Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Vare det din tröst, da du nu bär skiljsrnässans smarta, att han från densamma blef f örskonad.
D:::: i:: i: Huruvida fru Runeberg redan som ogift agnat sig författareskap, veta vi ej.
Att döma af förteckningen
hennes utgifna arbeten trycktes för första gången ett alster af hennes penna, sDen unga nunnan&gt;), i den finska tidningen B Morgonbladet &amp; r 1833, saledes tv&amp; år efter hennes gifter- mil.
Ända till sista aret af sitt lif vor0 med kortare eller langre mellanrum dels poetiska.
stycken, dels berättelser p i prosa af hennes hand synliga ' i olika finska kalendrar, tid- skrifter och tidningar.
I bokform utgifna äro en samling skisser och berättelser,)) Teckningar och drömmar s, dessutom berättelsen, » Fru Catharina Boije och hennes döttrars samt romanen, s Sigrid Liljeholm hvilka publikationer bara för- fattaremärket - a-g.
En närmare granskning af fru Bunebergs författareskap ingir ej i planen för dessa flyktiga biografiska utkast.
P i de här ofvan anförda arbetena när har ju.
dessutom hennes litterära verksamhet inskränkt, sig till att rikta den periodiska pressen, hvilket tyvärr göra hennes skrifter srirtillgiingliga för menska läsare.
Hvad vi däraf sett styrker oss dock i den &amp; sikten, som afven frkn finsk sida blifrit uttalad, att ett utgifvande af hennes samlade arbeten vore önskvärd.
En del däraf tiilhöi: vii1 till stil och innehåll en förgången tid och torde p&amp; nutidens läsare verka som någontiag förildradt, men återigen sparar man i fru Runebergs diktning den fint begåfvade, djupt tänkande kvinnan, och framför allt bidrager densamma att sprida ljus öfver en adel personlighets karalr- ter och &amp; sk&amp;dningssätt, hvarföre den för salla tider miste hafva värde.
Ty fru Runebergs tankar och isilder i särskilda kmnen framgå, med klarhet af hennes skrifter.
Sarskildt livad kvinno- frågan angår innehade den store skaldens hustru .en sjalf- stindig, från sin m k e s och sin tids åskådningssätt ganska afvikande stkndpunkt.
Hon hyste höga tankar om kvinnan och hennes bestämmelse, och ehuru, enligt deras utsago, sópn intimt umgingos i.
det runebergska huset, kvinnofrågan dar aldrig öppet dryftades eller ens omnämndes, visar malnget uttalande i sk val fru Runebergs skrifter som i hennes bref, att hon däröfver tänkt mycket och allvarligt.
Se har nägra af hennes tmkar: -)) ')), Huru ofta, isynnerhet om morgnarna vid min söm, d i aiit Iiusets folk ännu sofver, eller om aftnarna, nar allt redan ar tyst, ja, om dagen, da jag med handen avaggar den minsta och de andra barnen
därför ej få stoja allt för högt i rum.met invid, huru ofta faller jag ej i dröminar så sköna, att jag glöinnier alla ögonljlickets små led- samheter och känner mig sedan med styrkta sinnen lifvad och rask a t t vidtaga mina åligganden - skulle.
val dessa stunder varit föflo-.
rade, tagna bort fr %n den tid jag bort använda för mitt hiishåll?
Stundom drifver mig liksom ett inre våld att anteckna mina fantasier, det ä r som skulle jag känna ett beliof att dela dem med skulle det väl vara min plikt att dampa denna håg?
någon annan -- J a g ser i .allt ett sken af poesi, vare sig i grötgrytan, i de lappar jag sätter, på barnens kläder, ja i det lägsta o ' ch ringaste.
.Det, är ju allt .för min mans och inina barns trefnad.
a r som med växten därborta i bloinkrukap där livarje stjälk, ja sjalfva den svarta mulleu och krukan adlas till skönhet genom sitt samband med det hela, sin nödvändighet för blommans fägring.
Skulle det vara.
min plikt såsom hiisinor att fördrifva detta poetiska skimmer och grafva ned.
inig så.
djupt i mullen, att jag aldrig inera skulle ana till blom- man, som därifrån lianitar sin niiring?
, * * * Visst äro diktare, såval inan so111 kvinnor, ofta opraktiskt folk,.
hvilket förskaffat skrifvande kvinnor så många öknamn.
Men hade de skriftstiularinnor, som nu blifvit dåliga husmödrar varit födda i ett s t h d, dara de ej skulle förstatt sina.poetiska anlag, månne de därföre bättre fyllt sina hiisinoderliga plikter?
.Eller finnas inga dhliga hus- mödrar bland ' de icke litterata?
J a g tror nästan i proportion fullt '.
ut lika mhnga.
Den med litterara anlag begåfvade kvinnan torde visserligen, o.fta nog ej aga anlag att bli en utmärkt husinor, naturen delar sällan alla sina gåfvor p&amp; ett håll, men a t t lion bättre förestår sitt hus därigenom att lion dödar de gåfvor natwen gett henne, det kan j a p ej tro.
Tvartoin tofde just bildningen utveckla afveii Iios den kvinna, som har mindre anlag darför, det hushållsförstånd livaraf hon är mäktig.
* * 1: * Att fru Runeberg sjalf satte sitt skriftställarskap föga högt och alltid liksom tveksamt agnade.
sig däråt,, ehuru en obetvinglig håg dref henne att understundom gifva sina tankar och kaislor form och gestalt, framgår af m&amp;nga hen- nes uttalanden.
S&amp; yttrar hon till.
samma .. ofvnn citerade förtrogna van i ett bref, äfven det skrifvet fran mannens sjilkruh, således under hennes lefnads afton:.
NHgot skall nlänniskan, det fullvuxna barnet, ha att leka med.
Har man ej annat så leker man främmande och afklader och påkläder sin docka, ännu sedan man ingen annan docka har än sig själf.
Också jag har denna tid ofta nog lekt med min docka: min penna.
J a g ar glad nar jag det kan.
Icke att jag tror mig hafva listadkommit nsgot af värde, men som sagdt, en hvar vill ha sin docka att leka med.
Äfven i detta afseende kan sägas, att människan ej lefver blott af bröd.
Men ej a r det just gynnsamt för pennans verk- samhet att sitta hela dagen och lasa högt, och det vanligast saker, sorn alls icke lifva sjalen.
Sedan hinner man knappt reda i sitt sinne livad man vill säga, innan den lediga stunden ar förbi, och just nar man tycker: s$ skall det vara, då ar skrifstunden slut.
Nar den kanske efter flere dagar &amp; terkommer, då ar allt glömdt, och inan presen- terar å papperet litet torkad skåpinat i stallet för den anrättning, man tyckt vara helt smaklig och doftange som färsk.
Usch, sadana köks- liknelser!
säger Einelie.
Men en hvar tar sina liknelser ur sitt handt- verk.
S&amp; har ock visserligen för det mesta varit förhållandet med allt Iivad jag skrifvit, dock ined den skillnaden, att vid sömmen eller vaggan, ja vid köksspiseln, kunde mången ' diktens fjiiril fladdra om- kring och fångas.
Vid uppliisning högt af livarjelianda böcker kan &amp; dant aldrig ske.
Hvarje författare hör man klaga, att de fjärilar lian lyckats f h g a p&amp; papperet icke äro de skönaste, som kringfladdrat lians fantasi.
Hvad skall då förlGillandet vara för den, som aldrig tillåtit sig att tanka: anii, nu vill jag fknga de vackraste i den täta skarans; utan endast: &gt;ja, nu har jag en ledig stund, hur ar det, finnes här i grannskapet någon af fladdrarne, så skall jag f h g a lioiiom ?~ Då råkar man minsann ej f K tag i de fagraste.
Därför ser du, är det bra.
~ g c k e t mindre frestande att f; sända de dar fjärilarna ut i världen.
Hiinder det någon g h g, att man är nog förmiiten att tro, att nigon annan inänniska nfven kunde ha gladje af att se dem, d % frestar man visst, men en s % förmäten tro infinner sig nuniera ngstan aldrig, och s&amp; få de sofva i den gråa pasen., Jag vet verkligen ej hvarifrhn ett uppmuntrande ord skulle kunna koinma annat an f r i n dig, som jag i dessa saker pratat med.
Icke ar det nuniera att hoppas pi % att i Runebergs öga se det glada gillande, som förr var min basta iippniuntran.
E t t enda stycke has jag sen han blef sjuk läst för honom, och i den litterära världen %r troligen - a-g lika gliiind son1 alla audra små och stoia bokstiifver i våra gamla kalendrar.
En annan g h g heter det:.
Icke har jag haft tid att skrifva på länge, men an mer, ja.g skulle ej haft hkg.
Topeliiis var här nyss.
Han uppmanade mig a t t ge ut mina, småbitar sför kvinnans sak, den stoia saken, sorn behöfver alla sina arbetare.
» Hvilken tanke!
Mitt lappri skulle därvid göra nagot till eller ifrån!
Gud vare lof som tillåtit mig att se gryningen af en dag häri!
A t t dagen går upp, därom tviflar jag icke ett ögonblick, om
den än till.
en början skyinines af moln.
Hvad mer oin ett eller an- nat krhiindrade ännu lägges till de tusenden af år, som fyllts af suc- kar, hvilka icke eiis haft rättighet a t t ge sig liiït, ja, livilka fallit med sjalfförebråelsens hela bitterhet p % hjärtan, soni trott sig vara brottsliga, då de iiloin sig ej ens vggat klaga öfver livad som vore kvinnaris bestaiiiiiielse, lieiilies, af skaparen best&amp;inda lott: försakelse och lidande.
~ D i riktigt i hatar karlarna,, sade mig nligoii nyss.
&gt; J a s, sva- rade jag, sdet märks bia darpH, att allt livad jag håller kärast i ' världen är idel karlar,.
Jag har varit en sklan dar inotsägelsens m %nniska a.lltid.
Sjalf var jag förlofvad ocli gift innan jag kunde kallas gammal, och li.kvä1 har .jag, älskat att förfakta den gamla ogiftas rätt.
Sjalf har jag varit lyckligt gift, och likvisst har jag älskat att uttala de förtryckta Iiiistriirnas klagan.
Själf liar jag jämförelsevis fhtt odla initt för- stånd nier än inången ann, och ända liar jag fört talan .för att kvinnan ink äga r l t t till bildning.
(Måste dock medge, att i senaste afseende liar jag djupt kannt och framburit klagan s %som öfver ett våld afveii mot mig sjalf.)
Men se, just darför liar jag ock kunnat framtriida med en sidan klagan, som varit alt förfäkta tusendens sak.
Mitt eget lidande slmlle jag varit f6r stolt att frainbiira.
E n rattig- het som nekas mig, liar jag sällan kunnat förinå mig att göm an- språk p %, oin jag an inången ghng kunnat falla ratt bittra t %rar öfver livad jag insett mig liafva lidit orätt uti.
Men skulle jag vara nog förinaten, det jag ej sir, a t t g tro initt obetydliga st&amp; kunna bidraga till stacken, skulle jag andi göra orätt i att frainbara det.
.Deii ensainina skadar.
endast sig själf, hon ma, om hon vill, offra sig f ö r sin idé, det ar l j n f t a t t s&amp; göra.
gifta kvinnan skall upphöra att vara ett jag, att tanka sig i ii %got såsom en personlighet.
Hon får ej ens offra sig för en idé, ty lioii far ej aga någon annan idé an att tjaria man och barn.
För dein äger hon rätt att offra sig.
Gud vare lof, att hon far det, ty det ar dock vardt att lefva för, det är Ijiift och skönt att lefva för, oin Bn nian tycker, att hjärtat kiinde ha ruin ännu vidare för litet af den yttre viirlden ocli icke blott för dessa, i det hela dock blott delar af, eller rättare sagdt, fielheter af en själf.
Du märker, Ernelie, att jag lider af behofvet att ge mitt inrc luft, då jag pratar s5 liar rysligt i ett bref.
J a, jag tror också verkligen, ja, jag vet, att livad jag lidit så inycket af hela mitt lif varit just en andlig Irväfniiigsprocess.
iippkointiieiz af tvårget att icke f&amp; uttala sig.
I få ord sagdt, och p i ' mitt vanligaste språk, d. v. s. kökssprhket, uttryckt: det liar varit tvingets järnlock, soin legat tuiigt öfver mitt inres sjudande gryta.
- - - - - - - - - - Den 16 oktobt ?~ 186.9 skrifver hon: Icke Mrnar jag sanda något till Esselde för .Tidskrift för hem- niet.
S2 vii1 jag som inina pennbarn hafra förildrats, icke duga vi ineia.
Det ar kanske något pretentiöst sagdt, men mig förefaller det,.
att om någon numera mindes mitt skriftstalleri, skulle väl nkgon g h g ett ord raka falla därom gigonstädes.
Hvarför skulle jag numera börja %ter nppbrytn en redan igenisad väg?
Vi ha nyss last Fredrika Bremers första, Teckningar nr hvar- dagslifvets.
Ocksh de ha med tiden betydligt bleknat.
Nog var det godt, att hon s % i sill tysthet bestyrde om deras ntgifvande.
Antag att hon radfrhgat sig, och naturligtvis blifvit tillrådd att gömma till efter sin död, shsom alla kvinnor tillrkdas, i s % fall hade väl 3 / 4 af allt hvad hon skrifvit stannat ' i bläckhornet och resten, som först under senaste lir .blifvit tryckt, skulle hafva varit förldradt, förblek- nadt, och att Fredrika Bremer lefvat sknlle varit en lika litet viktig sak som att millioner andra kvinnor andeligen genomsofvit sitt lif.
Sannerligen man tecknar kvinnans historia genom att teckna de kvinliga undantagsmänniskornas.
Hade jag ägt tid och ledighet till erforderliga studier i saken, skulle det framför allt frestat mig att försöka skrifva kvinnans .historia.
Se hiir till sist tvenne prof p&amp; d e n finska skaldinnans diktning, af hvilka det första, varningen^, b a r e n omiss- kännelig B runebergsk s priigel.
I den senare dikten diirernot åtepfinner m a n helt Fredrika Runebergs karakter.
Sköna flicka, hvarför dväljas d n uti den dunkla kammarn?
Smyg dig sakta ut i lunden; Alla sofva an i gården.
Se, re ' n solen guldströr viken Uellan björkarna dar borta, Alla faglar sjunga redan, Och hvarenda blomina vaknat.
Nät kring alla buskar bilda Silf verhvita skimmerpai.lor, Och i klara färger skimra Daggjuveler på hvart gmstrrh.
Kom, o skynda u t i lunden, Dröj ej dar i dunkla kammarn.
Flickan: O - Vet dn, vore mamma vaken Skulle varnande hon saga: ~Fiicka, hör ej hur lian lockar, Sken blott ar allt I117ad han bjuder.
Solens glitter, fagelsåiigen Racka blott en flyktig morgon.
Akira, hvita skimmerpärlor Äro en snart flyktad prydnad; Döljande blott nät af spindlar.
Dsggjjiivelerna blott fläcka Regnlikt dina tyngda fkllar, Eller falla Ued som tårar Uppå dina blekta kinder.
Flicka, gk ej ut i lunden, Ynglingen blott skimmer bjuder., Vet du,.
vore mamma vaken, Sk just skulle hoil mig varna; Men nu varnar mig här ingen, ' Och s&amp; lär jag då väl komma.
Det varsta.
I dunkla skogen jägarn ghr Från morgonen till&amp;väll; Men tanken dock den trogna nar, Soin väntar i lians tjäll.
För henne, ack, med denna tro Blir dagen kort till kvällens ro, Da jägarn glad sin koja når Och blott fö.r henne lefva f %r.
E n sjöinans vän beklagas man, För tåren p&amp; dess kind; Re ' n glö ' md ar den; nyss sände han Siii hälsning med en vind.
Det miirkte hon.
Ja, hvart han far 13an lanmar dock sitt hjärta kvar, Och när han koininer hem igen; ' Han lefver endast för sin van.
Man flicka!
ej din kkrlek gif E n vetenskapens vän; Hans bok, den är lians bästa .lif, Han glöninier dig föl: den.
Hans yttre: bild di1 äger viil, Nen borta, borta är hans själ.
A t t alltid se och aldrig ses, Se, det är värst af 9llt som ges.
Med denim lilla dikt, hvari man tycker sig förnimma liksom en hjsrtesuck från den store mannens lilskaide hustru, vilja vi ' fsluta dessa utlcsst.
Viir sfsikt därmed, en afsikt som vi hoppas hafva vunnit, har varit a t t visa, det predrika Runebergs historia ar val värd a t t skildras.
Med glädje er- fara vi OCBS&amp; a t t en hennes landsniminna, det unga Fin- lands kanske mest beghfvade kvinliga penna, inom kort kom- mer a t t offentliggöra en utförlig lefnsclstecbning af skdden Runebergs lifsleds~garinna.
I afvaktan darpå hafva vi emel- lertid med ofvanst&amp;ende flyktiga t e c l r n i ~ g ' ilfven velat a p a nagra ord å t den finska skalcliunans minne.
u En rno.dep af M a t h i l d c b Boos.
(Fr aginent.)
.Den tiden ~ P L syrenträden blominade, och fåglarile sjöngo öfver- ljiidt i björlrliagen bredvid trädgården och luften var fylld af vårens smekande ~~älliikter, brukade Hedvig ocli hennes dotter, Jane, vara soin ifrigsst iipptagna att.
sätta bönor och arter, så speiiat och bloinfrö i tradgkrdssiiiigsrne.
Men i $r hade Hedvig öfverlämnat en del af detta, bestyr.
åt trädghrdsdrangen, ty hon sjHlf var sysselsatt ined att om.tapetsera ocli mijblera ett af gastriiinineii.
Hon- väntade ~iiiinligeii någon af de niirniaste dagnrne en gast, so111 Iion icke sett pi, tio år, en giist, som Iion visste hade en mycket kritisk blick och soiii hon öiiskade skulle trifvas i hennes Iiein och finna det smakfullt ordiiadt.
Det var hennes kusin och barndomsvän, Gerhard, eller Gert, som han kallades i familjen, eii framsthende artist, soi-n, nyss lieinkonimen fr %n e.11 flerårig vistelse utonilapds, aiiliållit att p i genomresan till hiifviidstaden få tillbringa någr2 dagar p&amp; Granskog, den lilla agen- dom dar Hedvig bodde alltsedan I1011 för fyra år tillbaka blef enka.
Hsdvig tvekade först o111 livad hon borde svara på denna, aii-
215 h&amp;llan.
Det hade en gång varit ett ömmare förhållande mellan henne och Gerhard, ett förliållande som de begge skyllde livarandra för att lin brutit, och det var ej utan att tanken på ett Hterseende ko111 de gamla minnena att röra sig i djupet af ' hennes själ.
Men Iion kunde inte hitta, på en förebändning att neka honom komma; lians bref hade varit så lugnt, sh kainratlikt, att det var tydligt att i hans sida till och med minnet af det förflutna var slut; icke kunde då lion gifva ett afböjande svar och därigenom erkänna sig vara svagare?
Dessiitoni, on1 an de forna drömmarna skulle vakna till lif, kände lion sig aga kraft att aldrig visa honom det, att, som så inånga gånger förr under sitt förflutna lif, besegra sig själf.
Hon svarade såledeb, lika vänligt och kamratlikt, att han vore välkommen om han, den bortskainde artisten, kunde trifvas i .hennes enkla hem.
Men då lion beslutat ' att emottaga honom, ville hon också att lian skiille finna sig väl 110s henne, att han skulle se, att den unga flicka, som lian en gång oingifvit med ett så poetiskt skiininer, icke alldeles driiiiknat i prosa och landtbushåll.
Därför höll Iion nu på att med egen Iland omtapetsera det rum lian skiille bebo, ocli soin i likhet ined de andra gästrummen, Iivilka hon ej lisft r i d att ordna, var mycket förfallet.
Hon hade redan satt iipp nya tapeter och var nu sysselsatt med att drapera gardiner för fönstren.
Bredvid stod hennes tolf-åriga dotter Jane och rackte henne spikar och knappnålar.
Det var ett blekt, spensligt barn med ett fiut ansikte, soin oingafs af yfvigt, ljust liar, och ett par mörk- ' blå, djupt liggande ögon, hvilkas brådinoget tankande Blick alltid lioin den som träffades daraf att undra, hvad som gömde sig i den lilla bamasjälen.
Jane var sin moders enda barn, men liou hi Hedvig voro inera som två alskande systrar mot hvarandra än som.
mor och dotter.
Hedvig hade varit mycket olycklig i sitt äktenskap; niannen, so111 var ininga år hldre och dessutom sjuklig och - kinkig, hade i det närinaste ruinerat henne, ocli alla de pröfningar hon har- igenom fått geiioingå hjälpte henne den lilla flickan trofast att bära.
Den svartsjuka, lidelsefulla.
karlek, livarined Iion älskade inodern, hade ' korninit lienile att kanna dennas sorger med en styrka, livaraf annars barn icke äro mäktiga, och under detta sainlif ' med inodern, hvars innerligaste förtrogna Iion iner ocli mer blef, utvecklades henxies känslolif på ett för ett barn onaturligt sätt, ocli hade ej det friska lifvet i iiatiireii starkt hennes kropp, skulle hon troligen för länge sedan dukat under för de många våldsamma själsrörelser, hon under sin barndom måst genoingå. '
I dag hade hennes lilla ansikte ett mycket allvarligt uttryck; de fina ögonbrynen voro rynkade, och ögonen sågo mörka och miss- lynta nt.
~ H i i r ser lian ut, marnma?
D fdgadv hon plötsligen helt oför- beredt, sedan hon räckt modern en knappnål.
» Han, hvilken lian?
w svarade modern småleende och vände sig om.
» Han som kommer hit,, svarade Jane så trögt som om hvarje ord varit påkostande att ntsaga.
w Jaså?
J a, det kunde jag verkligen inte första.
J a g trodde a t t du nienade kattungen, som Lars Persson nyss bar hit., &gt;Nej, jag menade honom, hur ser han ut?
w envisades Jane.
.Det får da se.
är lik mig,, tillade hon kmåleende.
» I vår ungdom fingo vi alltid höra att vi voro så lika som syskon., Jane rodnade och hennes ögon blixtrade till.
Q wHan ar inte lik inanima!, utropade hon häftigt.
, Och hvarför inte det di %?,, Nej, för lian tir det inte!
J a g kan inte med honom,, till- lade Iion hastigt i hviskande röst och sankte ögonen.
, Fy, Jane,, svarade modern och gaf den lilla flickan en miss- nöjd blick,, du vet hur orätt det ar att tanka och tala pk det sättet om människor.
D,: 4r det då nödvändigt, att man älskar alla människor lika?, fortfor Jane med samma hviskande röst och utan att se npp.
, Nej, det ar det icke, men om du vill att Gud skall iilska dig, är det nödvändigt att dii inte hatar eller tankes illa om n&amp;gon af dina medmänniskor, det vet dn så räl.&gt; Jane svarade ej genast.
Hennes lilla bröst gick häftigt upp och ned, och underläppen darrade.
, Förlat mig, mailinin lilla&gt;, sade hon, och ett vekt älskligt ut- tryck spred sig ö f ~ e r hennes nyss så missnöjda ansikte, » jag skall försöka att inte tycka illa om niigon, vas bara inte ledsen p % mig.
Hedvig drog en lätt suck, böjde sig lied och kysste den lilla flickan pk pannan.
Därefter talade de ejb ridare om saken, ntan fort- satte ifrigt arbetet med rummets ordnande.
Icke heller under de följande dagarna vidrörde de annat an flyktigt iimnet om Gerhard och hans ankomst.
Xen aftoneii innan han skulle komma såg Hedvig hnr Jane tog sina begge älsklings- dockor; Rosa och Jlathi !da, som annars alltid brukade ha sitt tillhåll i hvardagsriiminet, lade ned dem i en vagn och körde in dem i garderoben.
217 w Hvarför sätter du iiiidaii do ' ckorna?
; o frhgade modern, w di1 vet ju att du alltid får lof att ha dein där ii te.^ Jane rodnade.
.För J %atllilda har ondt i bröstet; o, svarade hon och undvek - ' moderns blick.
.Nu narras du, Jane,, sade .modern allvarligt, rdn vet, mycket1 val att 3Iathilda h t e har ondt i bröstet.,: &gt;Jo », svarade Jane och försökte se oskyldig ut,, jag tanker just nu ge lienne en terpentinduk. » Modern tog Janes begge händer mellan sina och tvang henne att se upp.
Den lilla flickans ögoolock skalfde ocli blicken skyggade, i liksoni kunde hon ej möta moderns kärleksfulla genomträngande ögon.
rSiig mig, hvarför flyttar du undan dina dockor, som du alltid annars vill ha.
harute?,.
w31ainma, älskade inainma, förlåt mig!
r utropade den lilla flic- kan plötsligt och slog arinarna kring inoderns hals, wjag narrades.
RIatliilda har inte ondt i bröstet.
inen jag kan inte uthärda.
jag menar a t t.
det ar så förfärligt att tänka ...
då 78a.n får se att hennes nasa ar krossad och ena .armen af, så kanske ' han skrattar å t lienne.
och jag k a n inte uthärda det.
jag kan inte~utliärda.
.w Hon snyftade sa att liela hennes lilla kropp skakade, under det lion, alltjlmt tryckt intill inoderh bröst, upprepade sinn försiikringar a t t hon ej kunds wutliiirdas.
Hedvig kände sig mycket illa till mods.
Det, var icke Matliil- das hasa denna sorg giillcle; dessa snyftningar kommo ur det lidelse- falla sjalsdjup, som den lilla flickan ej sjalf forstod.
Det var anin- gen o111 en stundsiide olycka, en komniande oro, som brände det kiiiisliga, nervösa barnet, alldeles som en fhgel. '
känner sig sjuk ocli iingslig innan oviidret utbryter.
JIed kärleksfiill ifver smekte och tröstade modern den lilla flickan, försäkrade henne, att ingen, allraininst Gerliarcl, soin var så god ocli snäll, skulle göra narr nf ' en stackars docka, därför att hoii inte liade ii8gon niisa, ocb först då den lilla flickans tårar uppliört att rinna, sköt hon Iieniie sakta i f r h sig och återgick till sina be- styr.
&amp; len hennes hjärta var beklämdt, ocli hon önskade innerligt att lion gifvit Gerhard ett.
nekande svar.
Nu koni emellertid denna önskan för sent, Gerhard skulle anknda redan följ ande morgon, sa- ledes aterstod det henne ingenting annat än att bedja Gud o1n hjälp ' i de svhiglieter, som mkhanda skulle komma, och som hon sjalf frairiiilanat.
l I,.
: ' '
Morgonen d ä ~ p å vid niotiden stodo Hedvig och Jane i sina ljusa vhklädningar ute på förstugubron för att mottaga den väntade gästen.
Hedvig s a r mycket upprörd, men hon ville ej risa Jane hvad hon kände, utan pratnde och skämtade soni vanligt.
Det enda hon ej kuride dölja s a r att kinderna voro alldeles bleka och händerna iskalla.
n fryser in amma ?^ frågade Jane och såg p&amp; modern med en forskande blick, avi stå ju inidt i solhettan., %Nej, jag fryser inte », svarade modern kort, d e t är bara litet friskt i vårsvalkan.
Men se där, nu kominer han ju., Hon tog upp sin näsduk ocli viftade ifrigt, livilket genast be- svbades frHn vagnen, som nu svängde upp på gården och stannade framför trappan.
En herre i elegant resdrakt hoppade ur och sprang has1 igt uppför trappan.
&gt;Välkommen, hjärtligt välkommen!
D ropade Hedvig ocli skyn- dade emot lionom~, det ' var mycket riinligt af dig att koninia och halsa p % mig.^ Gerhard kysste ridderligt sin kusins Iiand, tackade med ett småleende för välkomsthälsningen och viinde sig därefter mot Jane, som neg och sträckte fram ' handen.
, Ar det din dotter!, utbrast han och fattade Janes sin % styfva fingrar, aredan stora damen.