Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
En något liknande anordning m e d hylla u t g å e n d e från en v ä g g visar ä f v e n d e n härmed följande planen.
En g o d bokhylla bör ej vara högre, än att m a n s t å e n d e p å g o l f v e t b e k v ä m l i g e n k a n k o m m a åt alla d e s s b ö c k e r, d e s s p r o - portioner i öfrigt k u n n a helt o c h hållet r ä t t a s efter v ä g g y t a n s b r e d d, d e s s i n d e l n i n g k a n v a r i e r a s p å m å n g a sätt, så att t. e x.
i c k e alla h y l l o r g å i h e l a o b r u t n a l ä n g d e r, u t a n här o c h h v a r a f b r y t a s af s m å h y l l o r o c h f a c k för p l a c e r i n g af l i g g a n d e b ö c k e r, a f v a s e r eller s t a t y e t t e r.
nödvändigheten En dekorativt tacksam anordning — då g o l f u t r y m m e t är k n a p p t.
— är att ö f v e r sof- fan placera en v ä g g h y l l a af s a m m a l ä n g d; e n p a n e l s o f f a får i d e t t a fall e t t r a i s o n d ' étre, såsom bärande hyllan m e d dess b ö c - ker.
Ö f v e r en lägre soffrygg b ö r d e n h v i l a på framspringande konsoler.
Soffans plats får i ett h e r r u m v a n l i g e n v a r a p å r a k a v ä g g e n o c h ej ö f v e r h ö r n, af d e t g a n s k a n a t u r l i g a skälet, att e n s å d a n soffa b ö r v a r a t i l l r ä c k l i g t l å n g till h v i l s o f f a.
E n af d e m e s t p r a k t i s k a o c h t i l l i k a v a c k r a soffor f ö r » h e r r u m » är d e n e n g e l s k a s. k.
» c h e s t e r - fleldsoffan », b r e d o c h m e d r y g g o c h arm- s t ö d i s a m m a h ö j d, n å g o t b a k å t - o c h utåt- böjda, m e d fyllig stoppning o c h klädsel helst af skinn.
I soffans n ä r h e t, h e l l r e n å g o t p å s i d a n än m i d t f ö r, k a n ett h a l f s t o r t b o r d p l a c e r a s för t i d n i n g a r o c h d e b ö c k e r, s o m ä r o u n d e r läsning; h ä r o m k r i n g kan äfven familjekret- sen samlas, såsom n u m e r a plägar vara van- ligt, där intet särskildt h v a r d a g s r u m finnes.
E t t m i n d r e r ö k b o r d är i d e flesta h e r r u m en nödvändighetsartikel o c h har då lämpli- gen sin plats i n v i d d e n djupa länstolen.
S å s o m e x e m p e l p å ett a n s p r å k s l ö s t, m e n originellt o c h vackert anordnadt herr-rum skall j a g s l u t l i g e n t i l l å t a m i g att g i f v a föl- j a n d e beskrifning.
R u m m e t är a f allra v a n l i g a s t e, e n k l a r e Stockholmstyp, nästan kvadratiskt, m e d två fönster, kakelugn i hörn o c h en dörr p å hvardera af de t v å väggar, s o m bilda detta Kvartalsprenumeran å Idun och / duns Modetidning att nu ter erinras ofördröjligen om förnya prenumerationen för det stundande oktoberkvar- talet, på det intet afbrott i expeditionen må be- höfva förekomma.
Ett genmäle.
Med anledning af min i n:r 32 af Idun införda uppsats: » Brutna förlofningar », har » Titti » an- sett sig böra uppträda för att bekämpa åsikter, hvilka tyckas förefalla henne vara af särdeles farlig, ja, nästan samhällsvådlig natur.
» Ett råd, helst ett tryckt, k o m m a n d e från någon af de lärda kvinnor, ' s o m skrifva i tidningar ', kan af den naiva landtfliekan tagas s o m ett orakelsvar, » yttrade Titti, o c h söker därefter fullgöra den bjudande samvetsplikten att varna de naiva landtflickorna för att låta sig snärjas af så far- liga åsikter s o m mina.
Till all lycka har emellertid Titti fullkomligt samma utsikter att kunna få gälla såsoin » ora- kel » s o m förf.
till » Brutna förlofningar ».
Hvil- kendera af oss, som är » lärdast » — o m nu nå- gondera af oss kan göra anspråk på att hänföras till de lärda damernas kategori — har sig n o g ej så lätt att afgöra.
Båda tyckas vi j u vara staf- o c h skrifkunniga.
- Oskicket att skrifva i tidningar synas vi j u äfven äga gemensamt.
Men o m vi nu verkligen skulle förutsätta, att Tittis o c h mitt inlägg i förlofningsfrågan skulle kunna k o m m a någon större verkan åstad i prakti- ken, undrar jag d o c k o m mina uttalanden kunnat vålla lättledda flickor större m e n än Tittis råd kunnat göra.
D e prolongerade förlofningar, jag möjligen kan äga på mitt samvete, kunna ju i trots däraf slås u p p.
M e n kanske har det sig svårare att återknyta de uppslagna förlofningar, till hvilka Titti möjligen varit vållande.
Någon af flickorna skulle ju möjligen redan kunnat finna, att fastän hennes f. d. fästman n o g hade sina sidor, — så tyckte h o n dock i grund och botten o m h o n o m.
(Flickor, s o m i nämnvärd grad låta • tryckta råd » inverka på fullgörandet eller bry- tandet af ett trohetslöfte, hafva nog lätt att skifta meningar från i går till i dag.)
I D U N 1898 Min uppsats rörde sig ju om frågan brutna förlofningar.
Därför fann jag anledning, att blott mera i förbigående yttra mig o m ingåendet af förlofningar.
, D o c k förefaller det mig, s o m o m jag ej skulle kunnat anses hafva underskattat den stora vikt, s o m b ö r fästas vid den sidan af saken.
Titti anser, att egentliga anledningen till våra dagars många brutna förlofningar b ö r sökas där- uti, att de ingås lättsinnigt.
Och h o n menar, att jag i min uppsats förblandat verkan m e d or- sak.
Så är väl dock knappast förhållandet.
Nu- mera ingås jämförelsevis inte så många gifter- mål o c h förlofningar s o m fordomdags.
Brutna förlofningar o c h fall af äktenskapsskillnad äro dock vida mera vanliga företeelser i våra dagar än fordomdags.
Skulle sålunda förhållandet vara, att man fordom tog ingåendet af en förlofning mera allvarligt o c h vid en sådan förbindelse ställ- de högre kraf på kärlek o c h öfverensstämmelse än numera?
Jag h a r ' e n motsatt åsikt.
Förr voro flickorna merendels blott barn, då de togo det viktiga steget att förlofva sig.
Nu h ö r däremot tidiga förlofningar till undantagen, o c h u n g m ö n har i allmänhet hunnit m o g n a till kvinna, innan hon bindes af något trohetslöfte.
Förr ansågs äktenskapet alltför ofta såsom en försörjnings- inrättning för kvinnan.
Numera behöfver icke kvinnan betrakta äkteuskapet från den sidan, tack vare de verksamhetsfält, s o m blifvit öpp- nade för henne.
Kärleken har således aldrig så kunnat vara den allsmäktiga faktor, s o m den just i våra dagar kan vara vid ingående af för- lofningar.
Jag anser därför, att våra dagars förlofningar knytas under långt bättre chanser än förra da- gars o c h att således anledningarna till de många brutna förlofningarna hufvudsakligen äro att söka i andra orsaker.
Och bland dessa orsaker beto- nade jag särskildt slapphet i fråga o m pliktbe- greppen.
Och enligt min tanke är den sköna d y g d e n trofasthet en dygd, s o m i våra dagar vi- sar bedröfligt sjunkande tendenser.
Jag önskar m e d Titti, att våra unga kvinnor skola lära sig hata kurtisen o c h vörda kärleken; men jag anser, att kärlek vördas blott, då den sammanbindes m e d begreppet trohet.
Däremot tror j a g knappast, att våra unga flic- kor behöfva bibringas m o d att trotsa det kon- ventionella.
Uttrycket konventionell verkar i våra dagar m y c k e t starkt o c h hetsande.
Det kunde visst få den i grund o c h botten tamaste lilla landtflicka att begå allehanda excesser o c h extravaganser blott för att slippa ifrån den för- hatliga o c h fula klicken att blifva stämplad s o m konventionell.
* f Evelina Fahnehjelm.
Efter en långvarig, tärande sjukdom afled den 23 dennes härstädes fröken Evelina Fahnehjelm, föreståndarinna för den väl renommerade Wallinska flickskolan, i en ålder af 59 år.
A n n u minnas n o g våra läsarinnor, hur den nu bortgångna framstående lärarinnan den 1 mars i år vid en anslående fest å Grand Hotel hyllades m e d anledning af sin långa o c h framgångsrika verksamhet o c h vid detta tillfälle fick mottaga medaljen » Illis quorum meruere la- b o r e s ».
I d u n meddelade då o c k hennes bild o c h biografi.
Redan då sjuk, förmådde h o n aldrig m e d full kraft upptaga sitt arbete, m e n stod ändock till det sista kvar m e d sitt namn i spetsen för den bildningsanstalt, åt hvilken h o n ägnat sin bästa kärlek.
Fröken Fahnehjelm var en i många afseenden framstående kvinna o c h i besittning af mindre vanliga representativa egenskaper, s o m bland annat förskaffade h e n n e en ledamotsplats i Nikolai församlings skolråd från 1891.
» Elis Emil *, den kända författarinnan fröken Emelie Hackséll, afled i söndags i Strengnäs i den h ö g a åldern af 86 år.
D å h o n år 1892 fyllde sitt åttonde decennium, bragte vi Idun både hennes por-trätt o c h lefnadsteckning (se n r 26, nämnda årgång), till hvilka vi n u hänvisa.
Ett gammalt Simrishamnsoriginal skat- tade i måndags åt förgängelsen då handelsidker- skan Soji Andersson, 74 år gammal, slutade sina dagar.
Det är väl ytterst få af såväl Simrishamns invånare s o m kringliggande landsbygds befolk- ning, s o m icke kände o c h värderade gamla » Sofi V nrfffnTi^rt-o A \ f \ .i till " ' S S V 1 M i l \ I A 1 J 1 I V I A I ' J-WJ.
på hörnet », under hvilken benämning hon alltid gick, då hennes affär var belägen i ett utskju- tande hörnhus.
Den gamla skrynkliga g u m m a n med de vänliga, stereotypa uttrycken o c h den småländska brytningen drog i sin krafts dagar många kunder till sin lilla modeaffär.
Litet af de pengar h o n g e n o m sin flit hopskrapade an- vände emellertid Sofi själf — h o n lefde alltid ytterst sparsamt o c h tarfligt — utan det mesta skickades till en apotekareänka o c h hennes barn i Småland.
H o s henne hade Sofi tjänat i sin ungdom, m e n ' då familjen k o m m i t på obestånd var det Sofi, s o m åtog sig att försörja den, och det gjorde hon till stor del m e d äkta småländsk ihärdighet o c h g e n o m att själf försak?
det nöd- vändigaste ända till på de sista åren.
Det är i vår egoistiska tid mera än sällsynt att finna en så uppoffrande hängifvenhet,.
o c h sådana original s o m gamla Sofi behöfde mänsk- ligheten många.
Tyvärr d ö de ut, m e n m e d heder skola de länge minnas.
• Så var där en balett, s o m kunde ha varit gra- tiösare, en chansonettsångerska (fru Ringvall), som svårligen kunde varit ståtligare, o c h en tenor (hr Adami), s o m var det allra sockersötaste.
Och nöjda voro vi, o c h snällt applåderade vi.
Så n o g blir det folk på den » Operabalen ».
Svenska teatern gaf i onsdags för första gån- gen » V i d rikets p o r t », skådespel i 4 akter af Knut H a m s u m.
Som veckans n u m m e r samma dag presslades, kunna vi först i nästa vecka när- mare behandla den intressanta premieren.
Romanssångerskan fru Bergliot Ibsen gifver kon- sert i Musikaliska akademiens stora sal tisdagen den 11 instundande oktober m e d biträde af pia- nisten fröken Gusta Bellmont o c h fröken Alfhild Larson, den senare s o m ackompagnatris.
* — - ^~H Sömdt i snö kommer upp i tö.
Skiss för Idun af Ari.
H Kungl.
teatern började redan i lördags raden af symfonikonserter, hvilken vi alltså må kunna hoppas skall för det nu ingångna arbetsåret bli längre, än s o m varit fallet under de nästföregå- ende åren.
Liksom invigningsprogrammet vid k. teaterns ö p p n a n d e bar äfven programmet vid den första symfonikonserten i det nya konst- templet en alltigenom svensk prägel.
D o c k var det ej så tråkigt s o m det förstnämnda.
Inga- lunda.
Både R u b e n s o n s symfoni i c-dur o c h Normans symfoni nr 2 i ess-dur läto m e d nöje h ö r a sig.
Bägge rönte ganska lifligt bifall, sär- skildt den senare symfonien.
Pärlan på pro- grammet utgjordes dock af Södermans gripande och klangsköna Offertorium, s o m ock erhöll det bästa utförandet.
Stycket framkallade så lifligt bifall, att det måste omtagas.
Som mellannum- mer sjöng fru Agnes Janson-Fischer några sånger af de svenska tonsättarne Geijer, Josephson, Norman, Sjögren o c h Hallström.
H e n n e s präk- tiga o c h väl skolade mezzosopran, känd från den tid h o n tillhörde k. operan härstädes, gjorde sig väl gällande.
Intressantare skulle d o c k hafva varit att få höra den vid orkesterackompanje- mang.
Och dock var det pianoackompanjemang hr Stenhammar nu presterade alldeles förträffligt.
Konserten, s o m gafs för så godt s o m fullsatt salong, leddes af förste hofkapellmästare Nord- qvist.
Dramatiska teatern gaf i onsdags H e n r y Gré- villes - Krigslist », hvarvid fru Lotten D o r s c h gjor- de sitt återinträde på denna scen.
Därefter följde Edvard ^Bäckströms interiör » Evas systrar », där fröken Ahlander fortfarande spelar Monika, un- der det fröken Klefberg för första gången utför Sallys roll.
Till slut uppfördes » Den inbillninssju- ke » af Moliére, där fru B y s t r ö m efter fru H o v i n g upptagit Toinettes roll.
V i torde återkomma till ett närmare omnämnande.
Vasateatern — n u vår stående operettscen åter vorden — har i veckan fört fram sitt program n:r 2, sedan » Flickorna Michus » ungdomliga drag- ningskraft syntes börja något mattas.
Vi bjudas denna gång på » Operabalen ».
Det lilla äfven- tyrets ledande idé har gått långa lånvägar o c h bär genom slitningen också syn för sägen.
Musi- ken däremot, af wienaren Henberger, verkar nå- got fraichare.
Det hela fick ett godt utförande o c h slog lifligt an.
Förträfflig och riktigt lustig var hr Nyblom i en ung - fjant-roll, den han sjöng o c h spelade con amore.
Den glada konsten har i denne unge adept helt visst gjort ett g o d t förvärf.
Och s o m vi nu råkat nämna herrarne först — hvilket da- merna väl för en gång ursäkta — afbörda vi sam- tidigt vår k o m p l i m a n g åt herr Strömberg, s o m var muntrande torrolig s o m vanligt.
Främst bland damerna lyste naturligtvis åter fru Emma Berg m e d stadgadt sken; fröken Frisch har j u äfven i röst o c h utseende goda förutsätt- ningar att en gång göra sig gällande, blott h o n vinner i ledighet o c h scenvana.
Ä n n u är det väl mycket af trädocka.
A f ett lifligare o c h omedel- barare temperament tyckes då den allra nyaste debutanten, fröken Griinberg, vara.
S o m en nä- pen liten sjökadett rörde h o n sig behändigt n o g, och när h o n så småningom vågade släppa ut rösten, befanns äfven den gifva goda löften.
n * li Hl 311 P n l i / vni / vr IlSliilrill,!
V U U JJLLlVLVyl I on hade gått ut strax efter m i d d a g e n för att gå ut o c h gå, ty så här i skymningen, innan man kunde tända lampan, var det så svårt att ta ' sig för m e d något arbete.
Och när man inte hade något särskildt att tänka på eller vara glad åt, blef m a n bara orolig af att sitta o c h fundera.
Men inte heller på gatorna lämnade henne tankarna.
H o n hade försökt att sorglöst låta dem följa de stora, våta flingornas dans i luften, där de ljudlöst sjönko n e d på marken o c h smälte i den våta sörjan, m e n det gick rakt inte.
Nu hade det också slutat u p p att snöa, o c h allt skimmer i luften, allt det, s o m satt fantasien i rörelse, var försvunnet, nu var det bara vått och tråkigt öfverallt.
H o n gick in i Kungsträd- gården, där träden stodo snöhöljda o c h vägarna ännu v o r o hvita.
I n n e på gräsmattorna, där snön fått ligga kvar hela vintern, voro drifvorna höga, o c h det nya snöfallet hade m e d sina stora, mjuka flingor hastigt jämnat ut alla spår.
I n n e under buskar o c h träd låg det hvita täcket i tung hvila, o c h i skymningen, som föll, lyste snön så hemskt o c h dödt.
Det var underligt, att nå- got kunde sofva så fullkomligt ostördt o c h frid- fullt, medan sorlet o c h bullret fyllde staden, s o m allt det lif, hvilket g ö m d e s under den tunga, mjuka snön.
Och Ella tänkte, att snöklockorna o c h vårlö- karna hade det m y c k e t bättre än hon, o c h h o n tänkte också, att o m h o n nu vore skald, skulle hon skrifva en dikt o m detta, m e n h o n hörde ingen rytm o c h fann inga ord.
Ingenting kunde hon, inga talanger hade h o n, inga kunskaper.
I sällskapslifvet redde hon sig nog, ur romaner och tidningar h o n läst, ur samtal h o n hört, — ja, h o n visste inte ens hvarifrån — hade hon snappat u p p allt det, s o m h ö r till en " flickas bild- ning, m e n för det verkliga lifvet, till att försörja sig själf dugde de ej, hennes kunskaper.
H o n ångrade nu bittert sitt slarf i skolan.
I somliga ämnen hade h o n tidtals lyst, det var, då h o n haft någon lärarinna, som h o n tyckt o m, m e n för det mesta hade h o n varit ohjälplig.
Hennes betyg voro skrala, o c h på d e m var det omöjligt att få någon plats.
H o n läste Dagens Nyheter hvarje dag, o c h en nästan maskinmässig färdig- het hade hon nu i att besvara platsannonserna, men ständigt fick h o n samma svar, o m h o n ens fick något alls: » H ä r m e d återsändas e d r a b e t y g s - afskrifter, då platsen redan tillsatts. » Skulle h o n verkligen bli tvungen att söka en plats i en b o d och stå där hela dagen o c h vara upptagen o c h se sina jämnåriga o c h bekanta gå lösa o c h lediga på gatan?
— H v a d skulle det blifva af h e n n e?
— M e n något måste h o n göra, h o n kunde j u ej låta sin gamla m o r arbeta ensam för hela fa- miljen.
H o n gick o c h gick.
H o n var trött, o c h likväl måste h o n gå.
H o n såg, hur man började tända enstaka ljus u p p e i våningarna, o c h h o n tänkte, att nu sutto alla människor lugna o c h nöjda i sina o m b o n a d e rum o c h smälte maten, eller lågo de o c h småpratade framför brasan.
M e n h e m m a hos henne fanns aldrig något sådant lugn, det var alltid något rastlöst i luften, fadern jämrade sig ibland så h ö g t för sina plågor, där han satt i sin rullstol, att det hördes g e n o m hela den lilla våningen, o c h m o d e r n sydde o c h arbetade alltid på sin linnesöm, s o m o m b o d e n, hon skulle lämna det till, låg öfver henne m e d hugg o c h slag.
A h, lifvet var ändå grymt, hvad var det värdt att lefva för att sluta så!
När h o n tänkte på sin mor, hur h o n älskat o c h varit god hela sitt lif o c h arbetat o c h gifvit sin själ o c h sin utrotas af Aktiebolaget Desinfeetioi &gt; ye bostader, allt på stället — utan bortförande af möbler.
_ _ |, 1 rmn fart R i k s t e | o e 3 4 h K o n t o r 4 S l f l l l g a t a n 4 A l m T e I 7 4 9 4
Si * DUN ............... k r o p p för dem, s o m h o n älskat, så att hennes ö g o n nu voro matta o c h blekta af för m y c k e n gråt och ryggen böjd, var det lönen h o n fick att slitas till d ö d s som en maskin, s o m aldrig smörjes, bara får gå o c h g å?
— A h, Ella tyckte, att den största lycka, som k u n d e hända, vore att kunna göra henne en lycklig dag, en dag så lycklig, att d e matta ö g o n e n gräto af glädje i stället för sorg.
Hon tänkte på att h o n aldrig hållit så m y c k e t af sin m o r s o m nu, o c h att det var, s o m o m hennes egna svikna illusioner lärt h e n n e känna m o d e r n, o c h h o n undrade, o m icke den kärleken var den innerligaste på j o r d e n.
H o n m i n d e s den tiden h o n förnekade, att det fanns n å g o n annan lycka än kärleken mellan m a n o c h kvinna.
H o n mindes, att h o n då tyckt lifvets all salighet ligga i en enda kyss af den h o n höll kär.
H v a d var det för brusande ungdoms- blod, s o m dårat h e n n e?
— H o n förstod det knappt nu, o c h h o n rodnade nästan af skam.
H u r kun- de hon, hur kunde h o n?
— o c h hennes läppar krusades bittert o c h föraktligt, när h o n mindes den dag d e skildes, strax efter fadrens olycka och konkurs, skildes, fast än han s o m h o n kun- nat ge en värld för en enda kyss.
M e n förstån- dets röst hade likväl talat h ö g r e än känslornas brus.
M ä n v o r o fega, tänkte hon, o c h kalla o c h kloka o c h kallade det h e d e r o c h aktning för en nickas ära.
H o n hade ej tänkt på annat, än att hon kunde ge h o n o m allt blott för att få behålla honom.
Men sedan hade stormarne lagt sig i hennes själ o c h dagarne gått.
Nu kunde h o n tänka helt lugnt på def, s o m varit, o c h ändock var det ej mer än ett par år sedan, m e n under dessa år var det h o n lärt känna sin mor, s o m sett o c h förstått allt utan ett enda förtroende.
D e hade aldrig talat ett o r d o m detta ämne, m e n m o d e r n hade varit s o m ett outtömligt haf af ö m h e t o c h intresse, gällde det så endast en n y sammets- krage för att rusta u p p d e n gamla klädningen till en bjudning.
H o n kunde, o m h o n blott fått, suttit uppe en hel natt för att få d e n färdig.
Ella fick tårar i ögonen, när h o n tänkte därpå, o c h h o n kände, att mest af allt i världen höll hon af sitt gamla fattiga h e m, där h o n hade sin Bidrag mottagas med tacksamhet.
Älskvärda vänner af skämtet, löjet, Af kvicka tankar o c h poesi, Förlåt jag frågar, har jag det nöjet Att utaf eder igenkänd b l i?
Vi träffats förut, j a flere gånger, I » eder egen » bestämdt ändå, Det kan ju hända bland skämtets sånger På annat håll ni m i g sett också.
Man sagt, att bakvänd jag är — det händer, Ty hvar o c h en har sitt eget sätt, Men hur m a n vrider o c h hur m a n vänder, Så har jag alltid, trots detta, rätt.
— Jag sagt tillräckligt — ni redan känna Min lilla gåtfulla hemlighet — Ett » snillefoster » utaf en p e n n a — Författarn s t u n d o m — en glad poet.
E n stad i söder.
H v a d mången föder.
E n gammal vikt.
H v a d syns i dikt?
Ett sätt att titta.
H v a d m a n kan hitta I gamla skåp.
Bra likt m e d dråp.
Sju n a m n på kvinna.
Författarinna Så o m t y c k t här.
H v a d fult j u är.
egen vrå att krypa in i, ö c h alla främmande människor, de kunde gärna få gå h e n n e förbi kalla o c h känslolösa.
D e v o r o intet att stå efter.
H v e m höll af den andra?
— Och alla de flickor h o n k ä n d e?
— H o n var säker på att ingen af dem skulle arbeta sig trött eller tänka sig ledsen för att hjälpa h e n n e i hen- nes b e k y m m e r.
O m h o n talade m e d dem o m att h o n gärna skulle vilja ha en plats o c h frå- gade, o m d e visste, till h v e m h o n skulle vända sig, h ö r d e h o n på deras frånvarande röster, att de * alls ej lyssnade till henne, o c h h o n märkte på deras kringflackande blickar, att de blott hade öga för herrar och klädningar, s o m passerade förbi.
t H o n hade gått nere vid S k e p p s h o l m e n o c h sett på sommarbåtarna, s o m lågo vid kajen m e d af- nött målning, skamfilade o c h öfvergifna bland drifisen, s o m hopat sig kring deras kölar o c h fastnat i tåglinorna.
Nu gick h o n ner Strömga- tan o c h förbi arffurstarnes palats.
H o n måste stanna o c h stödja sig m o t räcket o c h se ner i det mörkgröna vattnet.
Stora isblock k o m m o i drifvande fart, o c h deras kanter lyste hvita o c h genomskinliga.
M o l n e n h ä n g d e s o m ett tungt, m ö r k t hvalf öfver staden, m e n b a k o m Ströms- b o r g var himlen fri, o c h ljuset, s o m dröjt kvar vid horisonten, bröt sig skarpt m o t det tunga molnhvalfvet o c h de ny tända gaslyktorna på Kiddarhohnen.
Stenräcket var fuktigt o c h gat- stenarna våta, m e n här, där v i n d e n låg på, bör- jade det redan att torka på somliga ställen.
Ella kände, att det låg något af vår i luften, en stor väntan o c h en vaknande kraft.
H o n k o m att tänka på doktor A l m, s o m h o n träffat i somras, när h o n var h o s sin rika far- bror på Näs.
De hade d o c k haft många trefliga stunder tillsammans.
H o n m i n d e s, att hennes första tanke varit: gammal ungkarl, när h o n såg h o n o m.
Det var på en bjudning o c h han h a d e blifvit presenterad för hela h ö g e n af flickor, m e n hade bara b o c k a t sig för d e m allesammans i k l u m p o c h så vändt d e m ryggen utan ett o r d och gått o c h satt sig b o r t a vid ett af spelborden hos de gamla herrarna, m e n själf hade han inte spelat m e d, bara sett p å d e andra o c h gifvit dem vinkar.
Moster 1898 H a n hade sagt till henne, när d e skiljdes på hösten o c h han skulle fara tillbaka till sin prak- tik i Stockholm, att de n o g skulle träffas i vin- ter.
H o n hade gått på landsvägen, då h o n hört steg b a k o m sig, o c h doktor A l m k o m i fatt hen- ne.
H a n såg så ifrig ut o c h så glad, när h o n stannade o c h tog h o n o m i hand, m e n så allvar- lig o c h m e d något så fast i sin blick, s o m o m han fattat ett beslut, o c h h o n kände spänning, som o m h o n väntat något, men h o n ville icke erkänna för sig själf, att h o n gjorde det o c h hade gjort det en lång tid.
» Jag har varit på afskedsvisit h o s er farbror, » sade han, » m e n blef så glad, då inte Ni var hemma. » &gt;Hvarför d e t?
» frågade h o n.
» Jo, det var m y c k e t roligare alt träffa Er nu. » Sedan hade de gått o c h pratat en liten stund men det var mest han, s o m pratade, ty för för- sta gången i hans sällskap kände sig Ella gene- rad.