Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Maj:t har i Sin Nådiga Proposition angående Tryckfriheten velat fästa Riksens Ständers uppmärksamhet egenteligast på nödvändigheten deraf, att Regeringen enligt Tryckfrihets-Lagen må vara i tillfälle att hämma och förekomma det skändeliga missbruk, som utgifvare af Dagblad och Periodiska Skrifter ej sällan tillåtit sig, medelst sådane framställningar, som, då de störa allmänt och enskildt lugn, förordsaka en oordning uti Samhället, den der fordrar kraftig och skyndesam rättelse.
De skäl och anledningar dertill, som Kongl. Maj:ts Nådiga Proposition inne - Bilaga S till Mein. N:o 3.
389 håller, äro så oemotsägliga och öfvertygande, att de icke kunna misskännas af någon.
Frågan är således om sättet, huru ändamålet skall kunna vinnas.
Att utgifvare af Dagblad eller Periodiska Skrifter, som befunnos vådeliga för allmän säkerhet eller utan skäl och bevis förnärmande personlig rätt eller af en fortfarande smädelig egenskap, skulle få fortsätta utgifvandet deraf, intill dess, efter anstäld Rättegång med alla dess formaliteter, alla Instantier igenom, Domaren sluteligen pröfvade honom förlustig af sådan rätt; det vore att lemna honom obehindradt tillfälle till utöfvande af sin vanart och brottslighet uti flere månader och år, hvarpå vi hafva dagelig erfarenhet, och Regeringens afsigt, syftande endast på oordningens hämmande, alldeles icke vunnen.
Det finnes då icke någon annan utväg till ernående af detta ändamål, så nödigt för Samhällsordningens bibehållande och Embetsmäns samt enskilde
Medborgares betryggande från smädelser och ohemula beskyllningar i sådane Skrifter, som allmännast läsas, än att den Konungens Embetsman, som högsta uppsigten öfver Tryckfrihetens bruk är anförtrodd, må äga nog laglig myndighet att, jemte en sådan Skrifts beläggande med qvarstad, äfven inställa dess vidare utgifvande, intill dess, sedan äfven JustitiseCanzleren blifvit hörd, Konungen uti Stats-Rådet behagat förordna, huruvida Skriften vidare må kunna fortsättas eller utgifvaren hafva förverkat rättigheten dertill; och med fullkomligaste öfvertygelse om nödvändigheten af sådant tillägg i Tryckfriliets-Lagen, tillstyrker jag, att Beredningens project, stäldt i enlighet med Konungens Nådiga Proposition, må förblifva oförändradt.
Herr Baron Adlerberg förenade sig härmed och ansåg utgifvare af ett enligt förevarande Mom. indraget Dagblad eller Periodisk Skrift böra förlora all rättighet att sådane sedermera utgifva.
Herr Öfver-Intendenten Edelcrantz anförde:
Uti alla policerade Samhällen och uti all klok Lagstiftning användas tvänne sätt till minskande af förbrytelser emot allmän eller enskild rätt och säkerhet.
Det ena och allmännare är straff, sedan förbrytelsen blifvit begången.
Detta igenfinnes hufvudsakligen i 3 §:ns af TryckfrihetsFörordningen föreskrifter.
Det andra består uti de medel, aom vidtagas för att alldeles förekomma dem eller att 390 Riksdagen 1812. förminska möjligheten af deras vidare begående.
Sålunda straffas ej ett oförståndigt barn, som med ett farligt jern eller ett* laddadt gevär vållar en menniskas skada eller död; man iakttager häldre den försigtigheten att hindra detta barn från bruket deraf.
Sådan är ock den utväg, som nu ifrågavarande punkt utaf Kongl. Maj:ts Nådiga Proposition åsyftar, hvarigenom Kongl. Majit vill trygga allmänna och enskildta säkerheten för nya fortfarande inbrott af samma art.
Och ehuru i dessa fall uppsåtet hos en Tidningsskrifvare svårligen kan anses lika oförvitelig, som i det exempel jag ofvanföre nämndt, yrkas ej i denna Kongl.
Majits Nådiga Proposition något särskildt straff, såsom en bestämd nödvändig följd af inställandet.
Ty jag kan ej bifalla den tanka, som någre yttrat, att sjelfva inställandet och förbudet att sedan utgifva
Dagblad är ett verkeligt svårt straff, ett upphäfvande af menniskors Samhällsrättigheter; en sådan Författare är i alla fall obetagit att öfver alla möjeliga ämnen, uti hvad skrifart och uti hvad annan form som hälst, utgifva Skrifter, så ofta och så länge han behagar, och derigenom uppfylla sin bestämmelse att sprida allmän upplysning.
Lagen vill i detta fall blott förmena honom den enda form hvarunder med anledning af redan vunnen erfarenhet hans Skrifter kunde blifva vådeliga för Tryckfrihetens andra ändamål att bevara allmänt lugn.
Och ehuru äfven jag alltid bör och skall erkänna, att rättigheten att fritt yttra sina tankar är en dyrbar Samhällsrättighet, kan jag ej vinna den öfvertygelse, att rättigheten att utgifva ett Dagblad, i synnerhet sedan dess utgifvande för Samhället redan funnits vådelig, skulle höra till menniskors allmänna och från utgifvarens medborgerliga trefnad och väl oskiljaktiga rättigheter.
Herr Grefven och Ordföranden åberopade sin förut i Beredningen yttrade tanka, att, sedan en Skrift blifvit af Hof-Canzleren till utgifvande instäld, inom de åtta dagar, som föregå underdåniga föredragningen hos Kongl. Majit, densamma må af en Jury i de fall, då den anses förnärmande personlig rätt eller skändelig och smädelig, prof vas, huruvida Skriften efter Juryns omdöme bör anses äga den honom således tillagde egenskap, och att Hof-Canzleren, sedan detta Juryns yttrande vore inhämtadt, skulle vara förbunden att detsamma jemte sitt eget och Justitise-Canzlerens yttrande i ämnet hos Ko - Bilaga S till Mern.
Nio 3. 391 nungen i Stats-Rådet föredraga.
Herr Grefven och Ordföranden trodde, att genom denna utväg det till utseende arbitraira uti sakens behandling skulle blifvit undanröjdt och likväl
Konungens rätt till afgörande Honom oförkränkt bibehållen; men då hvarken Utskottet eller Beredningen härvid ansett sig kunna fästa uppmärksamhet, och då ämnet för det närvarande vore af den beskaffenhet att fordra ett skyndsamt afgörande, ansåge Herr Grefven och Ordföranden sig förbunden att till Utskottets bifall framställa den af Beredningen i enlighet med Konungens Nådiga proposition framstälde redaction.
Ledamö terne af Vällofl. Borgare-Ståndet förklarade ytterligare sig instämma med Herr Borgmästaren Ullbergs mening, hvaremot Ledamöterne af Hedervärda Bondeståndet gillade den af Beredningen föreslagne redaction, som uppå framstäld proposition af Utskottet antogs. 9, 10, 11 och 12 Mom. blefvo utan anmärkningar gillade.
Beredningen funnit lämpligast att i anseende till de särskildte meningar, som uppstått rörande rättegångssättet i Tryckfrihetsmål, Utskottet måtte afgifva ett särskildt
Betänkande åtföljande redactionen af 5 §, deri motiverne för de särskildte meningarne kunde anföras, hvaremot i det Betänkande, som bifogas redactionen af de 4 första §§:ne, skälen för Utskottets öfvertygelse, såsom dels upptagne i Konungens Nådiga Proposition om Tryckfriheten, dels af förra Constitutions-Utskottet, ej lära böra upprepas.
Hvilket Utskottet enhälligt gillade. 5 §.
Beredningens föreslagna redaction upplästes, hvarefter Herr Doctor Wijkman yttrade i Ehuru jag för min del icke, på sätt Beredningen föreslagit, kan anse en Jury eller Nämnd vid alla tillfallen nödig eller gagnelig, vill jag ej helt och hållet afstyrka dess användande.
Jag linner, att uti allegoriska Skrifcer blifver
Domarens pröfning svårare, hälst då
Domaren skall yttra sig om utlåtelser öfver personer och facta, som han i anseende till vistandet å en derifrån aflägsen ort stundom icke kan känna, eller ock till allegoriska och ironiska Skrifter icke kan lämpa Lagens klara bokstaf, sorn bör vara enda 392 Riksdagen 1812. rättesröret för dess följande Utslag, men om denna Nämnd enligt min öfvertygelse skall svara emot dess bestämmelse, bör den endast i vissa fall begagnas.
Domare-Embetet bör bibehållas i sin helgd, och det bör tillkomma Domaren att pröfva, när Nämnden bör nedsättas.
Jag föreslår således den medelväg, att en Jury eller Nämnd endast i dessa fall må äga rum och på Domarens pröfning ankomma, då han finner nödigt att den begära.
Herr Biskoppen Doctor Tingstadius uppläste sitt till Beredningens Protocoll afgifne yttrande så lydande:
Med det vilkoret, att appell äger rum ifrån Nämndens Utslag i brottmål emot Tryckfriheten till Iiof-Rätterne, finner jag den uti Höglofl.
Utskotts-Afdelningens redaction af 1810 års förslag organiserade Nämnd antaglig.
Grunden för vilkoret stödjer sig derpå, att Nämnden skulle i annat fall äga större magt än Högsta Domstolen.
Endast återstår för mig det tviflet, om förutan de redan tillförordnade Domstolarne en Nämnd i ofvannämnde mål mer än i andra brottmål är behöflig.
Domare med kunskap och moralisk känsla utrustade förutsättas, tillika med den dem åliggande ansvarighetspligt för deras göromål, är efter min tanka den Rättegångsordning både kortast och säkrast, att alla till målet i brott emot Tryckfriheten hörande Handlingar, ehvad Under-Rätt deruti dömer eller icke, af denna Rätt underställningsvis insändas till Kongl. HofRätten; att Hof-Rätten, der så godt synes, inhämtar den inrättade Tryckfrihets-Committéens utlåtande öfver målet, innan Dom deruti fälles, och att detsamma till Högsta Domstolens sluteliga pröfning hänskjutes, der så äskas.
Herr Biskoppen Doctor Faxe uppläste äfvenledes sitt i Beredningen afgifne yttrande af innehåll:
För min del kan jag ej tillstyrka antagande af den föreslagne
Nämnd till afgörande af Tryclcfrihetsfrågor.
Den är i min öfvertygelse ej förenlig med grunderne för Svenska Rättegångsordningen och betager Konungen den Domsrätt, som både Grundlag och Allmän Lag Konungen tillerkänna.
På flere orter i Riket torde den icke heller vara verkställbar och dessutom nu mera mindre nödig, sedan de brott, som 3 § uppräknar, blifvit mera bestämda genom uteslutande af de förr tillagde epitheter, hvilka för Domare mera invecklade än utredde Bilaga S till Mern.
393 begreppen om brottens beskaffenhet.
Domare äro i början af 3 § ålagde att fästa uppmärksamheten mera på åsyftningen af en Skrift än på framställningssättet, anser jag det icke för Domare vara svårare än för en Nämnd att äfven i tvetydiga fall kunna tillämpa Lagen.
Herr Lagman Sandberg åberopade, sitt till Vällofl. Borgare-Ståndets Protocoll den 9 i denna månad afgifne yttrande och finge dervid endast tillägga, att han, lika med Herr Biskop Faxe, anser föreskriften om en Nämnds utseende i en del af landsorterne icke alltid vara verkställbar, i de flesta fall onödig och öfverflödig, och hvad det föreslagne omröstningssättet angår, att nemligen intet beslut kan fattas med mindre 2/3-delar af Ledamöterne sig derom förena, så afvikande ifrån vår Svenska Rättegångsordning och den säkerhet, som deri ligger parter förvarad, att beslutet afgöres genom fleste rösterne, så att Herr Lagmannen derutinnan förblefve vid sin förut yttrade särskildta mening.
Herr Doctor Wijkman ansåg, att om personerne till en Nämnd skulle af Konungen utses, utan allt partens deltagande deruti, förlorade den egenskapen af Nämnd och iklädde sig egenskap af en utaf Konungen särskildt tillförordnad
Domstol, i hvilket fall Herr Doctorn ansåg den öfverflödig och tillstyrkte att, med bibehållande af en Nämnd vid de tillfälligheter han redan anfört, hvad sjelfva organisationen deraf vidkommer, det må förblifva vid det af Beredningen författade förslag.
Herr Lagman Sandberg yttrade, att rörande hvad Nämndens organisation och tillsättande anginge, hade Herr Lagmannen anledning förändra sin förra mening, på det sätt, att Tryckfrihets-Committéen kunde förstärkas af 4 särskildt af Konungen för tillfället utsedde Ledamöter, hvilka i egenskap af Jury eller Nämnd, efter fleste rösterne, kunde afgöra frågan om Skriftens brottslighet, på sätt och i de fall Herr Lagmannen föreslagit.
Herr Öfver-Intendenten Edelcrants yttrade:
Om jag i denna vigtiga fråga skulle blott följa den anledning till enskild öfvertygelse jag tror mig finna uti svårigheterne för verkställigheten och vidlyftigheten vid en Jurys eller Nämnds införande i Tryckfrihetsmål, samt uti 394 Riksdagen 1812. osäkerheten om dess företräde för vanliga
Domares pröfning och afgörande, skulle jag törhända utan tvekan afstyrka antagande af ett i Sverige så nytt rättegångssätt; men då erfarenheten af tvänne stora Nationers exempel redan en längre tid synts bevisa, ej blott möjligheten, men äfven nyttan deraf, vore det kanske förmätet att alldeles förkasta dess möjliga användande äfven i vårt land.
I anseende härtill, men derjemte med iakttagande af den nödiga försigtighet, att stora förändringar endast småningom och i de angelägnaste fall höra göras, är min tanka, att densamma åtminstone till en början skulle blott i det fall användas, då åtal på förbrytelser af en viss beskaffenhet till Högste
Domstolen i vanlig ordning inkommit.
Herr Öfver-Intendenten uppläste derefter dess under den 17 Junii till Beredningens Protocoll gifne yttrande om en sådan inrättning, så lydande:
Jag anser en Nämnd endast i det fall kunna eller böra användas, då åtal på en förbrytelse emot 12 Mom. 3 §, rörande lögnaktiga uppgifter och vrängda framställningar till allmänhetens förvillande och förledande, efter skedd laglig pröfning vid Under-Domstolarne till Högste
Domstolen inkommit och der icke större pluralitet än 5 Ledamöter förenat sig att anse den åklagade Skriften i anseende till antingen sin syftning eller sin verkan brottslig emot ofvannämnde 12 Mom. i 3 §.
Skriftens brottslighet i afseende på allmänhetens förvillande synes genom flere upplyste mäns yttrande böra i större grad kunna vinnas, torde Kongl. Majit täckas i Nåder förordna om en Nämnds sammankallande, hvilken i min tanka borde bestå, utom den af Constitutions-Utskottet föreslagne Tryckfrikets-Committéen, af Justitise-Canzleren jemte Sex af Kongl.
Majit förordnade Ledamöter.
Af denna Nämnd skulle i likhet med en Jury hvardera Parten äga rätt att genom omotiveradt jäf afskilja 2:ne personer, hvarefter de återstående 10 ej skulle åtskiljas förr, än de genom bestämd pluralitet med Ja eller Nej afgjort den anklagade Skriftens brottslighet, särskildt i afseende på dess syftning och dess verkan till allmänhetens förvillande.
Herr Envoyén Baron Adlerberg:
I anledning af Beredningens redaction rörande en Jurys tillsättande får Bilaga S till Mern.
395 jag såsom min öfvertygelse yttra, att en sådan Nämnds tillsättande vore ett intrång uti Konungens jura majestatica.
Ständerna hafva Lagstiftande magten, men den Lagskipande är Konungen ensam uppdragen, hvaraf följer, att Domares tillsättande ensamt honom tillhör.
Jag skulle derföre tro enklaste behandlandet vara, att Tryckfrihetsbrott upptogos och ransakades vid Under-Domstol, remitterades derifrån till Svea Hof-Rätt, som, då den det pröfvar nödigt, kan infordra Tryckfrihets-Committéens Betänkande, hvarefter målet i Högste Domstolen afgöres.
Herr Grefven och Ordföranden afgaf ett så lydande anförande till Protocollet:
Sedan jag nu. hört åtskilligt yttras för och emot Juryn, torde mig tillåtas att, innan jag gör proposition, få yttra min tanke derom.
Jag har hört sägas, att en sådan ny Rättegångsordning igenom sjelfva sin nyhet vore vådelig, att den vore åtminstone öfverflödig, att den vore till och med ett ingrepp uti Konungens
Domsrätt och en inskränkning i Dess jura majestatica, att ändtligen för användandet af en sådan Jury, eller Undersöknings-Nämnd, skicklige ämnen omöjligen i alla landsorter kunde finnas, att dess bruk derföre borde åtminstone till blott vissa fall eller till Hufvudstaden inskränkas.
I korthet skall jag taga mig friheten granska hvardtera af dessa skäl utan att derföre bestrida deras mer eller mindre värde.
Det är onekeligt, att hvarje nytt försök uti nästan alla ämnen medför svårigheter.
Men är det derföre vädeligt?
Svårigheterne ligga antingen i saken eller i personerne.
I anseende till saken kan jag vid detta tillfälle så mycket mindre föreställa mig dem, som undersökningssättet igenom Jury närmast instämmer med det ämne som skall pröfvas, nemligen förhållandet af ord och meningar till personers och Samhällets rätt och bästa.
I anseende till personerne kan jag icke finna dem annat än uti deras skicklighet eller deras opinioner.
I anseende till den förra komma vi då till frågan, huruvida personer skicklige att utgöra en Jury skola i alla landsorter anträffas?
För min del hyser jag mindre farhåga i den vägen, än man i allmänhet yttrat.
Jag tror, att när man icke vore hunden till en viss stad, men både de sakägande och Domaren ägde att välja af de i nejden boende, skulle få orter träffas, där Skrifter läsas och utkomma, 396 Riksdagen 1812. hvarest man icke också, skulle äga tillgång på 12 å 13 ojäfvige personer i stånd att bedömma en Skrifts eller en yttrad tankas syftning och förhållande till en gifven Lag.
Uti opinionen hos en stor del om nyttan och beskaffenheten af en sådan Undersöknings-Nämnd torde ligga ett annat och kraftigare hinder.
Men om vid de första tillfällen af en Jurys användande, som icke lätteligen inträffade uti mindre orter, sorgfällighet blefve använd vid valet af personer, om allt hvad som kunde äga utseende af främmande inflytelse blefve derifrån aflägsnadt, månne icke denna inrättning småningom skulle vinna burskap och hos allmänheten ingjuta förtroende?
Jag vill ej förmoda, att Domaremagten, af en illa förstådd anhängighet till gamla sedvanor, skulle med flit motarbeta inrättningen.
Det vore då ej annat än egenkärlekens eller fördomens missförstånd, som borde undanrödjas, men som ej förtjente skonas.
Om Domaremagten gåfve akt derpå, att dess åtgärd, innefattad uti rättegångens hela ledning, uti den sluteliga framställningen för Nämnden af dess resultater och ändtligen uti Lagens tillämpning, sedan Nämnden bestämt brottslighetsgraden, alltid blefve utaf ett hufvudsakeligt inflytande, lärer också hvarje upplyst
Domare finna, att det är egenteligen blott denna grad af deltagande, som närmast med hans ställning öfverensstämmer och åtminstone den enda, han bör önska sig.
Med all aktning för närvarande Lagskipningssätt, kan jag icke heller finna, att inrättningen af en Jury i Tryckfrihetsmål skulle vara öfverflödig.
När hvar och en lärer medgifva, att det gifves. fall, der Lagens bokstaf i anseende till Skrifter svårligen kan tillämpas, att i allmänhet denna tillämpning, beroende af svårigheten att för alla fall definiera förbrytelsernas grader och beskaffenhet, ofta ankommer på Författares mer eller mindre skicklighet eller omtanka att förvara sig undanflykter, lärer man också medgifva, att ett undersökningssätt, som ger tillfälle till en mera utsträckt pröfning, just derigenom blir mera fördelaktigt, så väl för det allmänna som för de enskilta.
Att inrättningen af en Jury skulle med Konungens
Domsrätt hafva någon gemenskap eller kunna anses som ett ingrepp i Dess jura majestatica, är en tanke, som jag ännu mindre kan gilla.
Konungens rättigheter i detta afseende bestå icke deruti att sjelf göra undersökningen, Bilaga S till Mern.
397 men att låta den genom andra göras efter föreskrifna former.
Det är dessas iakttagande, som utgör föremålet för Högsta Magtens uppmärksamhet.
Det är uti möjligheten att göra nåd och mildra Lagens stränghet, som dess rätt hvilar.
Intetdera blir genom en J ury förändradt.
Domarens åtgärder blefve endast å ena sidan mera bestämda, å den andra delade imellan flera.
När Konungen sanctionerat ett sådant rättegångssätt, hvarförutan det icke kan äga rum, vore det också försedt med alla lagliga former, och Konungens rätt att bevaka dessas iakttagande vore i alla fall lika oförkränkt, som Dess höga rätt att göra nåd.
Någon för Konungens verkeliga rättigheter vådelig inskränkning kan jag således icke finna igenom en Jury skulle inträffa, och Domaremagtens lagliga oberoende har i alla fria, för den personliga säkerheten grannlaga Samhällen ansetts som en fullkomlighet, icke som ett fel.
Hvad ändtligen angår frågan, huruvida en Jury skulle genast i alla eller blott i vissa fall användas, medger jag alltför gerna, att vid början af dess införande, innan den ännu genom bruket hunnit blifva känd och bepröfvad, vore måhända ett stadgande, som innehölle att den blott antingen på en parts med Domaren förenade begäran, eller på båda parternas gemensamma önskan skulle kunna användas, ett af dessa försigtighetsmedel, som för att undvika hastiga omskapningar torde böra iakttagas.
Men sedan Juryns bruk blifvit mera allmänt, ser jag ingen orsak, hvarföre den ej lika väl i alla Tryckfrihetsmål skulle användas som uti' den af en mera grannlaga och invecklad beskaffenhet.
Jag bekänner, att i afseende på dessa ämnen jag uti införandet af en Jury finner enda möjligheten för Tryckfrihetens rätta och fullkomliga bruk i förening med Lagens stränghet och kraft emot dess missbruk.
Herr Doctor Wåhlin förklarade sig instämma med Biskoppen
Doctor Faxe, hvarefter Herr Grefven och Ordföranden framstälde en sådan proposition: Bifaller Utskottet, att Tryckfrihetsmål genom Nämnd afhandlas?
Den, det vill, skrifver Ja.
Den, det ej vill, skrifver Nej; vinner Nej, afgöres den andra frågan, om Nämnden i vissa fall skall användas. 398 Riksdagen 1812.
Sorn denna proposition både med Ja och Nej besvarades, anstäldes omröstning, då voteringssedlarne befunnos: Af Högloft.
Eidderskapet och Adeln: Ja 2 Nej 2.
Af Högvördige Preste-Ståndet: Nej 6.
Af Vällofl. Borgare-Ståndet: Ja 5 Nej 1.
Af Hedervärda Bonde-Ståndet: Ja 2 Nej 2.
Efter någon öfverläggning beslöts, att som tvänne
Stånd nu stadnat mot 2 skulle genom ytterligare anstäld omröstning afgöras, om frågan om Nämnd må förfalla eller ej, då Herr Grefven och Ordföranden framstälde följande proposition:
Bifaller Utskottet, att Nämnd användes i Tryckfrihetsmål?
Den, det ej vill, skrifver Nej.
Nej, förfaller frågan och endast nu varande Rättegångsordning bibehålles., Omröstning skedde genom slutna sedlar, deraf Högloft.
Ridderskapet och Adeln afgifvit:
Ja 3 Nej 1.
Ja 1 Nej 4.
Ja 5.
Ja 1 Nej 3.
Bilaga T till Alem. N:o 3. 399 Då således 2:ne
Stånd åter stadnat emot 2, komma båda ineningarne att som Alternativer till Riksens Ständer ingå. 5 § blef deruppå läst, dervid de Ledamöter, som förkastat Nämnden, såsom Alternativ vid 8 Mom. antogo i stället för orden »sedan Nämndens utlåtande således blifvit inbämtadt, pröfve och afgöre Domaren saken och underställe» etc.:
Vid Under-Rätt pröfve och afgöre
Domaren saken, men underställe sitt Utslag etc.
Bilaga T till Mern.
Ständers Constitutions-Utskott den 20 Junii 1812.
Justerades Betänkanden att till Riksens Högh Ständer åtfölja den nya redactionen af Tryckfrihets-Lagens 4 första §§ och de uppgifna Alternativen med eller utan Jury i den 5 §:n af samma Lag.
Herr Biskoppen
Doctor Faxe begärde, att hans förlidne gårdag uppläste särskildta yttrande måtte till RiksStånden få åtfölja Utskottets Betänkande.
Herr Biskop Tingstadius åberopade likaledes sitt särskildta anförande vid samma tillfälle.
Herr Assessor Arosenius:
Jag vet ej, huru ett votum kan komma att på det sättet särskildt afgå, utom de ötriga, innan de först samteligen blifvit justerade.
Herr Borgmästaren Nensén ansåg tillräckligt oin de Utskottets Ledamöter, som varit med pluraliteten af olika tanka, sjelfva anförde sin mening i hvar sitt Stånd, då man ej behöfde styckevis meddela Utskottets Protocoll. Herr Biskop Faxe:
Jag anhåller, att mitt särskildta yttrande angående Jurys användbarhet måtte få till Stånden åtfölja.
Det är en rättighet, som jag tror ej kan mig förvägras.
400 Riksdagen 1812.
Ingen bestrider en sådan rättighet, det är endast tiden dertill, sorn sättes i fråga.
Då en Ledamots särskildta tanka till Stånden afgår, bör det för de andra vara lika öppet att på samma gång inkomma med små meningar; men om de ej, i likhet med Herr Biskoppens varit skrifteligen uppsatta, så måste'man ju justera dem.
Dessförinnan disputerar jag, hvad Herr Biskoppen begärt.
Som tiden skyndar, så skulle jag tycka bäst vara, att vi genast låta Betänkandena ingå till Stånden och justera det omtalade Protocollet sedan, då de af Utskottets Ledamöter, sorn ville låta sina olika meningar åtfölja, kunde lå dem till Stånden insända, under det saken ligger på bordet.
Hvaruti Utskottet instämde.
Herr Borgmästaren Ullberg liemstälde, om icke Utskottet skulle finna nödigt och ledande till större tydlighet, om vid B § 12 Morn., der böternas förvandling till motsvarande kroppsplikt blifvit stadgad, äfven hänvisning gåfves till 5 § angående sättet för denna förvandling.
Då sådant af Utskottet bifölls och verkstäldes, åberopade Herr Baron Adlerberg sitt tillförene gjorda påstående, att kroppsstraff måtte stadgas i allmänhet, och ej inskränkas till blott fängelse på fästning för dylika förbrytare.
Herr Kammarherren Silverstolpe anförde: