Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Gubbe, Låt ej den ljufva sömnen narra dig Att glömma farorna, som hota.
KRITON. (Slafven går.
Hermione varseblir gubben.)
Månne sömnens gyckelbilder
Ännu för ögat spela?
Nej, det är Ju du, min dotter!
O min far!
Jag får Väl än begagna detta ord?
Ack säg, Du vredgas ej på mig nu längre?
Barn, Kom till mitt bröst!
Dig gudarne ha utsett Till höga värf, som jag förut uti Min dårskap icke kunde fatta.
Nu Du är mig kärare än någonsin,
60 ---- Eastän du öfvergaf din gamle fader.
Men säg mig först, hur har du kommit hit?
Då jag såg tvedrägt splittra våra krafter
Och då ej utsigt mer till räddning fans Igenom öppen strid, då gick jag, kallad Af gudars vink, hitöfver, utgaf mig För flykting från Athenai.
Villigt tog man Mig upp, och som slafvinna uti lägret
Kom jag till källan för att hemta vatten.
Då Gudarne din fot ha ledt.
Uti En. lycklig stund du kom; ty vet, du finner Mig här ej utan afsigt.
Vill du då Mig hindra i min plan, som du helt visst Fått kunskap om utaf vår tjenarinna, Som skulle föra fram mitt bud till dig?
Tvertom, mitt barn; men säg, har du ännu Philippos sett?
Jag flera gånger skådat
Med djup beundran denne store man.
Ej så, Hermione!
Han är en skurk, Som aldrig medel skyr att nå sitt mål.
Visst är han såsom Hellas' fiende Förtjent att afskys utaf oss; men ändå
61 ---- Är han ej utan många vackra sidor -- En verklig hjeltetyp, så manligt skön...
NU är det nog.
Du vet, att härarne Emot hvarandra legat flere dagar -I morgon tidigt blåser man till strids; Men då är det för sent att hoppas räddning.
Philippos räknar våras antal dubbelt.
Strategerna uti vår här ej ense
Om någon stridsplan äro.
Undergång
Är viss för oss..
Derför jag kommit hit
I denna drägt att söka dig och stärka Din föresats; ty nu jag vet, dig kallar En högre makt att frälsa Hellas' folk.
Min far, jag fattar ej hur du har kommit Till sådan visshet....
Zeus, allfadern sjelf, Har sådant gifvit mig i sinnet in.
Då du mig lemnat, fattade mig sorgen, Farhågor tärde djupt min själ, tills jag
Ej längre kunde härda ut.
Då grep mig Helt plötsligt tanken att de höge Gudars Orubbeliga vilja forska ut.
Jag vandrade åstad bort till Dodona Att af oraklets svar bli kunnig om, Hvad öde dig och Hellas förestod.
Hvi gick du då förbi det helga Delphoi?.
Ack, det ju Pythia har öfvergifvit, Se'n man Apollons helgedom med plundring
62 ---- Besudlat. -- Mycket ondt jag på min väg Fick lida, tills jag sent omsider hann Mitt mål.
Det var en natt; förfärligt mörker Betäckte redan hela nejden.
Rundt Kring bergets toppar blixtar, fräsande, Upplyste templet som vid foten låg.
Stormvinden skakade den gamla eken, Som i århundraden den store Zeus' Kronions eviga beslut har tolkat
Med sina tusen gröna tungor.
Se'n Jag, offerskänken gifvit, satte sig Prestinnan under trädet till att lyssna
På löfvens tysta språk och klangen af De kopparbäcken, som i trädet hängde.
Hon bidde så det ögonblick, då Guden Sig skulle sänka ned i hennes sinne; -- Då reser hon sig plötsligt upp, och med En stämma, skälfvande af helig bäfvan, Uttalar hon de ödesdigra orden: »Offret re'n färdigt står; Athenas dotter det tänder».
Jag sökte länge i min själ att vinna En lösning på den underbara gåtan, Men utan att dess mening kunna finna.
Då frågade jag mina offerdjur
Till råds och forskade med ifrigt sinne, Tills jag omsider fann ett nöjsamt svar.
Athenas dotter det var du; Philippos Var offret -- icke Hellas som jag först
Var böjd att tro. -- Välan, Hermione, I denna natt, förrän Boioteös, Som sist bland stjernorna till hvila går, Af Äos jagas i Okeanos, Skall du ditt verk uti fullbordan bragt.
Om så är Gudens vilja, må det ske.
Betänk dock först, om mina krafter räcka
63 ---- Att taga i min svaga hand vårt Hellas'
Och våra landsmäns öde.
Nej, min dotter, Här är ej tid att öfverlägga nu.
Då Gudar tala, anstår oss att lyda.
Och derför skall du med en ed bekräfta Beslutet, att ej återgång för dig Står qvar.
Ej några eder obetänksamt
Man gifva bör; ty om mig styrkan sveke -- KRITON.
Du tvekar redan.
Jag känner ej igen Hermione.
Det var blott ett ögonblick Af svaghet, förorsakad af de mödor Jag utsått denna sista tid.
-- Nåväl, Nu är jag färdig.
KRITON (öppnar ett knyte, som han fört med sig).
Då må offret börjas.
Jag tagit med båd' offervin och trefot
I händelse jag skulle träffa dig.
Du varit omtänksam som vanligt, fader.
Nu skall jag göra eld.
(De reda till offret.)
Kanhända detta Är sista gången som vi nu tillsammans Förena våra böner.
O, mitt barn, Låt mig, om så det är, få trycka dig
64 ---- Intill mitt fadershjerta.
Ej jag sörjer Ändå, ty de Olympiske dig utsett Att föra deras planer ut.
Till lön Du får ett namn, som ej skall dö, förrän Vårt sköna modersmål hört upp att ljuda Från menskoläppar. --Nu, I Gudar, tagen Den heligaste ed som ej kan lösas Af Zeus, allfadern, sjelf.
HERMIONE (gjuter vin i elden och talar med darrande stämma).
Jag svär vid Styx, Som uti underjorden slingrar fram
Sin svarta bölja, och vid alla Gudar, Som uti Hades' mörka boningar Och i Olympens ljusa salar dväljas, Att förr än Phoibos jagat natten bort Barbaren falla skall och Hellas åter Sin framtid se emot med glädtigt hopp; Och om jag sviker, må min skugga då Kringirra fridlös intill evig tid.
Nu, dotter, är du icke mera min.
Men än ett ord!
När du ditt värf har fylt, Så skynda hit till templet med en fackla, Stig upp på kullen och den sväng tre gånger Omkring ditt hufvud.
Det för oss ett tecken Till anfall vara skall.
Nu måtte Zeus Dig skydda, barn !
Lef väl och gå förrän Ditt hjerta mjuknar upp af mina tårar.
Jag ljudet hör af steg; der komma män Från makedonska lägret.
Dröj ej längre.
Min sista kyss och nu-- farväl!
65 ---- KRITON.
Mig först, om du ej känner dessa män De tyckas höra till strategerna.
Nu ser jag -- det är ju Philippos sjelf Och hans förtrogne vän Parmenion.
Philippos!
Fader, känner du igen
Den ynglingen som vid hans sida går?
Kallimakos! -- Glöm ej din ed, min dotter!
Philippos, Parmenion och Kallimakos inträda).
PHILIPPOS. (Kriton och Hermione gå åt hvar sitt håll.
Vänd om till lägret du, Kallimakos, Och framför min befallning, att man genast Bereder sig till morgondagens strid.
(Kallimakos går.)
Jag törs ej lita på förrädare.
PARMENION.
Än mindre gå i sällskap med en sådan.
PHILIPPOS.
Jag skyr ej medel för mitt stora mål.
Men nog!
Här är en lämplig plats för oss Att fiendernas ställning öfverskåda.
Jag fruktar blott, vi kommit fram för långt.
Betänk, o konung, att vi inom skjuthåll
För deras bågar äro.
Vore det Ej rådligt, att vi droge oss tillbaka?
66 ---- PHILIPPOS.
Har ej Philippos alltid varit vän Med faran?
Hvarför skulle han då nu Den frukta, då han nattens mörker har Till sköld och sin Parmenion till vapen?
Men låt oss nu betrakta deras läger.
Ser du den lilla flocken der åt venster, I purpur klädda?
Det friskaran är Från Sparta.
Något längre bort du ser Thebanerne; om nu det vore ljust, Så skulle gyllne sphinxen, som de bära
I sköldarne, dem röja.
Väl, jag känner
Det folket, se'n jäg stred i deras leder.
På högra flygeln åter står Athenais Åt underjordens Gudar vigda skara.
Se hur vid skenet utaf eldarne Bekransade de tömma sista bägarn
Och under muntert glam fördölja tåren, Som ligger uti ögats vrå på lur Att störta fram! -- O hvilket herrligt folk!
I sanning, konung, ej dess like finns; Och dock du hjerta har att det förstöra!
Du vet begagna denna rättighet Du fått att föra oförstäldt din tunga.
Jag skall din halfva förebråelse Besvara.
Ej jag vill förstöra Hellas.
Hvad skulle jag med brända städer, Förstörda åkrar och en hop med slafvar?
Hvad vore väl för ära att af trälar Bli kallad konung?
Den jag ringa skattar.
Men att som höfding helsas utaf män, Som skatta frihet högst af allt på jorden, En sådan ära är just den jag drömt mig.
67 ---- PARMENION.
Men först du måste krossa detta folk, Och innan de sig gifva, nog de bäste Och ädlaste ha fallit.
Nyss du nämnde
Den helga skaran.
Vet då, att bland dem Man räknar blomman utaf Hellas män.
Demosthenes Paianiéern, månne Det namnet är dig obekant?
Nej men!
Han var hos mig en gång som sändebud
Och talade mot mina fredsförslag
Så eldigt, att jag sjelf på kriget röstat, Om jag hellen då varit. -- Skada vore, Om han och flere af hans likar nu I striden föllo.
Derföre jag vill Befallning gifva, att man högra flygeln Må skona mest för rytteriets framfart.
Du beundrar detta folk, Du önskade att sjelf hellen bli kallad, Du prisar deras lycka -- dock din roflust Ej några gränser finner.
Du vill röfva At dig den sällhet som de njuta.
Vet, O konung! att i samma ögonblick, Som du förkrossat deras frihet, är Det också slut med deras storhet.
Ej Det folket trifvas kan uti den sol, Som strålar från ditt kungadiadem.
Vårt Makedoniens luft är allt för kall För dessa, som ha fostrats upp i luftstreck, Der nästan evig sommar fröjdar sinnet.
Mitt ord är sagdt; man trugar fred ej bort, Och Hellas skall bli mitt!
Tror du, jag skänkte
68 ---- Den äran bort, som re'n då jag var yngling Emot mig log?
Jag nu har hunnit öfver Min lefnads middagshöjd.
Hvad har jag väl Uträttat -- och hvad har jag vunnit?
Jo, En bräcklig kropp, som hvarje dag och stund
Påminner mig att tiden snart är ute Och manar mig att skynda för att nå Odödlighet och ära.
Nu jag står Vid målet; Hellas ligger darrande
Vid mina fötter -- och jag skulle vara Enfaldig nog att ej det gripa?
Nej, När solen fylt sitt nästa hvarf, skall jag Som Hellas' konung mitt triumftåg hålla, Och jag vill se, om ej mitt guld skall tala Långt mer än mina svärd och granna ord.
Ty denna hjeltestam har sjunkit djupt, Och derföre behöfver den en man, Som kan den väcka upp och den beherrska Med kraftig hand.
Se'n vill jag
Hellas med Mitt Makedonien till en stat ena, Som bilda skall mot Persien en förmur, Och resa upp ett rike, som skall sträcka Sin gräns till verldens slut.
Om Gudarne Dig skulle straffa för ditt öfvermod
Och rycka dig från dina planer?
Låt Så vara!
Visst min helsa bruten är -- Än håller jag dook ut.
Och om jag äfven Midt i mitt verk helt hastigt skulle falla, Så har jag ju en son.
Visst är han skägglös
Ännu, men det fins mycket hos den pojken Att göra af.
Han har ett lejons mod
69 ---- Och räddade en gång mitt lif vid Meton.
Han derför ock har fått sin egen skara; Han skall fullborda hvad jag börjat på.
Du ledes blindt utaf din ärelystnad, Och att densamma tillfredsställa har Du offrat tusen menskors lif och ej Engång ditt eget spart om så det gält.
Men Gudarne, som leda allt till bästa
Och nyttja menskors lumpna lidelser Till sina högre mål, ha ock begagnat
Din äregirighet som redskap för
Vår hela stora menniskoslägts förkofran.
Ty här på denna lilla fläck af jorden
Ha under seklers lopp sig samlat skatter
Af bildning, vetenskap och konst, och folket, Likt girigbuken, har med omsorg stängt Sitt skrin och afundsamt missunnat andra
Att njuta af dess håfvor. -- Nu är Hellas I sista andedragen och förstår Ej sjelf förnuftigt nyttja sina skatter.
Derför då ej med godo det vill göra Sitt testamente, så är den uti Sin rätt, som tvingar det att lemna
Ifrån sig rikedomar, hvilka eljest Förutan gagn tillintetgöras skulle.
På grund deraf jag drager ut i kriget, Fastän det tyckes mången, att vi strida För orättfärdig sak.
Du talat väl.
Men se blott hvilken trasig stackare (Diogenes inDer kommer klifvande -- och lykta har han, Fast månen är uti sin tolfte natt. kommer.)
70 ---- Han ser mig misstänkt ut.
Hörpå, kamrat, Hvad söker du så ifrigt der på marken ? DIOGENES.
Odödlighet och makt och rikedom
Och granna kläder och en hatt med fjädrar Och så en byst att ställa på mitt as.
Din hjerna är visst inte riktigt klar?
DIOGENES.
I forna tider var hon hjelplig nog; Men nu, se'n jag kom på den galna tanken
Att bli odödlig, är hon lite krasslig Emellanåt.
Är du väl äregirig?
Alldeles förbannadt!
Nå, man borde skämmas Att skylta med sin uselhet!
Nu sätter hon mig an igen -- just här
I venstra sidan.
-- Vet du intet medel
Att bota denna hiskeliga sjuka?
Jag har försökt så mången kur, men ingen Har hjelpt.
Du vet ej, hvem du talar vid?
71 ---- DIOGENES.
I sanning, nej! PHILIPPOS.
I dag jag är Philippos; I morgon är jag din och Hellas' konung.
Då vill i dag jag säga dig ett ord.
Jag vet, du vill förstöra Hellas, vill Uti elände störta tusentals
Med menniskor -- blott för din äras skull.
Men tror du, att din ära skulle vinna Så myckel på det blod du låtit flyta?
Då vore skäl, att du lät slagta ned All boskap, som du stal uti Illyrien, Och så förgylla upp din äras glans, Som har på sista tiden börjat rosta, Då det nödvändigt måste ske i blod.
Nej, jag vet bättre.
(Pathetiskt) Drag ditt svärd, o kung!
Stöt ned mig -- och ditt namn skall evigt lefva
Ty vet -- du har besegrat filosofen Diogenes, den största menniska, Som någonsin på denna jord har vandrat.
Men skona Hellas!
(På knä.)
PHILIPPOS (till Parmenion).
Fast han ej tycks klok, Så lyser kärleken till fosterjorden Likväl igenom dunklet, lik en gnista, Som under askan af en herrlig eld Ännu ett ögonblick vill flamma upp.
Det är ej utan att jag ömkar Hellas.
(Till Diogenes.)
Men bort med dessa fega känslor! -- Gå!
Jag skänker dig ditt lif.
72 ---- DIOGENES.
En kunglig skänk Minsann!
Det kunde jag dig gifva nyss.
Jag skall ej lysa på din fattigdom, Du mästerslagtare, du tjufvars kung, Du dårhuspatient, du narr, som sätter Ditt lif på spel för att få nöjet bära
En silfverring på hufvut!
PHILIPPOS. (Blåser ut ljuset.)
Gå din väg, Förrän jag tröttnar på ditt galna upptåg.
Vi träffas, kung, hos maskarne.
(Går.) PHILIPPOS.
Han är ej klok. -- Men än en gång jag vill Dem bjuda fred på vilkor som förut.
Parmenion!
Sänd genast af ett bud
Till lägret och låt en härold förkunna Mitt sista anbud, att man sedan ej Må säga, det jag som barbar mig ter.
Jag väntar här på svar, och under tiden Skall jag en stund på marken hvila mig.
PAKMENION.
Om jag ej vore viss derpå, Att faran fruktar dig, så skulle jag
Ett vänligt råd dig ge -- att icke sofva På denna öppna plats.
Jag skall ej sofva.
Ty sömnen alltid var bedräglig.
73 ---- PHILIPPOS (lägger sig på marken).
Jag tror, naturen dock tar ut sitt kraf.
Philippos är ju också menniska, Lik alla andra fjettrad utaf stoftet.
Hvarföre skulle jag då ej liksom De andra njuta af den ljufva sömnen Och drömma nu -- för sista gången kanske -- Den sköna dröm, som innan nästa morgon Skall blifva verklighet? -- O Hellas!
Hellas!
HERMIONE (klädd i en fältkappa, med en att se Philippos).
otänd fackla i handen; utan
Han är ej qvar!
Förunderligt -- jag mötte Ju nyss den man, som följde honom hit.
Måhända något förefallit här?
Det är ej möjligt, att Philippos Bland sina landsmän räknar fiender.
En sådan hjelte måste vara älskad.
I vindar, svalken I mitt heta blod!
I blommor, döfven med er doft mitt sinne!
Hvi skulle friden blott en fläktig gäst Uti mitt sinne bli? -- Blott några månhvarf Tillbaka och jag var ett glädtigt barn, Som jagade i yster lek och ras Kring fält och kullar, sjungande i kapp Med sädesåkerns barn, den arla lärkan.
Så kom en yngling, skön som Guden Phoibos, Och talte till mig på ett språk, som förr Jag aldrig hört.
Jag blef så underlig Till mods.
Mitt hjerta ville qväfva mig Med ängslan, och i nästa ögonblick Det sprang af fröjd.
Det Eros var som nu Uti mitt sköte födts.
Allt tycktes mig Så nytt och underbart: violens doft (Sätter sig på en sten vid källan.)
74 ---- Ej förr så ljuflig varit; ej cikadan
Så älskligt sjungit förr; ja, all naturen
Mig tycktes klädd i festlig skrud för att Vårt snara bröllop fira.
Och han sjelf Ibland epheberna, så manligt skön, Gick främst, ett hufvud högre än de andra, Med kransen på de svarta lockarne
När han vid spelen vunnit priset.
Då anade jag hjelten, som uti En framtid skulle danas utaf honom.
Men, ack, den vackra bilden snart blef krossad; Det fans ej i hans själ hvad jag der sökte.
Jag velat der den frie mannen se, Men fann, en träl som fegt sig drog tillbaka, När landets räddning fordrade hans arm.
Hur allt är annorlunda!
Flyktig vorden
Bär jag inom mitt bröst ett stormigt haf.
Bland råa krigare jag fått mitt hem Och vill förrädiskt mörda deras kung.
O fasa!
Störta honom, hjeltekungen, Ifrån det glada jordelifvet ned Till Orkos' svarta nästen, der han ej Ett mål kan finna för sitt djerfva snille! (Stiger upp.)
Men tig, min tvekan!
Ty jag måste ju Mitt ödes lagar lyda.
Tiden snart
Är ute, och jag Hellas' öde bär Invid min barm.
(Framtar en dolk.)
Det kalla jernet bränner
Som eld; det trängtar att få släckas snart I blod. -- Välan!
Nu bistån mig, I Gudar!
(Går åt makedonska lägret, men stannar då hon varseblir
Philippos.)
Det är han sjelf! -- O, hvilken herrlig hjelte!
Här ligger han i sömn, så lugn, så trygg
Som barnet invid modersbarmen.
Ej Han fruktat nattens fasor.
Se, han ler,
75 ---- Som om han uti drömmen såge bilder all Ifrån sin barndomstid, och dock hvad var, Hvad majestätiskt lugn uppå hans panna Sig lägrat! O Selene, afundsvärda Gudinna, som hans ögon kyssa får!
Jag ville stänga dina strålar ut
Ifrån hans anlet.
-- Dock, då fick jag ju Ej mera njuta af den sköna synen. -- O ve!
Jag glömmer hvad mig kallat hit.
Bort från mina ögon, sköna bild!
Jag hatar dig, du niding, som mitt land Vill röfva.
Ja, du måste dö! Dö?
Dö? -- O Gudar, hvarför fick ej Hellas föda En sådan man ?
Han hade uti nöden En räddare oss varit.
Han ju sagt, Han vill ej Hellas krossa.
Ja, han älskar, Beundrar detta folk -- hvarför då icke?
-- Ve!
Persephone har fått min ed.
Och hotar mig med grymma straff. -- Ve!
Jag älskar dig, Philippos.
Skall min kärlek
Jag lyda eller dig som tog min ed?
(Man hör ljudet af posternas vaktklockor från hellenernas läger.)
Man manar mig att föra ut mitt dåd.
Nåväl, mitt fosterland, tag mot mitt offer!
släpper dolken, innan hon hinner fram, och stannar plötsligen.)
(Hon springer fram för att döda Philippos, men
PHILIPPOS (vaknar och springer upp).
Hvar är jag ?
Hvilken syn !
En oread Helt säkert -- eller månne skogens nymfer
Dig glömt härute under månens sken, När de i festlig dans sig svingat kring
I mjuka gräset?
Skön du är; dock ej Du lånat har din skönhet utaf Kypris.
Om ej mitt öga gäckar mig, så har Den kyska Pallas stigit ner ifrån Olympens jungfrubur.
-- Men säg, hvem är du?
76 ---- HERMIONE.
En dödlig blott som du jag är, o konung.
Och hvilket land kan sig berömma af Att hafva dragit upp en sådan blomma?
Uti Athenai har min vagga stått.
Och i hvad ärende har hit du kommit
På denna plats och denna sena timme ? HERMIONE.
Du ser det blanka jernet, som i gräset Uppfångar månens strålar?
Åt mig?
Det var ämnadt HERMIONE.
Du är en hurtig flicka.
Men säg, hvad har Philippos då dig gjort, Att du hans lif utsläcka ville?
Du Mig frågar slikt!
Och re'n du lyftat har Ditt svärd att med ett hugg förgöra Hellas!
Fins det då icke män i Hellas qvar, Som uti ärlig strid det kunna skydda, Da sina döttrar ut det skickar att Med lönmord fläcka sina lena händer?
77 ---- Hur kunde du till sådan neslig gerning Dig låna?
Och hvi förde du ej ut
Ditt brott -- ty annat namn jag ej kan finna För dylik handling --?
Konung, säg ej så!
Du har mitt lif i dina händer; men Ej såsom brottsling inför dig vill jag
Mitt straff mottaga.
Du ett ädelt sinne Inom dig bär och fattar väl, hur kärlek Till fosterbygd och hem en dödlig kan Förleda till att glömma bort hvad rätt Och ädelt kallas plär.
Så hör mig då, Förrän du dömer.
Jag vill höra dig, Min käcka flicka; ty du tyckes mig Ett manligt sinne bära i din barm.
Jag såg, med grämelse och sorg uti Mitt hjerta, hur ditt falska guld smögs in Och såsom långsamt gift sin smitta spred, Tills hela statens kropp förgiftad blef.
När slutligen mitt Hellas' öde hängde
På spetsen af ditt svärd, då greps jag af En helig trängtan att det rädda, Snart Jag visshet fick, att Gudarne mig kallat.
Min far af Zeus det ödesdigra svaret Emottog, då han till Dodona sig Begaf. Af detta eldad, jag dig sökte.
Och nu du ser mig här.
Min svaga hand
Du tack är skyldig, att du ännu skådar Selenes milda anlet.
Men jag ber dig, Och ej du neka kan min sista bön.
78 ---- PHILIPPOS.
Ej höfves en så modig flicka
Om lifvet tigga.
Nej, jag tigger ej Af dig det lif, som hämndens gräsliga Gudinnor tillhör. -- O, tag du mitt lif!
Ty herrligare död kan jag ej få
Än falla för den störste hjeltes hand, Som denna usla tid har födt.
Tror du, Jag fläcka vill min hand med qvinnoblod Och stöta bort den ädlaste bland qvinnor Jag än har träffat på min väg?
Ty du Helt visst Athenas stolta sinne fått Och skall mig följa till mitt hus.
Det skulle blott förderf dig bringa, ty Jag brutit har min ed, som nyss jag svor Vid Styx.
Den skall jag lösa dig ifrån.
Men se, der kommer min härold från lägret.
EN HÄROLD (kommer).
Man visade helt skamligt af ditt anbud, O konung! -- och med ord så nesliga, Att jag ej vågar med dem skymfa dig!
Hvad svarade man dig?
HÄROLDEN.
Ack, herre!
79 ---- Man sade, att Philippos uti natt, Förr'n man till anfall blåst, i korpars kräfvor
Re'n sin förvandling skall till mötes gå.
En hekatomb, I Gudar, om I straffen En sådan fräckhet!
Gå -- blås upp till strid! gått ned. -- Mörker.)
(Härolden går.
-- Månen har
Och nu, min tappra flicka, tänd på facklan, Som ligger der, -- den kom just bra till pass -- Och lys mig på min väg till lägret!
Du dröjer!
Hvarför skälfver så din hand?
Nu förstår jag eder mening.
Philippos, denna fackla skulle bli Mitt tecken till hellenerna, att du Ej mera fans och att för Hellas' folk Dess frihets sol gått upp.
i Så hade jag Uti min dårskap Gudens vilja tolkat, Som bjöd mig, dotter af Athenai, tända Det redan färdigredda offret. O!
Det Hellas var, som stränge Gudar utsett Till offret, -- icke du!
Jag följer Befallningen.
Då intet hopp är qvar, Så må de fege anse som en ära Att falla få i öppen strid och gå Till Hades, fäktande för sina lif Till sista man som Hellas' äkta söner.
Nu eld på bålet, att det flamma må De höge, grymme Gudar till behag!
(Hon tänder facklan, springer upp på kullen och svänger den öfver sitt hufvnd.
Man hör hellenernas härskri.)
Det Hellas' dödsskri var.
Philippos segrar.
80 ----
I Chaironea.
En festsal.
FÖRSTA ÄDLINGEN.
.Men drottningen, hon rasar utaf ilska
Att se sig så tillbakasatt för henne.
ANDRA ÄDLINGEN.
Var säker du, Olympia skall veta
Att göra sig den flickan qvitt.
Låt bara
Philippos sofva af sig segerruset.
Men se, der kommer flickan sjelf hitåt.
Låt oss bege oss af; -- hon kanske skulle Anropa oss om bistånd, och jag alltid
För qvinnotårar varit mycket rädd.
HERMIONE (inkommer).
Det är då här jag bida skall hans ankomst.
Men här ser ut som man till fest har rustat.
Hvad kan väl vara meningen med detta?
Har ingen sagt dig det förut?
Ju er.
Jag frågar FÖRSTA ÄDLINGEN.
Jo, kungen firar här sin seger, Och då plär det gå lustigt till -- med dans Och sång och spel.
Du får nog dansa, du.
-- Tänk på nu hur du skall behaga honom.
81 ---- HERMIONE.
O, hvilket grufligt öde väntar mig!
Jag vaknar upp ur en förfärlig dröm.
Ve öfver mig!
-- Min handling
Mig dömer fasligt för mitt samvets domstol.
KRITON (inkommer).
Ve dig, djupt beklagansvärda barn!
Att aldrig jag dig gifvit lifvet! O!
I stränge Gudar, hvarför straffa mig, Eländige, med sådan grymhet?
-- Kom, Min dotter, till mitt slitna bröst och låt
Mig än en gång dig trycka i min famn.
Ack, se då på mig!
Hvarför irrar då Din blick ett mål att finna?
Hvarför söker
Den ej det trogna fadersögat?
Skulle Måhända du ha något att fördölja?
Bort, bort, du lömska misstro, som Bedraga vill mitt arma hjerta!
Kom, Mitt barn!
Jag känner, ja, jag vet, att du Är lika ren och fri från, skuld som då Jag lemnade dig sist.
-- Hvi dröjer du?
HERMIONE (på knä).
O, dyre fader, krossa ej ditt barn Med dessa milda ord!
Nej, må din vrede Och din förbannelse mig drabba; ty Blott då kan blygselns rodnad släckas ut, När jag umgälda får mitt brott.
Ja, stöt
Mig bort ifrån din famn, ös öfver mig Hvad smädelser du finna kan -- och jag
Skall nämna det lång modighet och mildhet.
Ty vet, ej fins i Hades straff nog grymt
För mig, som svek mitt fosterland.
82 ---- Hermione, ack säg : det är ej sant -- Och jag dig tror.
Hvad båtar väl en lögn, När tusen fallnes dödsskri vittna om Mitt svek?
Ty det var jag som tecknet gaf Till anfall.
Då ej mer fans någon utväg Att genom nesligt mord vår frihet rädda, Så ville jag bereda mina landsmän
Den äran att som hjeltar falla.
Du sagt ännu hvad olyckshändelse
Dig kom att bryta eden som du svor.
Hvi förde du ej dådet ut, o säg?
Ack, fråga nattens tysta skuggor, som Bevittnade den strid mitt samvete
Inom min barm utkämpade med viljan.
Ja, fråga dem hvad magt min hand då höll Tillbaka, när mitt offer redan låg
Med bröstet blottadt att emotta' stöten; Ty ej jag sjelf än fattar det.
Ej äran