Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Dahlberg underlåtit att för borgmästaren uppvisa eller låta uppvisa den förpassning och den handling, på grund hvaraf Börje Nilsson skulle tili straff befordras, och dels derigenom, att Dahlberg, utan en sådan anmälan, på eget bevåg verkställt bestraffningen, om förloppet hvarvid borgmästaren skall varit i okunnighet intill dess han fick del af Advokatliskals-embetets anmärkningsmemorial; alt Dahlberg, i egenskap af vaktmästare vid Alingsås kronohäkte bunden af ed till det ansvar och de förbindelser, hvartill allmän lag, särskild instruktion och förmäns befallning honom förpligtade, haft skyldighet att på eget ansvar föra fångjurnalen, som städse af vaktmästaren innehades och for hvars riktighet endast han kunde ansvara; att Dahlberg blifvit af borgmästaren vid flere tillfällen förständigadt, att icke under något vilkor, utan borgmästarens hörande, i häktet till bestraffning intaga någon person, hvilken genom särskilda beslut blifvit fälld till böter och häkte, då dessa påföljder icke blifvit vederbörligen förvandlade i en bot; att borgmästaren om förändringen 63 i fångjurnalen icke ägde någon kännedom, emedan han knappt sett samma jurnal och bestämdt aldrig haft den i sin hand; att Konungens Befallningshafvande redan för några år tillbaka förordnat, att vaktmästaren
Dahlberg ägde direkte reqvirera och uppbära nödiga medel till fångunderhållet vid häktet, af hvilken anledning oell då de anmärkningar, Konungens Befallningshafvande genom Landskontoret sedermera någon gång gjort emot räkenskaperna för nämnde medel, varit riktade endast emot Dahlberg, borgmästaren ansett sig icke tillkomma annan befattning med berörde räkenskaper, än att, sedan de blifvit af Dahlberg uppsatte och underskrifne, desamma till Konungens Befallningshafvande öfversända; alt, hvad anginge fånglistorna för Maj månad 1839, Dahlberg upprättat och underskrifvit dem, likasom alla föregående under hans tjenstetid, och dermed infunnit sig hos borgmästaren, som, efter erhållen försäkran om deras riktighet, underskrifvit dem i närvaro af Dahlberg, hvilken genast återtagit desamma, för att inlemna dem på Postkontoret, så att borgmästaren icke ägt den ringaste kännedom om hvarken det ena eller andra af hvad vid dem blifvit tillgjordt; att anteckningen i fånglistorna, det Börje Nilsson blifvit frigifven enligt Kongl. IIofRätlens utslag, hvilken anteckning borgmästaren medgåfve vara lögnaktig, icke blifvit gjord af borgmästaren, utan, honom ovetande, af Dahlberg, hvars intygande om detta allt borgmästaren påkallade; samt slutligen, i fråga om skrifvelsen till Kongl. HofRätten, att borgmästaren, som mot slutet af April månad 1839, i ändamål att afgifva summarisk redogörelse för kronouppbörden i Alingsås, afrest till Wenersborg, derifrån han återvändt framuti Maj, en längre tid derefter af Dahlberg emottagit framställning i afseende på ansökning om förvandling af de Börje Nilsson ådömda böter, hvilken ansökning borgmästaren, under förmodan, att Dahlberg fullgjort hvad på honom i thy fall ankommit, insändt till Kongl. HofRätten, utan att om förhållandet med Börje Nilssons intagande i häktet och bestraffning hafva ägt ringaste kännedom, i följd hvaraf borgmästaren ej eller kunnat hysa någon afsigt att samma förhållande dölja.
Sedan Kongl. HofRätten, med bifall lill Advokalfiskals-emhetets skriftligen gjorde anhållan, genom utslag den 10 Febr. 184-1 förstäudigat RådstufvuRätten i Alingsås att förekalla vaktmästaren
Dahlberg och affordra honom bestämda svar å flere af Advokatfiskals-embetet uppgifna frågor, har förhör i sådant hänseende inför RådstufvuRätten den 3 påföljde Mars för sig gått, hvarvid Dahlberg förmält, att lian, hvarje gång fångar anländt till Alingsås kronohäkte, sökt borgmästaren, i ändamål att förete de handlingar, på 64 grund hvaraf bestraffningen skulle verkställas, hvilka besök dock ofta skett förgäfves, emedan borgmästaren vistats borta stundom hela veckan, stundom längre lid; hvarföre fångarne vid sådane tillfällen blifvit afstraffade i öfverensstämmelse med de utslag och saköreslängds-utdrag, som varit förpassningarne följaktige; att Dahlberg icke kunde påminna sig, huruvida han sökt borgmästaren, i ändamål att hos honom förete den förpassning eller det utslag, som angeck Börje Nilsson; att Dahlberg icke hos borgmästaren tillkängifvit, när Börje Nilsson, efler undergången bestraffning, ställdes på fri fot, emedan sådant icke varit öffigt; att, beträffande anmärkta förändringen i fångjurnalen för April månad 1839, hvilken Dahlberg fört och sjelf haft om händer, dagantalet tjugoen vore det rätta, men att talet fjorton blifvit af honom genom misskrifning införd t; att, hvad anginge fånglistorna för Maj månad samma år, Dahlberg personligen aflemnat desamma till borgmästaren den 14 påföljde Juni; att den fånglista, hvarpå befanns anteckningen: ”JustilieKanslers-embetets exemplar”, blifvit af Dahlberg egenhändigt utskrifven, men alt de båda andra exemplaren voro skrifne af hans son Gustaf; att uti berörde fånglistor då fanns antecknadt, att Börje Nilsson den 14 Maj blifvit frigifven efter undergången bestraffning, men att några dagar efter det fånglistorna blifvit lill borgmästaren aflemnade, bud ankommit till Dahlberg med tillsägelse, att han skulle infinna sig hos borgmästaren, som då yttrat, alt utslag rörande Börje Nilsson ankommit från Kongl.
HofRätten, samt att ändring från fem till tre veckor borde i listorna till vägabringas, hvarvid borgmästaren tillika yttrat den förmodan, att han eljest möjligen kunde för ifrågavarande bestraffning blifva fälld att böta tjugo eller tjugofem R:dr; att Dahlberg, på borgmästarens begäran, återtagit fånglistorna och af de i kolumnen för afstraffningstiden införda siffrorna 14 utplånat den senare, äfvensom Dahlberg med egen hand i alla tre exemplaren gjort det tillägg: ”enligt Kongl. HofRättens utslag”; att fånglistorna derefter samma dag blifvit till borgmästaren öfverlemnade; att
Dahlberg hvarken ägt annan kännedom om tillvaron af nyssnämnda utslag, än borgmästarens yttrande derom, eller alvelat, hvilka åtgärder, borgmästaren för delsammas tillvägabringande vidtagit; att fånglistorna blifvit, så väl denna gång som eljest, till Konungens Befallningshafvande insände genom borgmästarens försorg; att räkenskaperna öfver Kronans kostnader för fångarnes underhåll i häktet under
Maj månad 1839 blifvit, på samma gång som fånglistorna för berörde månad, till borgmästaren öfverlemnade; att den i dessa räkenskaper gjorda anteckning derom, att 65 att Börje Nilsson i häktet njutit underhåll till den 14 i nämnde månad, då han på fri fot ställdes, vore med. sanna förhållandet öfverensstämmande; att räkenskaperna äfven denna gång, såsom förr öfligt varit, blifvit af borgmästaren insände till Konungens Befallningshafvande, men att
Dahlberg icke kunde upplysa, när sådant skett; att de medel, som erfordrats för fångars underhåll uti kronohäktet i Alingsås och för deras forslande emellan detta och andra häkten, blifvit reqvirerade af Dahlberg från Elfsborgs läns landskontor, dermed borgmästaren således icke haft bestyr; och att Dahlberg icke kände, huruvida borgmästaren, i följd af nyssnämnde förhållande, ansett sig pligtig att med räkenskaperna företaga någon granskning.
Efter det Börje Nilsson, som äfven blifvit hörd, uppgifvit sitt anspråk till 5 R:dr 12 sk. riksgäldssedel’ såsom ersättning för det genom ifrågaställda verkställighetsåtgärd honom tillskyndade lidande, har Advokatfiskals-embetet, i sitt slutpåstående, med frånträdande af talan i fråga om den i fångjurnalen skedda förändring, enär densamma någon skada eller olägenhet icke medfört, i öfrigt andragit, att borgmästaren, på grund af Kongl. Maj:ts förutnämnde skrifvelse den 17 Nov. 1837, haft sig såsom oeftergiflig embetspligt ålagdt att granska fångförpassningarne eller de bestraffningsbeslut, som åtföljde dem, hvilka i Alingsås kronohäkte infördes, befordra samma beslut till laglig verkställighet, kontrollera räkenskaperna vid häktet, expediera fånglistorlja och i öfrigt hafva tillsyn öfver fångvården och hvad dertill hörde; hvaraf följde, att om han försummat att laga noga kännedom om de personer, som, för undergående af straff, blifvit inbragte till häktet, om han, ehvad nödige medel blifvit till honom eller direkte till fångvaktmästaren öfversände, underlåtit anbefalld kontroll å de öfver samma medel hållna räkenskaper, om han dervid icke tillsett, dels att de fångar, för hvilkas underhåll kostnad blifvit Kronan påförd, funnits i häktet, och dels om de varit derstädes q varhållne under den tid, redogöraren uppgifvit och kostnaden beräknat, eller om borgmästaren, utan föregången granskning af fånglistorua, meddelat derå sin embetsunderskrifl till bestyrkande af deras riktighet och öfverensstämmelse med verkliga förhållandet, men samma handlingar efteråt befunnits innefatta falska uppgifter, så måste sådant allt ligga honom till last, såsom uppsåtligen af grof vårdslöshet tillkomna förseelser; att borgmästarens försäkran om okunnighet, rörande hvad som skett och icke bort ske, vederlädes dels genom borgmästarens erkännande, att han redan i Maj månad 1839 af vaktmästaren Dahlberg emottagit framställning om förvandling Just.-Ombudsmans Emb.-Berätt. för uren 1842 och j843. 9 66 af de Börje .Nilsson ådömda böter, dels genom bemälde Dahlbergs räkenskaper, som för kontroll och granskning legat under borgmästarens ögon, dels genom de af honom altesterade och expedierade fånglistorna, dels ock genom de flere, af borgmästaren vidtagna ofvanomförmälda åtgärder; att det icke ens vore tänkbart, att borgmästaren varit okunnig om detta allt och hvad han skrifvit Lill Kongl. HofRätten och Konungens Befallningshafvande, men om ock motsatsen inträffat, kunde en så beskaffad frånvaro af eftertanke och en så beskaffad liknöjdhet om embelspligteis uppfyllande icke antagas såsom gällande ursäkt;
Hvarföre lill förbrytelser af särdeles svår beskaffenhet måste hänföras, att borgmästaren en hel månad efter det Börje
Nilsson uthärdat sitt ådömda fängelsestraff utverkat beslut af Kongl. HofRätten om mildring i samma redan verkställda straff, och att borgmästaren, efter inhändigande af detta beslut, tillvägabragt sanningslösa anteckningar i fånglislorna, det ena och andra i stadgad afsigt att dölja sin försummelse att inom rätter tid till behörig förvandling anmäla de böter, som genom HäradsRättens särskilda utslag blifvit Börje Nilsson ådömda; I följd hvaraf och då borgmästaren jemväl, genom anmärkta förfarandet, förspillt den trovärdighet, som borde vara oskiljaktig från en offentlig myndighets förhandlingar, Advokatfiskals-embetet yrkat, att borgmästaren, som icke tagit varning af de flera tillrättavisningar, Kongl. HofRätten tid efter annan honom meddelat, måtte, enligt 1 Kap. 12 § Rättegångsbalken, varda, för sitt nu åtalade lika nesliga som svåra embetsfel, dömd att på ett års tid skiljas från sitt innehafvande embete med dertill hörande löninkomster och förmåner, samt att dessutom ersätta ej mindre Kongl. Maj:t och Kronan med 2 R:drnsk.4 rst. banko för Börje
Nilssons underhåll fjorton dagar under
Maj månad 1839, än äfven Börje Nilsson med af honom fordrade 5 R:dr.
12 sk. riksgäldssedel1 för det honom öfvergångna olagliga lidande.
Uti förklaring häröfver har borgmästaren, under fortsatt bedyrande, att han före emottagandet af Ad vokatliskals-einbetets första memorial icke ägt kännedom om anmärkta förändringa ine och tillsatserna i fånglistorna, anfört, att hans oskuld i detta hänseende ytterligare bekräftades af vaktmästai’en Dahlbergs medgifvande, att denne tillvägabragt berörde förändringar och tillsatser; att omförmälda bedyrande icke förringades af Dahlbergs osannfärdiga och obestyrkta uppgifter, de der likväl icke sträckt sig dertill, att den i fånglistorna gjorda anteckningen: ”enligt Kongl.
HofRättens utslag” blifvit verkställd på borgmästarens uppmaning, hvilken anteckning alltså stöde för Dahlbergs räkning, visande, att det varit han, som velat fördölja, huruledes 67 Börje Nilsson blifvit afstraffad och i öfverensstämmelse hvarmed utskrapningen af siffran 4 af honom blifvit verkställd, i afseende på hvilka Dahlbergs förfoganden hvarken något uppsåtligt eller nesligt lage borgmästaren till last; att påståendet, det borgmästaren, om än det af honom uppgifna förhållande vore för handen, likväl måste ansvara för oriktigheternas tillvaro, berodde på pröfning, men att grunderna för ansvaret blefvo betydligt olika för det blott förutsatta och för det verkliga felet; att då, enligt lag, borgmästarens ord vore åtminstone lika sildt som motsidans, borgmästaren trodde si sr åsia O 7 O O O högsta fog att påyrka tillgodonjutandet af den rätt, hvarje oförvunnen ti 11- komme; att då borgmästaren i sin förra förklaring uppgifvit, att den af borgmästaren till Kongl. IIofRätten aflåtna skrifvelse om nedsättning af de o O O Börje Nilsson ådömda bestraffningar varit föranledd af
Dahlbergs framställning derom efter borgmästarens hemkomst från Wenersborg fram uti Maj månad, vore dermed hvarken sagdt eller menadt, att samma framställning skett just i den månaden; att borgmästaren erinrade sig, det lian, då Dahlberg gjorde nämnde framställning, om hvars behörighet borgmästaren icke hyst ringaste tvifvel och derom all forskning således uteblef, gifvit sin belåtenhet tillkänna med det tillägg, att om Dahlbergs anmälan icke skett och Börje Nilsson kommit att oriktigt straffas, borgmästaren skulle blifvit fälld till ansvar; att borgmästaren, om han erhållit underrättelse om tiden, när Börje Nilsson inkommit till häktet, eller att bestraffningen redan blifvit verkställd, hvilket Dahlberg tvertom fördöljde, visserligen icke den 14 Juni, då borgmästaren antog, att Börje Nilsson var under bestraffning, hade gjort ansökning om förvandling af de Börje Nilsson ådömda böter, genom hvilken åtgärd borgmästaren kommit att begå ett fel just i den stund, han ansett sig uppfylla en embetspligt; samt att Dahlberg, sora ej förnekat borgmästarens andragande i berörde hänseende, om borgmästaren varit borta när Börje Nilsson lill häktet infördes, i hvilket fall borgmästaren ej kunnat förekomma hvad som inträffat, bort om bötesförvandlingen göra anmälan hos Magistraten eller den af dess ledamöter, som, efter hvad Dahlberg hade sig bekant, i särskilda fall meddelade besked.
Genom utslag den 13 Oktober 1842 bar Kongl.
HofRätten i målet sig utlåtit och funnit det vara upplyst, dels att borgmästaren, ehuru Börje Nilsson qvarhållits i Alingsås kronohäkte från den 9 April till den 14 Maj 1839, likväl å embetets vägnar undertecknat och sålunda intygat riktigheten af Maj månads i tre exemplar upprättade, af borgmästaren, enligt vid handlingarne fogad skrifvelse, den 29 påföljde Juni till Konungens Befallnings - 68 hafvande i Elfsborgs län insända fånglista för nämnde häkte, hvilken inne O O fattat den dubbla osanning, att Börje Nilsson blifvit den 1
Maj ur häktet lösgifven och att detta skett i följd af Kongl. HofRättens utslag, och dels att borgmästaren, sedan Börje Nilsson utstått de honom genom särskilda utslag ådömda bestraffningar, hos Kongl. HofRätten gjort anmälan om berörde bestraffningars förvandling i en bot; Och emedan dessa borgmästarens tillgöranden, ehvad de skett uppsåtligen, för att dölja verkliga förhållandet med Börje Nilssons bestraffning, eller, på sätt borgmästaren föreburit, tillkommit af okunnighet om hvad i afseende på Börje Nilsson sig tilldragit, hvilket dock icke vore sannolikt vid betraktande af borgmästarens den 26 Juni till Konungens Befallningshafvande aflåtna skrifvelse, innehållande, det borgmästaren underlåtit att insända fånglistan i afvaktan på Kongl. HofRättens förvandlingsbeslut, måste läggas borgmästaren lill last såsom embetsfel af särdeles svår beskaffenhet, enär borgmästaren i förra fallet förspillt den trovärdighet, en offentlig myndighet borde äga, och i det sednare ådagalagt, att borgmästaren helt och hållet åsidosatt den tillsyn öfver fångvården och hvad dertill hörde, han såsom ett tjensteåiiggande och under dermed förenadt ansvar, emot åtnjutande af årligt arfvode, fått åt sig uppdragen; Ty och då Börje Nilsson, efter hvad utredt vore, kommit alt undergå fängelse i fjorton dagar längre än vederbort, hvilket ej kunnat inträffa, om borgmästaren nämnde tillsyn behörigen utöfvat, pröfvade Kongl. HofRätten, med tillämpning af 1 Kap. 12 § Rättegångsbalken, lätt vist döma borgmästaren att, för ifrågavarande embetsfel, under sex månaders tid varda skiljd från sitt inneliafvande borgmästare-embete med dertill börande löninkomster och förmåner, samt alt ej mindre ersätta Kongl. Majrts och Kronans kostnad för Boije Nilssons underhåll i häktet berörde 14 dagar med 2 R:dr a sk. 4 rst., än äfven godtgöra Börje Nilsson för hans obehöriga lidande med af honom fordrade 3 R:dr 24 sk. banko; Men då Advokalfiskals-embetet icke fullföljt talan emot Magistratens öfrige ledamöter och något felaktigt förfarande ej heller läge dem i målet till last, blefvo de derifrån skiljde.
Öfver detta Kongl. HofRättens utslag äro hos Kongl. Maj:t underdåniga besvär af borgmästaren Unger anförda, hvilka ännu icke till pröfning förekommit.
Sedan Löfångers Tingslags HäradsRätt, genom utslag den 18 Maj 1839, under åberopande af 56 Kap. 1 § och 55 Kap. 5 § Missgerningsbalk?!!, 69 Kongl. Förordningen den 20 Januari 1779 och Kongl. Förklaringen den 23 Mars 1807, dömt Catharina Larsdotter i Fjällstugan att, för begånget tvefaldt hor, straffas med 28 dagars fängelse vid vatten och bröd samt undergå enskild skrift,! men tillika stadgat, bland annat, att den Catharina Larsdotter ådömda kroppsplikt icke finge verkställas förr än ett år efter det hon framfödt barn; Och Kongl. HofRätten, hvars pröfning HäradsRättens beslut blifvit understäldt, medelst utslag den 19 nästderpåföljde Juli, sig utlåtit och med sistbemälde
Rätt funnit Catharina Larsdotter för sitt brott böra, jemlikt de af HäradsRätlen i denna del åberopade Lagens rum och Kongl. Författningar, undergå fängelse vid vatten och bröd i tjugoåtta dagar samt enskildt skriftas och aflösas; så hade, enligt hvad fånglistorna från länshäktet i Umeå för Juli och nästderpåföljde fyra månader utvisade, det förordnande blifvit meddeladt, att, fastän Catharina Larsdotter med Kongl. HofRättens utslag förklarat sig nöjd, den henne ådömda bestraffning likväl icke skulle få verkställas förr än ett år förflutit från det bon i början af November 1838 fram föd t barn; af hvilken anledning Catharina Larsdotter till den 8 November 1839 afbidat början af bestraffningen vid vatten och bröd, samt derefter först i December månad samma år från häktet lösgifvits *).
Vid granskning af denna verkslällighetsålgärd syntes mig anmärkningsvärdt, att, dä Kongl.
HofRätten, som fastställt HäradsRättens utslag i hvad det angeck den Catharina Larsdotter ådömda bestraffning, icke meddelat något förordnande om uppskof dermed, än mindre HäradsRättens utlåtande i denna del gillat, ett sådant uppskof med bestraffningen, som HäradsRätten åsyftat, icke desto mindre ägt rum, i strid emot 25 Kap. 5 § Rättegångsbalken, som utmärkte, att i mål af underställningsegenskap icke Underrätts, utan Öfverrätls utslag måste tjena till grund för bestraffningens verkställighet, dervid sålunda i förevarande fall skolat tillses, att densamma, oberoende af förenämnde utaf HäradsRätten gillia, men af Kongl.
HofRätten icke gillade föreskrift, i laga ordning skei t.
I detta hänseende innehölle 3 Kaj).
6 § Straffbalken det allmänna stadgande, att kroppsplikt, ådömd häktad qvinna, som är hafvande, må uppskjutas sex veckor efter det hon föd t häfver; hvaraf äfven måste följa, att uppskof längre tid, än den sålunda bestämda, icke borde äga rum, så vida ej andra omständigheter dertill föranledde; deremot Kongl. Förordningen den 10 April 1810, angående mildring *) Anmärkningsmål af enahanda beskaffenhet förefinnas tillförne i Embelsberattelsen för åren 1836 och 1837, pag. 17 och 22.
70 i straffet för lägrad qvinna och uppskof med bestraffningen för lägersmålsbrolt, om än denna för specielt fall stiftade lag ulan anmärkning kunde tjena till efterrättelse äfven för andra fall, der sakfälld qvinna befunnes på fri fot, likväl destomindre borde tillämpas, när hon vore häktad, som sådant ej lät sig förena med lagens ofvan anförda allmänna bud, hvilket otvifvelaktigt afsåg att förekomma den sakfälldas lidande genom uppskof med bestraffningens verkställighet en längre tid under fortfarande häkte.
Med tillämpning af dessa grunder hade således Kongl. HofRättens utslag, så snart Catharina Larsdotter förklarat sig dermed nöjd, kunnat befordras till verkställighet; och hennes qvarhållande i häktet, på sätt som skett, endast i afbidan på sådan verkställighet, hade följaktligen tillskyndat henne ett otillbörligt lidande, äfvensom slaten en onödig kostnad, medelst hennes underhåll längre tid än vederbort.
Öfver hvad sålunda blifvit anmärkt och, genom aflåten skrifvelse af den 17 December 1840, Konungens Befallningshafvande i Westerbottens län meddeladt, afgaf Landshöfdinge-embetet derstädes, under den 7 Januari 1841, skriftligt utlåtande, deruti uppmärksamhet ville fästas å de omständigheter: att Kongl. HofRätten, genom dess ofvanberörde utslag, som den 7 Augusti 3839 ankommit, ej upphäft HäradsRättens utslag, hvarmedelst uttryckligen förklarats, att den Catharina Larsdotter ådömda bestraffning icke finge verkställas förr än ett år efter det hon födde barn; att orsaken till uppskofvet med bestraffningen antecknats i fånglislorna, utan att någon anmärkning förut försports; alt Kongl.
HofRätten, under den 28 November 1831, på sätt dess i afskrift bilagda bref skulle innehålla, bestämdt yttrat, det Kongl.
Förordningen den 10 April 1810 innefattade en allmän till efterrättelse gällande föreskrift; att Catharina Larsdotter, jemlikt vederbörande fångbeljentes bevis, gifvit sitt medhafda barn di, till dess det blifvit henne fråntaget så tidigt, att hon, efter anställd besigtning af behörig barnmorska, förlorat mjölk i brösten innan hon insattes tili undergående af fängelse vid vatten och bröd; samt att Catharina Larsdotter, såsom dömd till urbota bestraffning, dessförinnan icke bort ställas på fri fot, emedan henne då lemnats tillfälle att förnya förbrytelsen, utan att hafva försonat den förra.
Hvad Landshöfdinge-embetet i dess utlåtande anfört och uppgifvit, kunde jag icke för gällande antaga.
HofRättens ofvannämnda utslag af den 19 Juli 1839 innehöll icke ett gillande af HäradsRättens beslut i alta delar, men antydde tydligen det, hvari Kongl. HofRätten dömde lika med HäradsRätten, nemligen i fråga om den sakfälldas ansvar enligt lag, och sistbe - 71 malde Rätts yttrande om uppskof med bestraffningens verkställighet, som lemnades utan afseende, behöfde följaktligen icke särskildt upphäfvas, helst i detta mål, af underställnings egenskap, Kongl.
HofRältens domslut var den enda handling, som borde lända till efterrättelse.
HofRättens skrifvelse, med hvilken dess utslag till Konungens Befallningshafvande öfversändes, ”för att vederbörande kungöras och i laga ordning till verkställighet befordras”, kunde ej heller gifva anledning till den förmodan, att bestraffningen skulle uppskjutas, på sätt HäradsRätten yttrat.
Det i fånglistorna antecknade förhållande, att ett sådant uppskof icke destomindre ägt rum, blef visserligen icke, sedan det vid fånglistornas granskning inhämtades, lemnadt utan erinran, hvilket min ofvanberörde till Konungens Befallningshafvande aflålna skrifvelse nogsamt utmärkte.
För öfrigt och beträffande Kongl. HofRättens åberopade bref af den 28 November 1831, innefattade detta bref svar å Konungens BefälIningshafvandes anmälan angående en för tredje gån gen lägersmål dömd qvinna, hvilken blifvit till länshäktet införd, för att i brist af böter undergå kroppsplikt, men hvilken bestraffning, enär hon fortfarit att gifva sitt medhafda barn di, ehuru mera än ett år förflutit sedan barnet framföddes, Konungens Befallningshafvande funnit sig för det då varande icke kunna tillåta, och hvadan Konungens Befallningshafvande begärt, att Kongl.
HofRätten måtte föreskrifva, huru i detta och andra tilläfventyrs inträffande dylika fall borde förfaras; lydande svaret, att som i fråga om verkställigheten af den bemälda person ådömda bestraffning, Kongl.