så fager en brud!
RIDDARNE (som förut).
Och helgonen gifve hvar jungfru en vän ALLA.
TÄRNORNA.
Så manlig och stolt som den adlige sven!
Med barn och med blomma i dygderikt spår De sälla månd' lefva till senaste år! -- Christ' gifve dem tomtebolycka!
(de tömma nu under sirlig bugning sina pokaler, hvilka emottagas af svennerna; derpå fortsätter musiken med raskare rytm; den förnämste af riddarne går fram till bruden, bugar sig för henne, fattar hennes hand och för henne fram midt på scenen; likaså en af tärnorna med Bengt, under afsjungandet af följande:)
Och kom nu ungmor så fin och fager, Och vi ska' dansa till ljusan dager!
RIDDARNE.
Och kom nu ungfar, så stolt och fin, (de taga nu i ring och dansa rundt om Sigrid och Bengt som stå hand i hand midt inne i ringen.)
Och vi ska' dansa kring makan din!
Må trogen älskog från gamla borgen
I allan tide bortjaga sorgen, Och Sigrid fagra och lagman Bengt Få riklig tomtebolycka!
(Alla, utom Knut, Ingrid, Björn och Botvid indragas i dansen som hvirflar i allt raskare fart, under omtagandet af ofvanstående kör; just då dansen fortgår som lifligast, höres hastigt ljudet af ett och alla betrakta hvarandra med förskräckelse.)
Hvi blåser väktarn?
horn, med skarp och långt utdragen ton, utanför.
Dansen stannar
60 SIGRID
Är ofärd nära?
Skydde oss Guds helgon!
(smygande sig intill honom).
Trygga dig, min Sigrid!
SUNE (från fonden, blek och häpen).
Hvad är det, Sune?
Hvi är du så blek?
Ett bud ifrån ers nådes broder, Jarlen!
Från Jarlen?
KNUT SUNE. BENGT.
(springer upp från sin plats).
Från min broder?
Mig anar intet godt!
Alla helgon!
Han fordrar in att slippa!
Af knecktar följd
(Sune skyndar ut, följd af några svenner; Bengt säger med anvilla ut)
Och må min broders bud välkommen vara!
Vindbron ned,
strängd munterhet till de omkringstående som se häpna och råd-
61 Hvi sen J väl så häpna ut?
Hvi kan Ett bud ifrån min broder er förfära?
Fatten bägarne Af slik en småsak!
Han sänder mig lyckönskan på mitt bröllopp, Och låten icke festens fröjd förstummas (höjer bägaren)
Kan sådan skål ej bota eder skräck?
Ja, lefve tärnorna!
Alla tärnor lefve! --
RIDDARNE (tvunget).
(sinsemellan, oroligt) BENGT
Ett bud från Jarlen!... (sakta till Sigrid, i det han för henne tillbaka till stolen).
Var stark, min Sigrid! endast glada anlet Vi månde visa broder Birgers bud!
Jag är ju glad, min Bengt!
(för sig, oroligt).
Nu hjelpe Gud!...
HÄRVED BOSON. SUNE.
KNECKTAR. Jarl Birgers höfvitsman, herr Härved Boson! stiger hastigt fram midt på scenen, bugande sig för Bengt och Simörkt och allvarligt).
HÄRVED BOSON SUNE
(från fonden).
(inträder från fonden,
grid, medan hans knecktar qvarstanna i fonden.
Hans utseende är Jag helgar eder, lagman Bengt, med Gudi!
62 BENGT (stiger upp och går emot ho-
Hvad, J det ären, käre svåger Härved Att eder skåda få! J kommen just
nom).
Välkommen på mitt bröllopp!
Gladt det var Midt upp i dansen och i munterheten, (räcker honom sin hand.) HÄRVED
Och derför lagom!
Än en gång välkommen! (kallt, och utan att fatta den erbjudna handen).
När J mitt bud fån höra, önsken J BENGT.
Helt visst att ej till brölloppsgård jag kommit.
Hvad sällsamt bud kan då en frände föra Uppå en glädjedag som denna är?
HÄRVED.
Jo, Jarlen sändt mig hit att lemna eder
Den enda brölloppsgärd som värd J ären! J talen stolt, min frände!
BENGT (förnärmad).
En ärlig riddare, till den som fläckat Då J vanbördig mö till äkta tagit!
Guds död! betänken edra ord!
Som det höfves
Sin gamla sköld, som J det hafven gjort, BENGT (uppbrusande).
(stiger upp, och slår sitt svärd i bordet).
Vanbördig?
Är det en dotter af Knut Algotson?
63 Vanbördig, då det gäller Jarlens broder, En konungs frände, är hon likafullt, Hon vore god nog att till äkta taga.
KNUT. HÄRVED.
Om ock för adlig sven af mindre slägt
Vid Sankte Knut!
Den Månesköldska slägten
Var före Herrevad så lagom stor!
Tyst, gubbe!...
INGRID (sakta).
SIGRID (likaså).
Reta honom icke, fader!
Och på det du, Bengt Lagman, veta månde Så lemnar dig din broder, Sverges Jarl, Igenom mig en brölloppsgåfva här HÄRVED
(utan att akta på Knuts ord)
Hvad skymf med detta du har gjort din slägt,
Som månde dig för barn och barnbarn blifva En bister varning, att ej de som du Sin ärfda vapensköld befläcka månde,
Och glömma uti vekligt älskogs-smek
(han går till fonden, tager ur en af knecktarnes händer en hoprullad klädning, går fram med den midt på scenen, rullar upp ler den i höjden framför Bengt och säger:) den och visar en drägt af gyllentyg, iförd en grå, vadmalsvåd, hålSe här den brolloppsgåfva Jarlen sänder!
Så skämmer ringa brud din äkta säng! (allmän häpnad.) BENGT
Hvad de sitt stånd och slägtens lagar skylla!
Som vadmalsvåden gyllne manteln skämmer,
Ve öfver dig som tagit sådant bud
(med stigande harm).
Och kommit hit att störa festens glädje
64 Och drifva blodet från min makas kind
Med denna giftiga och usla skymf! -- Uti de sköna ögon, lutande
Ser du hur blek hon sitter der, med tårar Sitt hufvud mot sin gamla moders barm, Kan du väl se det skönhets adelsbref Och säga än att hon vanbördig är?
Hvars gråa hjessa ock af skymfen träffats! -- Som skrefs i ros och lilja på dess änne, Guds död! när sådan skönhet är vanbördig, Hvad är väl då det torra pergament
Som sveper in sig uti höga anor
Och intet menskligt har mer än sin afund, Tag åter gåfvan!
Jag den ej förtjent
Ty hvarje riddersman i hela landet (till gästerna)
Och likväl dyrkas vill såsom Guds afbild? --
Med öppna ögon handlat så som jag; -- Ej sannt, J vänner?
Fru Sigrid hell!
HÄRVED
(som betraktat Sigrid, synbart osäker).
Din gåfvan är, jag tager den ej åter! -- Men ännu eger jag ett bud till dig (saktare)
Som dock blott ämnadt är för dina öron, Så var din höge broders, Jarlens bud!
Högt må du tala inför dessa alla, HÄRVED. BENGT.
Ty hemligt bud jag tager ej emot!
Betänk dig väl!
65 Det är allt ren betänkt!
Så säger dig din broder, Sverges Jarl:
Vill du af påfven låta lösa upp HÄRVED BENGT.
(utan att se på Sigrid).
De låga band som fästa dig vid henne Till broder taga upp, och hålla dig
Som nu din maka är, skall han dig åter Så kär som fordom du hans hjerta varit.
Om ej, så är han ej din broder mer Men skall som din och allas herre, låta
Dig känna djupt hvem du har skymfat så BENGT.
Som slägtens hufvudman nu skymfad blifvit!
Och har du mer från broder min att mäla?
Nej, uti dessa orden allt är sagdt.
Så helsa då den stolte Bjelbojarlen: BENGT.
Förr skall han kunna skilja jord och himmel
Och strand och bölja åt, än han skall rycka Min väna brud ifrån det varma bröst, Säg det, och far i frid ifrån min gård:
Jag är för lycklig att dig straffa vilja HÄRVED.
Vid hvilket hon i dag som maka bundits! --
För denna skymf uppå min brölloppsdag!
Så möt ditt öde, du har sjelf det skapat! -- Och låt till spe för landets riddarhär
Den gyllenduk med vadmalsvåden vara
Från denna dag det märke som du bär
Vid fredligt kämpaspel, i stridens fara!...
(kastar med föraktlig åtbörd klädningen framför honom på golfvet, och går hastigt genom fonden, följd af sina knecktar.)
66 Sjunde scenen.
DE FÖRRE (utom HÄRVED och KNECKTARNE).
(skyndar upp och fram på scenen till Bengt).
Min ädle make! låt i vredesmode
Ej fränden lemna denna dag din gård!
Låt kalla honom åter!
Osäll vore Din Sigrid evigt vid den dagens minne
Som hennes sällhet gjort, -- om denna sällhet
Dig skulle kosta slägts och broders kärlek!
Du är mig mer än slägt och broder, mer KNUT.
(omfamnar henne).
Än allt i verlden! -- Må han vredgad fara!
I tornet borde han fått plikta för
Sin fräcka lögn, den djerfve äfventyrarn! -- Guds död! om jag uti min välmaktstid Till lön för bragden!
Fått slikt ett bud, nog vet jag hvad han vunnit BENGT
Området för min makt!
Kol Tynneson!...
För alla helgons skull, för min skull, Bengt!
Glöm icke sändebudets rätt att färdas Blås icke gnistan till en vådeld upp, BENGT SIGRID
Än är han ej utom
(uppbrusande).
(ångestfullt).
Orördan åter från det hvärf han burit!...
Den torde nog ändå bli' svår att släcka!
Ja, du har rätt: han fara må i frid.
För mycken flathet!
(stillad).
(missnöjd).
67 INGRID
Vår dotters ära häfdas ej af våld!
Gubbe! var ej bister;
(söker lugna honom).
Och nu min ädle make, låt mig säga Af budet skrämda, önska säkert få
(sakta till Bengt).
Dig ensam här ett ord.
-- Se, våra gäster, Från salens buller komma ut i luften, -- De äro brydda, låt dem hemta sig.
Ja, du har rätt! så må det bli' min Sigrid! -- J riddare och tärnor, ädle gäster! (till gästerna)
Förstämning hvilar som ett dystert moln På allas pannor!
Må det blåsas bort
Af vårens friska vindar utanföre!
En hvar sin frihet har, tills gästabudet
Oss åter samlar här i Riddarsalen! -- Urgamla salars dörr på vidan gafvel, Den det ej hugar, må till parken gå Att lätta jagtens nöjen fresta på!
J väpnare och svenner! öppnen borgens Till lek och skämtan, tärning och gulltafvel; --
Den jagt ej älskar, må den korta stunden
Med tärnan skämta bort i gröna lunden, Men ingen glömme här i sus och dus Att gästen herre är i värdens hus!...
(alla, utom de nedan uppräknade, gå genom fonden.)
KNUT. INGRID.
BJÖRN. SUNE och INGA.
J ock behöfven hvila, käre fader!
68 Så, tror du det?
Jag känner mig ej trött!
Jag hade just en vänbön till din fader.
Säg ut, son!
Nå, så mycket bättre, Sigrid min!
Ett ögonblick derute, J som hafven
Att J måtten vara värd
Från gamla tider lärt er höfvisk sed; -- Ett litet ord i all förtrolighet!
Allt medan jag här talar med min husfru (sjelfförnöjd).
Det skall jag, son!
Jag skall ditt värdskap sköta
Så bra som Jarlen sjelf, det lofvar jag!
Kom Björn!
Hvad tror du gamle?
Skola vi Väl minnas än den gamla, goda tiden Då man på Riseberga sjelf var värd?
Tror jag, för böfveln! slik sed glömmes aldrig
I Svea land, hur arm man också är!
Rätt taladt, Björn!
Så länge någon finns Som mera arm är än man sjelf, så länge Kan sjelfva stafkarln öfva gästfrihet,
Och derför glömmes ej den fagra seden!... (de gå genom fonden.)
69 Nionde scenen.
DE FÖRRE (utom KNUT och BJÖRN).
Du Inga, följ min moder!
Men Inga längtar nog till dans och lek (sakta)
Tack, min Sigrid!
Bland folket uppå gården; jag går ensam!...
Gud styrke dig i ditt beslut, mitt barn!
Hvad menen J?...
(förvirrad).
Och tackar helgonen som gifvit mig Så stark en dotter!... SIGRID.
Jag läst det i ditt öga
Tack, o tack, min moder!
Blott den som mod har att försaka allt Har himlens löfte om att allt få ega!... (går till venster.)
Tag drägten upp, och bränn den uppå spiseln
Tills endast aska är af skymfen qvar!
BENGT (till Sune).
Med glädje fullgör jag ett sådant värf!
(tar upp drägten).
70 full vid fonden, hejdar Sune vid utgåendet och säger sakta).
Gå du till dansen! låt mig drägten få! -- Se!
Inga väntar!
SUNE BOTVID
(som hela tiden stått tank-
Men....
(tvekande). (bestämdt).
I kyrkans namn! (räcker priorn ödmjukt kläd-
ningen, och fattar sedan Ingas hand).
Så kom då, Inga! INGA
Nu dansa vi!...
Signe Gud herr priorn; SUNE
(glad).
Men dansa på en afgrund! (ut genom fonden.)
(dystert).
Ännu har ej din sändning tagit slut:
Det låg en tanke uti vadmalsvåden
Som tåler vid att tänkas än en gång!
(med drägten på armen).
(går sakta genom fonden.)
Vi äro nu allena, första gången
Uti vårt hem!...
Min Sigrid, sätt dig här
Invid min sida! -- Nej! kom till mitt hjerta
Och låt mig säga dig hur kär jag har dig, Och hur jag glädes åt att du är min!
Min ädle make!
(kastar sig i hans famn). (ser henne i ögonen).
Ädle blott?
ej käre?
Jo, käre!
Kärast utaf allt i verlden; -- Men just derför -- vi måste skiljas åt!
Vi skiljas?
Yrar du?
Men ödets vilja talar ur min mund, BENGT
Nej, käre make,
Och för dess stämma måste vi oss böja!
Jag tystar ödets stämma -- med en kyss! (kysser henne.)
och säger med tillkämpadt lugn).
(lösgör sig mildt ur hans famn
Min stämma kan du tysta så, -- ej ödets!
Jo, när det talar med din fagra mund!
Min ädle make, sätt dig här och hör
Hvad jag vill säga dig ur hjertats djup, Och säkert skola vi förstå hvarandra!
(de sätta sig till venster.)
72 Du vet hur jag dig älskar; hur jag älskat
Dig från den första stunden jag dig såg, I nödens och förfärans bittra stund.
Du vet också att ingen annan man Mitt hjerta kommit att slå fortare,
Och du kom till mig som en hjelpens engel
Att heller ingen mer på hela jorden
Skall nånsin kunna väcka upp dess känslor, Och tända det med eldig kärleks glöd.
Så manar du mig icke upp att skiljas.
Ack jo, ty huru än du är mig kär SIGRID. BENGT.
Kan jag dock aldrig sätta egen sällhet
Så högt, att jag din framtids ära glömmer! -- Hör mig, min Bengt! uppoffra ej för mig En bana, lysande och full af ära,
Till broders väl och fosterlandets fromma!
Bortkasta icke för en qvinnas kärlek
Din stora andel uti tidens sträfvan, Din rika vinst utaf den höga plats
Som ödet gaf dig vid Jarl Birgers sida! -- Än är du ung, än kan min fägrings makt
Dig hålla skadeslös för hvad du mister;
Men qvinnan är en ros som vissnar snart, Och högsta kärleks vår har ock en höst Och lägga is utöfver hjertats brand! -- Mig förebrå din svikna ärelystnads, Din återväckta längtans bittra qval; Men tror du ej att oron i din blick, Då bladen gulna, och då froster komma
Med ord väl vet jag att du aldrig skulle
Att nattens vaka, dagens dystra drömmar, Mig skulle förebrå min sjelfviskhet, Och låta mig med bittra samvetsqval
Förutan tanke på ditt högre lif?
Den sällhet gälda som hos dig jag njutit,
73 Är detta brudens tal på brölloppsdagen, Då med sin make först hon ena är? -- SIGRID.
O, blicka ej så mörk; förstå mig, Bengt!
Du kan ej fatta nu att så det blifver, Men qvinnans hjerta bär i högsta fröjd
Låt mig försvinna från din lefnadsban
Den djerfve fjellbestigaren ur sigte,
Dock alltid sorgens aning i sitt inre.
-- Som liten blomma, ställd på ängen, faller När han mot molnen träder an sin färd!
Att du fann liten blomma, fastän ringa, Din älskog värdig, när förbi du gick,
Skall stråla som en solglimt i dess stilla, När hon deruppe ser dig stå i ljuset,
Och obemärkta lif! -- Och hon skall fröjdas.
Och tänka stilla glad: det är mitt verk, BENGT
Och denna tanke, den skall trösta henne!
Du svärmar, Sigrid! den skall döda henne!
Ty när den djerfve vandraren har gått Och blomman ståndar ensam på sin tufva, Hon tänka skall:
"Han hade hjerta dock Att lemna mig för att till höjden hinna, (stiger upp).
Då var hans kärlek icke mycket värd!" -- Ty usel, feg och ömklig är den man Och ej kan offra allt, att ega den SIGRID
Och rätt jag henne ger, om så hon tänker, Som ej har mod sin kärlek att bekänna, Som tändt den helga lågan i hans hjerta!
Men egen lycka måste mannen offra
För högre pligter!... (som också stigit upp).
74 Skall han offra den BENGT.
Hvars ljufva löje och hvars ömma smek
Kan ensamt sporra honom till att fylla De högre pligter han i lifvet fått?
Han allt skall offra för sitt fosterland!
Men intet för sin slägts uppdrifna högmod.
Men lydnad kräfver slägtens gifna lag.
Och kräfva icke hjertats lagar lydnad?
De måste underordnas pligtens röst!
För dig går pligten framför tro och kärlek!
Ej framför, men vid sidan utaf dem.
BENGT SIGRID.
(med låtsad köld, i det han vänder sig ifrån henne).
Nåväl, så lyd då pligtens röst!
(med ett anskri af häpnad och smärta).
Min make!
Bengt! Guds moder! hvad var detta?
Du fått det svaret som du väntat på.
Väl skiljas ville jag ... men skiljas så...
75 Så är det säkert lättast för oss båda!
Du vill det?
Väl, så må din vilja råda! -- (hon går stapplande några steg åt fonden, under det att Bengt fölpande med sig sjelf derpå skyndar hon ned till Bengt och kastar sig gråtande i hans öppnade famn.)
En blick, en enda blott!...
Nej, så jag ej dig lemna kan!
BENGT SIGRID BENGT.
(undergifvet).
Farväl!...
jer henne med ångestfulla blickar; hastigt vänder hon sig om, käm-
(eldigt, i det han sluter henne till sig).
Tror du jag fann
Den högsta skatt på jord: en ädel qvinna, Och ville kasta denna rika skatt
Som, ren som snö, likväl som eld kan brinna, Af ljus och fröjd bort, för att ära vinna, Och frysa sedan i en evig natt?
-- Nej! eden som jag svor för Gud och dig, Och liten blomma följer på min stig
Den skall jag trogen till min dödsstund blifva; Till magtens höjder, att mig sällhet gifva, När storm och moln der ofvan hopa sig!
Men Jarlens vrede?
(i hans famn).
Den får tiden släcka!
Men om den icke släcks?
Till domedag!
Hvad bryr hans vrede mig När till mitt hjerta jag får sluta dig?...
(omfamning.)
Så må den räcka
76 Elfte scenen.
BOTVID(från fonden).
Jag stör väl icke?...
(då de icke märka honom, går han sakta framåt, sägande med ett vemodigt löje.)
Intet störer dem,
De sälla tu! -- Nytt öl och litet drucket! -- Jag hade ock min gyllne tid som de,
Så var det alltid med hvar mensklig fröjd. -- Men döden kom och gjorde slut på leken,
Och klostret gaf den heta ungdomssorgen (efter en paus)
En gömma -- om den ock ej glömska gaf! -- Men nu så vill min gjorda dröm jag tälja Och kanske så till rätta ställa allt! (högt)
Herr lagman Bengt! förlåten om jag stör.
J prior, kunnen ej de båda störa BOTVID. SIGRID.
(vänder sig vänligt till honom).
Som nyss till ett J bundit hop för Gud!
Jag önskade med eder enskildt tala.
Jag går, min fader!
(sakta till Bengt)
Än en gång, betänk!
Betänk du sjelf, att jag har husbondväldet, Och att vid första ord du ännu yttrar
Om denna sak, så straffas du...
BENGT (leende).
77 SIGRID
(likaså). (gladt).
Med munlås af den gamla, svenska sorten:
En kyss för hvarje ord!...
(skälmskt).
Då tiger jag!
Gå nu till gästerna, och med behag
Värdinna var uppå vår hedersdag! (följer henne till dörren, hvarpå hon går.)
BENGT. BOTVID.
Nåväl, herr prior, sägen hvad J önsken?
Omtala att jag räddat Jarlens gåfva!
Hvad? brändes den ej upp på min befallning?
Jag vågade att trotsa edert bud.
BENGT BOTVID. BENGT.
BOTVID. BENGT.
BENGT (ömt).
(förvånad).
Om just en gåfva utaf denna art,
Derför att i natt jag drömde
Som till er från er broder kom, och den J
På annat sätt behandladen än så, Som det i drömmen tycktes mig; och minnet
Deraf så lifligt stod för själens öga, Att jag beslöt min dröm er tälja först, Förr'n gåfvan öfverlemnades åt bålet.
Nåväl, berätten drömmen då, min fader!
Ers nåde! det var framåt morgonsidan, Då drömmen bultar allra lifligast
På själens portar för att slippa in, BOTVID.
Och då den första sömnens tunga virrvarr Ej mera gycklar på dess spegelyta; Men hviladt sinne tager bilden upp
Så skarpt som insjön speglar strandens träd Se'n dagens stormar somnat uti qvällen! -- Till saken då, herr prior!
(otåligt). (lugnt).
Vi stodo här i salen; J med gåfvan
Ja, till saken!...
I eder hand, och blicken på er maka J ämnaden att sönderslita manteln, Och herrliga gestalt, J ropaden
Som bleknade, då liksom nyss, för skymfen! -- Men med en ny blick på fru Sigrids fagra Till sist med raskt beslut till edra svenner, Till tärnor, riddare och gäster alla:
"Jag vill min stolte broder
Jarlen visa Jag högre sätter uti skönhets värde
Att hvad han anser lågt till börd och namn, Och hjertats adel, än vår hela slägt,
Och all hans stolta glans i hofvets salar!"
Och dermed bjöden J de tärnor alla
På vadmalsvåden, så att inom kort Den kostliga, af gyllne baldakin!
Att sömma guld och tusen ädla perlor
Den sken i vida större pragt än manteln (med lysande blick, i det han skyndar upp).
Vid helgonen! det var en herrlig dröm!
Än är den icke slut! -- När allt var redo, J satten manteln upp i vapensalen
På eder borg, att inför allas ögon J älskaden er fagra husfru; samt
Den vittne skulle bära om hur högt Hur ringa föreföll er Jarlens vrede
Mot sällheten att ega sådan brud, Och tycktes mig att när nu Jarlen kom Han, slagen af er kärleks fyndighet, BENGT.
Till eder borg att vredgad räfst der hålla, Sin hand åt eder till försoning räckte!
Och så var drömmen slut?
Mig tycktes ock att J, i glädjen öfver
Den lyckliga försoningen, en gåfva Som tack för himlens nåd.
Nej, ej ännu!
I mina händer lemnaden för klostret, BENGT.
Hvari bestod väl den?
Och denna gåfva, (som förut).
Det icke se, ty nu jag vaknade
Tyvärr! jag hann
80 Och det var ljusan dager i min kammar.
Få se, så tänkte jag i första stunden, BENGT (raskt).
Få se om denna dröm kan blifva sann!...
Det kan och skall den!
Skaffen manteln hit, BOTVID.
Min fromme fader! drömmen skall bli' sann!
På stunden!
Hvad en dröm dock verka kan,
(för sig, listigt)
När blott man passar rätta stunden för den! -- Först guld och perlor nu på våden, sedan (går till venster.)
Med den en plan som jag har uttänkt redan!
Godt rådet är som drömmen honom gaf, Och broder Birger skall ej fröjdas af Att se utaf sin hvassa pil mig stungen!
Mot honom sjelf jag än mer slipar den, Af älskogsvarma läppar bli' besjungen!
En vadmalsvåd i gyllenduken är Den fagra brud ej som jag håller kär, Fast Jarlabruden bar en kungakrona
Och denna tvekamp skall kanhända sen
Och min har vuxit upp i hyddans famn, -- Nej! broder Birger! jag vid hennes namn
Ett minne fäster att din skymf försona!
Så länge sång och saga finnas än,
Och tro och kärlek bo bland nordens män (går till fonden och ropar:)
Skall ej Bengt Lagmans hämd utaf dem glömmas! --
81 Hit, mina svenner! (fyra svenner inkomma)
J hemten gyllne skrin i salen in,
Utur kammarn min
Att guld och perlor må på bordet tömmas!
J andre, kallen mina gäster hit, (tvenne svenner gå till venster)
Och alla tärnor, att de må med flit
Den trägna nålen nu till qväller sköta!
Och kommer sedan
Jarlen till min gård
(svennerna gå genom fonden)
Skall gömda vadmalsvådens gyllne bård
Högt strålande hans häpna öga möta!...
Och finna skall han att i allan tid
Bjöd kärlek frid der stolthet tände strid, Och jemnade den lifvets alla öden!
Igenom den blir stafvakarlen kung
Och utan den blir kungakronan tung,
Och med den segrar man ännu i döden!
DEN FÖRRE.
KNUT. SIGRID.
BJÖRN. SUNE. INGA.
BOTVID (med manteln).
INGRID. KOL.
(Flera svenner inkomma från venster med gyllene skrin och lådor
fulla med prydnader och dyrbarheter, hvilka de placera på bordet till venster.
Alla de öfriga inkomma undrande och nyfikna på hvad nu skall ske.)
Hvad är det, min måg, som nu står på?
Hvad är det väl som skall hända?
Det skolen J alla snart skåda få Förr'n dagen har gått till ända!
82 Fort! tömmen ur skrinen nu rödaste gull! (till svennerna)
(svennerna tömma skrinens innehåll på bordet och flytta det fram midt i salen, samt sätta fram stolarne deromkring) J tärnor! den manteln beskåden!
Nu månden J sömma af perlor full Den gråa, yllene våden!
(tager manteln af Botvid och håller den i höjden)
Ja det kan jag lida! det råd var godt!
Men hvartill månde det båta?
Att visa det ädlaste brud jag fått!
BENGT (omfamnar henne).
Men skall han dig nånsin förlåta?
-- Sak samma!
Nu sömmen, J tärnor små, Behöfs det, månden J vaka, Ty morgonens sol får ej lysa på BENGT.
(medan tärnorna sätta sig att sömma, och Sigrid söker att förmå hans axel och säger gladt:)
Den skymf som träffat min maka!
Bengt att afstå från sitt beslut, lägger Knut sin hand gillande på KNUT.
Så firar du stolt din brölloppsfest!
Fort svenner, fyllen pokalen!
Till ljusan dager i salen!
Och glädje och gamman nu vare gäst (medan svennerna bära omkring pokalerna, och musikanterna infalla med början till en lek i munter stil, faller ridån hastigt.) _______
83 TREDJE AKTEN.
Ett torngemak på Bjelbo gård.
Till höger vid avantvenster ett smalt fönster.
Dörr i fonden och på högra sidan.
Vid ridåns uppgång sitter
Birger scenen ett bord med folianter och pergamenter.
Jarl vid bordet, med hufvudet stödt i handen, begrundande en planritning som ligger framför honom på bordet.
Första scenen. upp utur sin tankfullhet, och slår handen hårdt på pergamentet framför sig).
Så skall det blifva!
Der allsvåldig Gud Har porten satt, der vill jag låset sätta!
Ej blott ett torn och några svaga murar, BIRGER(vaknar efter ett ögonblick