Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Jacobsson varit föremål för slik behandling uti en tvist emellan honom och Förådsförvaltaren N., i fråga om beloppet af körlega; att Jacobsson vid utslagets afkunnande i berörda mål förklarat sig missnöjd och begärt att emot lösen erhålla del af protokollerna för att å högre ort söka rättelse, och ehuru nämnda protokoller vid tillfället lofvades honom, dock icke lyckats bekomma dem förr, än den 28 Mars 1864, då Jacobsson till sin förvåning erfarit, att fatalietiden gått till ända redan den 23 i samma månad; att Jacobsson förmente sig kunna genom tre namngifna vittnen styrka sin uppgift, att han flera gånger begärt att utfå protokollerna, men af biträdande Herr Polismästaren alltid erhållit till svar, att denne, i anseende till de gatuuppträden, som vid den tiden ägt rum, ej haft tillfälle att justera nämnda protokoller; och att, enär biträdande Herr Polismästaren sålunda varit vållande dertill, att Jacobsson ej kunnat fullfölja sina besvär, Jacobsson ansåge sig befogad att å honom yrka ansvar och ersättningsskyldighet; 4:o.
Instrumentmakaren Ole Hansén, hvilken den 6 April 1864 till laga beifran anmält, att Hansén, oaktadt han skriftligen begärt att erhålla Ofverståthållare-embetets protokoll och utslag af 26 nästförutgångna Mars, hvarigenom han fäldes till böter för underlåtenhet att på uppmaning aflägsna sig från Gustaf Adolfs torg om aftonen den 14 i sistnämnda månad, under då pågående oväsende, icke lyckats dessa handlingar utbekomma och ej heller erhållit säkert löfte att dem, före fatalietidens slut, utfå; tillkännagifvande Hansén sedermera uti en skrift, daterad den 8 April 1864, att han då ännu icke bekommit meranämnda protokoll och utslag.
Dessa särskilda klagoskrifter har jag meddelat vederbörande, hvilka hvar och en för det eller dem bland nämnda mål, som han handlagt, af - 24 gifvit utlåtande; och sedan härigenom blifvit utredt, att Herr Underståthållaren handlagt Instrumentmakaren Hansens, Herr Polismästaren, Åkaren Anderssons, och biträdande Herr Polismästaren, Åkarena Staboms och Jacobssons mål, så har jag, enär de öfverklagade dröjsmålen, hvilka uppenbarligen stridde emot föreskrifterna i Kongl.
Förordningen angående expeditionslösen den 30 November 1855, af vederbörande erkändes, och de i utlåtandena anförda ursäkter syntes mig otillfredsställande, i skrifvelse till Advokatfiskalsembetet i Kongl. Svea Hofrätt förordnat om åtal emot Herr Underståthållaren, Herr Polismästaren och biträdande Herr Polismästaren.
Skriftvexling inför Kongl. Hofrätten har derefter ägt rum.
Vid den förklaring, Herr Polismästaren derunder af gaif, bifogade han en skrifvelse af Akaren Andersson, hvaruti denne, med förmälan, att han blifvit af annan person förmådd att hos mig föra klagan, tillkännagifvit, att han återkallade sin begäran om åtal, samt att han ej hade några ersättnings-anspråk att i målet framställa.
Denna omständighet anmäldes hos mig af Advokatfiskalsembetet med förfrågan, huruvida någon ändring i min redan gifna föreskrift om åtal emot Herr Polismästaren deraf föranleddes, hvilken förfrågan jag, på anförda skäl, nekande besvarade.
Hofrätten meddelade utslag den 8 December 1864 af innehåll, att emedan upplyst vore, dels att, sedan Ofverståthållare-embetet för Polisärenden, under ordförande af Herr Underståthållaren, den 26
Mars 1864 meddelat utslag i ofvan ornförmälda emot Instrumentmakaren Hansén anhängiggjorda mål, och denne sistnämnde redan den 30 i samma månad anmält sig till utbekommande af protokoll i samma mål, protokollerna och utslaget icke varit för Hansén tillgängliga förr, än den 9 påföljande April, dels att, i det af Herr Polismästaren handlagda och genom utslag den 26 Februari 1864 afdömda mål angående åtal emot Åkaren Andersson för föi’- summad gaturenhållning, expeditionerna blifvit af Andersson begärda den 2 påföljande Mars, men icke förr än den 22 i samma månad varit för Andersson att tillgå, dels ock att Åkaren Stabom, hvilken, på sätt ofvan berördt är, blifvit af Ofverståthållare-embetet för Polisärenden, under ordförande af biträdande Herr Polismästaren, genom utslag den 8 Mars nämnda år fäld till böter och den 10 Alars begärt att utbekomma protokoll och utslag i målet, först den 22 Alars, då samma expeditioner blifvit lemnade till utlösen, varit i tillfälle att dem erhålla; ty och som, äfven om, i fråga om expeditionen i det jemväl af biträdande Herr Polismästaren den 8 Mars slutligen handlagda och afdömda mål emellan Åkaren Jacobsson kärande, och Förrådsförvaltaren N. svarande, antagas kunde, såsom biträdande Herr Polismästaren i sin förklaring hos Kongl. Hofrätten förmenat, att, då Jacobsson, 25 cobsson, hvilken den 10 Mars begärt att få lösa utslaget i nämnda mål, sedermera, i anledning af sistbemälde Herr Polismästares gjorda erbjudande att söka på enskild väg bereda Jacobsson liqvid för den honom genom nyssnämnda utslag tilldömde fordran, förklarat, det han ej hade behof af utslaget, Jacobssons begäran om expeditionens utbekommande förfallit, det i allt fall förekomme, enligt biträdande Herr Polismästarens eget medgifvande, att, sedan förnyad framställning af Jacobsson om nämnda expeditions erhållande skett den 22 Mars, expeditionen blifvit först den 29 i samma månad utlemnad, för att Jacobsson tillhandahållas; alltså och då i samtliga förenämnda mål expeditionen blifvit fördröjd längre tid, än som med föreskrifterne i 14 § af K. F. den 30 November 1855 öfverensstämde, samt Herr Underståthållaren, Herr Polismästaren och biträdande Herr Polismästaren, hvar för sig, i afseende på de af honom, på sätt berördt är, handlagda och afdömda mål, måste anses för nämnda dröjsmål ansvarige,
pröfvade Kongl. Hofrätten, som ansåg den omständighet, att Akaren Andersson i sin vid Herr Polismästarens förklaring fogade skrift, återkallat begäran om åtal, icke kunna till Herr Polismästarens befriande från ansvar föranleda, rättvist, med bifall till den förda ansvarstalan, det skulle likmätigt 19 § i nyssnämnda Kongl, h örordning samt 24 kap. 5 § Rättegångsbalken Herr Underståthållaren, Herr Polismästaren och biträdande Herr Polismästaren böta, de båda förstnämnde, hvar för sig, Tolf Riksdaler 50 öre Riksmynt, Konungens ensak, deraf Advokatfiskalen undfinge hälften, samt biträdande Herr Polismästaren, som i tvänne mål låtit komma sig försummelse af omförmälda beskaffenhet till last, för hvardera försummelsen enahanda belopp Tolf Riksdaler 50 öre, eller tillhopa Tjugufem Riksdaler, att fördelas på sätt nyss sagdt vore; men då Akaren Andersson återkallat sitt i målet väckta anspråk på ersättning, funne Kongl. Hofrätten den härom förda talan hafva förfallit; äfvensom och då hvarken Stabom eller Jacobsson styrkt, huruvida, till följd af ifrågavarande dröjsmål, någon förlust blifvit den ena eller andra tillskyndad, de af bemälde j>ersoner, hvar för sig, i målet framstälda ersättningspåståenden icke kunde bifallas.
Under 1864 års embetsresa påträffade jag vid granskningen af en Häradsrätts dombok, ett mål, som företedde dessa omständigheter.
En piga hade stämt en bonde O. angående barnauppfostringshjelp.
Den af käranden åstadkomna bevisning var icke fullständig, hvarföre värjemålsed ådömdes svaranden, hvilken tillika hänvisades till sin själasörjare, för erhållande R.
Just.-Ombudsmans-Embets-Berättelse till 1865 års riksdag. 4 26 af föreställingar om edens vigt och betydelse samt om vådan af mened, och skulle han derom samt om sin kristendomkunskap å nästföljande ting, vid stadgadt vite, förete själasörjarens betyg.
Vid derpå följande ting inlemnade svaranden till Häradsrätten ett af kyrkoherden i den församling, der svaranden bodde, Prosten A., utfärdadt betyg, som innehöll, att Prosten vid fullgörande, i hvad på honom berodde, af Häradsrättens ofvanberörda föreskrift, så förfarit, att, sedan O., något öfver en månad före tinget, infunnit sig och framlemnat Häradsrättens förutnämnda beslut, Prosten, — som ansett Häradsrättens föreskrifter bäst fullgöras derigenom, att O. bevistade Nattvardsungdomens undervisning, då buden i Katechesen noga och vidlyftigt genomginges och förklarades, och då Prosten komme i tillfälle att göra O. en och annan förståndsfråga, hvaraf kunde inhemtas, om dennes kunskap bestode i hjertats öfvertygelse eller blott i utanläsning af Katechesens bud — för sådant ändamål anvisat O. plats i den sal, der nämnda undervisning påginge, och hvarest denne borde sätta sig bland gossarne, hvilken tillsägelse O. imedlertid icke efterkommit utan i stället begifvit sig till Prostens tjenstfolk, som befunnit sig i mangelboden, och derstädes emot Prosten utöst en mängd af svordomar; att Prosten, — som derefter på en längre tid icke sett O. förr än denne en förmiddag inkommit i salen, der nattvardsungdomen då varit församlad, »och med stursk fräckhet, blossande röd, i ansigtet pockat på att genast få betyg, det han lärt sin nattvardsundervisning och icke behöfde gå bland nattvardsungdomen», — deruppå gifvit det vänliga svar, att då O. först iakttoge de inställelsedagar och timmar, som blifvit honom anvisade, ett sådant betyg skulle honom meddelas, dagen före tingets början; och att då O., några dagar efter nämnda tillfälle, begärt att få gå till skrift, Prosten vägrat honom detta och dervid tillika gifvet honom några varnande råd, såsom att den, som utan sjelfpröfning och heligt uppsåt till bättring beginge nattvarden, äfventyrade sin själs salighet, hvaruppå O. genmält: »min sjals salighet sköter jag sjelf om, derom behöfver icke Prosten bekymra sig»; afslutande Prosten A. nämnda betyg med den fråga, när han skulle, under nyssberörda omständigheter, hafva kommit i tillfälle ett meddela O. tjenliga föreställningar om värjemålsedens vigt och anseende, då denne aldrig stannat qvar så länge, att Prosten hunnit framkasta en enda fråga förr än O., i vanligt vredesmod, begifvit sig ut genom dörren;
hvarefter i samma betyg, såsom tillägg, var intaget ett utdrag ur Kyrkoboken, rörande, bland annat, 0:s kristendomskunskap, hvarom begagnades signaturer, af hvilka den, som skulle utmärka ():s kunskap i innan- och utanläsning, var obegriplig, och den åter, som borde beteckna, huru O. förstode salighetsläran, nemligen bokstafven e, enligt Prostens utläggning, skulle betyda: »eländigt».
— Efter mottagande af detta betyg för - 27 klarade Häradsrätten genom utslag, att, sorn O. icke stält sig till efterrättelse
Häradsrättens vid nästföruthållna ting meddelade beslut angående hvad han borde iakttaga, i händelse han ville den föreskrifne värjemålseden aflägga, så fäldes O. att utgifva det härigenom försuttna vitet, Tio Riksdaler Riksmynt, och förpligtades vid förhöjdt vite att till nästföljande ting, hvartill målet uppskjöts, derest han ville eden gå, fullgöra enahanda föreskrifter, som här ofvan omnämnas och hvilka nu förnyades.
Med omförmälande af dessa omständigheter har jag, i skrifvelse den 30 September 1864, till Domkapitlet i Upsala gjort anmälan om förhållandet, och — då Prosten A:s föreskrift, det O. för erhållande af sådana föreställningar om edens vigt, som Häradsrätten pröfvat nödiga, skulle taga plats ibland årets nattvardsungdom, af O- ansetts innebära skymf och förnärmelse emot hans person, och denna uppfattning, den måtte hafva varit riktig eller oriktig, förorsakat den sinnesförfattning, hvaruti O. råkat, och som gjort honom otillgänglig för alla sådana föreställningar och deraf följande väckelser till besinning, som med Häradsrättens beslut åsyftades: — då, om O. skulle hafva på annat sätt uppfattat Prostens föreskrift och villigt fogat sig derefter, det i allt fällt syntes mig med skäl kunna ifrågaställas, huruvida icke en dylik persons insättande bland nattvardsungdomeu hade sina betänkligheter först derföre, att det ämne, som med O. företrädesvis borde afhandlas, skulle kommit att under nattvardsundervisningen upptaga längre tid, än som eljest deråt beliöft egnas, och vidare af den orsak, att sättet för samma ämnes behandling måst blifva olika det vanliga och i samma mån, som det afpassats efter den ifrågavarande personens särskilda sinnesart och förhållanden, olämpligt, ja, tilläfventyrs föga uppbyggligt för den oförderfvade ungdomen; — då för utfärdandet af det betyg om 0:s kristendomskunskap i allmänhet, som af Häradsrätten äskades, det ej bort hafva erfordrats, att O. ånyo genomgått hela den undervisning, som bibringas nattvardsungclomen, enär kyrkoboken, upptoge de vitsord, hvilka uti berörda afseende vore O. tilldelade, och hvilkas rätta förstånd och tillförlitlighet, derest de befunnits tvifvelaktiga, kunnat medelst ett kort förhör utrönas, — förklarat, att jag funnit Prostens förfarande i denna sak ingalunda riktigt och försvarligt; samt, att jag, på det att ej, i händelse detta lemnades oanmärkt, deraf måtte följa, att Prosten, A. vid ett annat tillfälle förnyade samma förfarande elier mindre erfarne prestmän toge det till efterdöme, ansett mig böra derpå fästa Domkapitlets uppmärksamhet, med hemställan, huruvida icke oriktigheten af nämnda förfarande borde Prosten A. på lämpligt sätt allvarligen förehållas; hvarjemte jag slutligen, då i det utdrag ur kyrkoboken, hvilket Prosten rörande 0:s kristendomskunskap meddelat Häradsrätten, förekomme signaturer, som utan förklaring syntes 28 obegripliga,
antydt, att äfven denna sak, ehvad Prosten förstått men underlåtit att förklara nämnda signaturer, eller dessa varit och fortfarande vore för honom obegripliga, påkallade Domkapitlets åtgörande, på det att rättelse deri för framtiden måtte tillvägabringas.
Häröfver lemnade Domkapitlet Prosten A. tillfälle att förklaring afgifva; och hade han, efter hvad i Domkapitlets sedermera gifna utslag förmäles, uti denna förklaring, hufvudsakligen sökt försvara sin åtgärd, att för ifrågavarande ändamål anvisa O. plats bland årets nattvardsungdom, såsom ingenstädes i lag förbjuden, och såsom den enda utväg, hvilken för Prosten, som varit öfvertygad om 0:s brottslighet, skulle hafva återstått till samtal och förhör med O., den der hvarje gång i vredesmod lemnat Prostens rum, innan någon fråga till honom hunnit framställas; hvarjemte Prosten A., efter att, dels beträffande mitt yttrande, det merberörda åtgärd skulle varit betänklig med afseende på den oförderfvade ungdomen, hafva bestridt denna min åsigt, enär, enligt till Prosten ingångna underrättelser, bland nattvardsynglingarne funnits en och annan, som redan deltagit i det inom socknen mycket gängse nattliga oskicket bland ungdomen, dels ock, under förmälan, att han med sin åtgärd endast haft för afsigt att för ungdomen antyda, hvilka olägenheter de ådroge sig genom ett uppförande, sådant som 0:s, hvilkens skymfande alldeles icke varit härmed åsyftadt, anfört, ej allenast att min afsigt med anklagelsen syntes vara, att med gillande af 0:s vägran att infinna sig på det honom anvisade rummet, skydda den lättsinnige, men deremot draga skymf och tillrättavisning öfver den, som velat stäfja sedeslösheten och oskicket, utan ock att det tycktes hafva varit i sin ordning, att jag jemväl uppmärksammat Prostens uppgift (i ofvananförda prestbetyg), att O., medan rättegången varade, begått H. H. nattvard, för hvilket förfarande O. bort befordras till den plikt, som Kongl.
Brefvet den 8 December 1758 föreskrifver ; tilläggande Prosten, ifråga om de i kyrkoboksutdraget förekommande signaturer, att, då han icke fått tillfälle förhöra O., men måst afgifva betyg om hans kristendomskunskap, enda utvägen för Prosten varit att anföra de om O. i kyrkoboken antecknade signaturer, ehuru Prosten, såsom nyligen till församlingen inflyttad, icke känt dessas betydelse och ännu icke kunnat med säkerhet, såsom orden lyda, »gissa sig till densamma»; ifrågasättande Prosten A., huruvida sådant kunde läggas honom till last.
Domkapitlet meddelade utslag den 26 Oktober 1864 och yttrade, att som det af mig anmärkta förfarande af Prosten A., att, för 0:s undervisning om edens vigt och betydelse, i anledning af denne ålagd värjemålsed i fråga om lägersmål, samt för efterhörande och intygande af samme persons kristendomskunskap i allmänhet, med uraktlåtande af annan åtgärd, 29 anvisa bemälde person att taga plats bland årets nattvardsungdom, på de af inig andragna grunder, med afseende på den Iros O. derigenom framkallade sinnesförfattning, som visat sig hinderlig ej mindre för det med hans undervisning afsedda ändamål, än och för nattvardsundervisningens jemna och ostörda gång, måste, såsom i hög grad obetänkt och olämpligt, för oförsvarligt anses; och som Prosten Ä. derjemte, genom att i det af honom rörande ():s kristendom skunskap utfärdade betyg hafva begagnat obegripliga betygstecken, vare sig att
Prosten förstått men underlåtit att förklara dessa tecken eller desamma varit och jemväl vore för honom obegripliga, åsidosatt den honom åliggande skyldighet att författningsenligt betyg affatta och att om innehållet af kyrkoboken, hvarur sagda betyg utdragits, förskaffa sig erforderlig kännedom; alltså, och i förmågo af Kongl. Cirkulärbrefvet den 21 Augusti 1786 § 1, funne Domkapitlet Prosten A. icke kunna undgå att härför, såsom för embetsfel, genom detta utslag erhålla föreställning, med tillagd förmaning att för framtiden dylika anmärkningsanledningar undvika; och då härtill komme, att Prosten A. i sin afgifna förklaring tillåtit sig ett missfirmeligt skrifsätt emot Rikets Ständer Justitieombudsman; pröfvade Domkapitlet Prosten A. derigenom hafva särskildt gjort sig förfallen till erhållande af tillrättavisning, hvilken i den här ofvan ådömda varning inbegrepes.
Då jag den 30 Juni 1863 inspekterade Rådstufvurättens i Mariefred arkif, befanns Rättens dombok för samma år ej vara uppsatt för längre tid, än till och med den 15 April, äfvensom af Magistratens protokoll för året endast spridda paragrafer funuos utarbetade.
Borgmästaren i nämnda stad, ehuru så väl vid berörda tillfälle som ock sedermera uti skrifvelse den 2 påföljande Oktober af mig erinrad om det eftersatta arbetets fullgörande, uraktlät likväl sådant och utsträckte försummelsen äfven till tiden från den 30 Juni till den 12 Oktober samma år.
Imedlertid inträffade, enligt hvad Borgmästaren sedermera anmälde, att den 10, 11 eller 12 Oktober 1863 uti Rådstufvurättens och Magistratens mindre sessionsrum genom olofligt tillgrepp förkommo till större delen ouppsatta Memorialprotokoller jemte handlingar och diarium för år 1863, utan att sedermera af dessa protokoller och handlingar annat, än spridda, sönderrifna lappar, kunnat återfinnas, hvarigenom Borgmästaren blifvit urståndsatt att, i de flesta efter den 15 April 1863 förehafda ärenden, något protokoll åstadkomma.
Af denna anledning, och då den omständighet, att Memorialprotokoll och handlingar på nyssberörda sätt gått förlorade, långtifrån att ursäkta » 30 anmärkta försummelsen, gjorde densamma ännu mer skadebringande, samt dertill komine, att Borgmästaren, för lika beskaffad försummelse, förut varit tilltalad och sakfäld, utan att deraf låta sig rättas, förordnade jag emot honom laga åtal, uti skrifvelse till Advokatfiskals-embetet i Kongl. Svea Hofrätt.
Under skrifvexlingen hos Kongl.
Hofrätten, infordrade Advokatfiskalsembetet, i enlighet med min föreskrift, Rådstufvurättens dombok och Magistratens protokoll för Ar 1863, och, då dessa inkommo, yppades, dels att nämnda dombok för den ifrågavarande tiden, eller från och med den 15 April, till den 12 Oktober, under hvilken tid Rådstufvurätten den 15 och 29 April, den 11 Maj, den 6, 10, 15, 20 och 29 Juni, den 27 Juli, den 12 och 24 Augusti samt den 2, 14, 16, 21 och 28 September haft sammanträden, endast i några få mål och ärenden befanns fullständig, men i de aldra flesta innehöll endast korta antydningar, utan att någon visshet förefanns, att ens dessa fullständigt utvisade, hvilka mål och ärenden hvarje rättegångsdag förevarit, likasom domboken för största antalet af rättegångsdagar icke utmärkte, hvilka ledamöter öfver målen suttit; dels ock att, hvad - beträffande Magistratens protokoll, sådant helt och hållet saknades, för tiden före den 12 Oktober.
I anseende till detta allt, yrkade Advokatfiskals-embetet, att Borgmästaren, hvilken tillförene, genom Kongl. Hofrättens utslag den 28 Oktober 1853, för uraktlåtenhet att inom rätt tid hafva uppsatta Rådstufvurättens i Mariefred dombok och Magistratens dersammastädes protokoll, blifvit till ansvar fäld, samt nu, i anförda måtto, vore förvunnen om enahanda felaktiga förfarande, i afseende å 1863 års dombok och protokoll, hvilket jemväl haft den följd, att sedan minnesanteckningar och andra handlingar, efter hvilka sistberörda dombok och protokoll skolat uppsättas, till största delen förkommit, det försummade arbetet numera ej kunde fullgöras, utan domboken och protokollet för all framtid blefve i högst väsentliga delar ofullständiga, måtte för denna sin förnyade vårdslöshet i domareembetets utöfning till ansvar dömas.
Sedan Borgmästaren häröfver afgifvit förklaring, meddelade Kongl. Hofrätten utslås den 29 December 1864 och yttrade: emedan, såsom ofvan förmäles, upplyst vore, ej mindre att den 30 Juni 1863, då inspektion i Rådstufvurättens arkif af Justitie-Ombudsmannen anstäldes, Rättens dombok för samma år ej var uppsatt för längre tid, än till och med den 15 April, och af Magistratens protokoll endast spridda paragrafer voro utarbetade, än äfven, att det sålunda eftersatta arbetet icke sedermera fullgjorts och ej heller Rådstufvurättens och Magistratens protokoller, för tiden efter den 30 Juni intill den 12 Oktober sammaår, blifvit uppsatta; ty och sorn Borgmästaren, « 31 hvilken det, i lians egenskap af ordförande i Rådstugurätten och Magistraten, ålegat att ifrågavarande dombok och protokoll, så fort ske kunnat, uppsätta, sin skyldighet i berörda hänseende, oaktadt erhållna påminnelser, under en längre tid icke fullgjort, och ej för denna underlåtenhet visat förfall; alltså pröfvade Kongl.
Hofrätten rättvist, att, med tillämpning af 1 kap 12 § Rättegångsbalken, döma Borgmästaren, för hvad honom sålunda till last kommit, att böta Etthundrafemtio Daler Silfvermynt med Sjuttiofem Riksdaler Riksmynt till treskiftes emellan Kronan, Mariefreds stad och Advokatfiskalen i Kongl. Hofrätten.
Hos mig hafva Sven Andersson i Svensby och Anders Olsson i Hallen skriftligen fört klagan deröfver, att
Domhafvanden i Vestra och Ostra Hisings härad låtit till klagandena å stämpladt papper utskrifva sex utdrag af Häradsrättens domböcker vid 1862 och 1863 årens hösteting, angående så beskaffade summariska uppgifter ur förmyndareräkningar, som omförmälas i 4 § af Kongl, förordningen den 24 September 1861, och, på grund af stadgandet i nämnda §, blifvit af klagandena, i deras egenskap af förmyndare, till Domhafvanden aflemnade; hvilka domboksutdrag, — deribland de fyra åt Sven Andersson utskrifna angått samma förmynderskap — utan att vara begärda, blifvit emot påförd lösen Sven Andersson oeh Anders Olsson tillstälda; hvarföre klagandena yrkat åläggande för Domhafvanden att till dem återbära hvad han i lösen och för stämpladt papper uppburit, utgörande för hvart och ett af dessa domboksutdrag
Två Riksdaler 25 öre.
Vid klagoskriften fogades: af Sven Andersson fyra dylika domboksutdrag för 1863 års hösteting, innehållande, att Häradsrätten, som till granskning företagit de af Sven Andersson, i egenskap af förmyndare för Albertina Olsdotter, Edvard Olsson, Johanna Olsdotter och Lotta Olsdotter i Kyrkeby, aflemnade, med vederbörliga bevis försedda utdrag ur förmyndareräkningar intill 1862 års slut, funnit annan åtgärd icke vara erforderlig, än att anteckningar skulle göras uti förteckningen öfver förmynderskap; — samt, af Änders Olsson, två utdrag ur nämnde
Häradsrätts domböcker för höstetingen åren 1862 och 1863, innefattande enahanda beslut af Häradsrätten, med afseende å särskilda af Anders Olsson ingifna summariska uppgifter r ur förmyndareräkningar för Johan Gadd i Lundby.
Öfver denna klagan hördes