Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
De förändringar i Reglementet, mot hvilka jag af ofvanuppgifna skäl hufvudsakligen anhåller få reservera mig, innefattas i de två nämnde puukterua.
I korthet vill jag redogöra för verkan af hvardera på den utelöpande sedelstocken. a.) Genom den i 5:te punkten ålagda skyldigheten eller medgilna rättigheten för Fullmäktige, att utlåna de i en låne-rörelsegren icke använda medlen i en annan, kan sedelstocken ökas högst betydligt.
Enligt 1852 års bokslut utgjorde de vid detta års slut obegagnade andelarne af låne- och kreditiv-förlagen ett belopp af 3,592,000
R:dr; enligt sisla halfårs-nppgiften utgjorde desamma vid 1853 års slut 5,644,000 R:dr.
Om ifrån dessa belopp drages den del af de enligt Utskottets förslag minskade låne- och kreditivfonderna, eller 1,300,000 R:dr (pag. ), som icke få utsläppas i allmänna rörelsen, utan såsom ersättning för upphörd Privat-bank, så återstår dock för år 1852 ett belopp af 2.292.000 R:dr, samt för år 1853 ett dylikt af 4,344,000 R:dr, hvarmed sedelstocken skulle kunna komma att ökas.
För min del har jag ansett det tillfylleslgörande att förändra paragrafeu, på sätt Fullmäktige föreslagit. b.)
Öppnande af upp- och afskrifnings-räkning mot ränta i Banken och Lånekontoren skall hafva till närmaste följd att åtminstone alla enskilde, som nu hafva medel innestående i Banken på depositions-räkniug, och derföre erlägga folii-afgift, skola öfverflytta dessa medel pä upp- och afskrifnings-räkning, då de genom denna öfverflvtlning icke allenast blifva befriade från erläggande af folii-afgifleu, utan äfven erhålla ränta på penningarne.
Ilit kunna alla fordrings-egarne hos Depositions-afdelningen tillhörande 5:te klassen af de i reglementets §.
141 upptagna 5 klasser räknas, ty om äfven en del af dessa medel nu tillhöra bolag och associationer, hvilka, enligt Utskottets förslag, äro uteslutne från rättigheten till upp- och afskrifnings-räkning, så skola dessa snart, när sådana fördelar erhållas, insättas i enskild mans namn.
De i denna klass insatta medel utgjorde är 1847 1,645,000 R:dr, år 1852 570,000 R:dr samt vid slutet af år 1853 859.000 R:dr.
När Banken för medlen hädanefter skall betala ränta, så måste den å sin sida utlåna dem, hvarigenom den utelöpande sedelstocken ökas med det sålunda utlånla beloppet.
Genom Ständernas bifall lill Utskottets förslag i dessa båda punkter skulle sålunda den utelöpande sedelstocken komma alt ökas med (lera millioner.
Då vi för närvarande befinna oss i en öfvergångs-period med vårt Bank-väsende, då frågan huruvida Banken skall öfvertaga äfven Prival-bankernas rörelse ännu är oafgjord, synes mig dessutom alla förändringar, som kunna hafva en förökning af Bankens utelöpande sedelstock till följd, vara okloka, såsom onödigtvis försvårande Bankens öfverlagande af Prival-bankernas rörelse, i händelse ett sådant öfvertagande skulle ifrågakomma.
Mot beslutet ali i Banken och Låne-kontoren öppna upp- och afskrifningsräkning mot ränta, får jag dessutom af flera andra skäl resei'vera mig: a.)
En sådan rörelse är en Bankier-rörelse, men ingen rörelse för en sedelutgifvande Stats-bank.
Ingen gren af Bank-rörelsen fordrar ett sådant aktgifvande på vexlingarne i penninge-marknaden, ingen ett noggrannare följande af penninge-rörelsen i alla dess rigtningar än denna; ingen fordrar således för Bank-styrelsen en större och af föreskrifter mera obunden magt att efter omständigheterne handla än denna; ingen kan så - 88 Banko-Utskottets Betänkande, N:o 34. lunda vara mera oförenlig med vår Bank-stvrelses af föreskrifter kringgärdade verkningskrets — liknande den spårväg lokomotivet mekaniskt måste följa.
Det finnes, så vidt jag känner, ingen sedel-utgifvande Stats-bank, som drifver en rörelse, sådan som denna, och säkerligen gifves det ingen Bank i verlden, som har sig ålagd skyldigheten, att under hvilken penninge-konjunktur som hälst betala ränta för insatta medel.
I både Englands-banken och den Fransyska är det tillåtet hvar och en att öppna en löpande räkning med Banken, motsvarande hvad vi kalla upp- och afskrifnings-räkning, men ingendera Banken lemnar för de på denna räkning insatte medel någon ränta, ehuru båda äro berättigade alt efter behag utlåna dem. b.)
För ingen Bank synes öppnandet af en sådan räkning vara mera oförmånligt än för Rikets Ständers Bank.
Banken bar nemligen under de 10 sisla åren innehaft deponerade medel, lör hvilka Banken ej erlägger någon ränta, lill ett medelbelopp af 4,900,000 R:dr, och under intet af dessa 10 år har summan af deponerade medel nedgått till lägre belopp än 3,400,000 R:dr, som det utgjorde år 1844.
Finner Banken sig sålunda behöfva utvidga sin Iåne-rörelse, synes ingenting vara naturligare, än alt den i första hand utlånar dessa ofruktbart liggande fonder.
Utskottet anser del visserligen mindre lämpligt att Banken utlånar medel, lör hvilka den ej erlägger någon ränta.
Hvari detta mindre lämpliga skulle bestå, derom har Utskottet likväl underlåtit att lemna någon upplysning.
För deponenten är det fullkomligen likgiltigt huru depositions-tagaren använder hans medel, endast han återfår dem i samma myntsort hvarå deposilions-beviset lyder. c.)
Det synes vara ett nog häftigt språng att, ifrån att icke tillåta enskilde att i lånekontoren, mot folii-afgifts erläggande, insätta medel på depositions-räkuing, med ens tillåta dem att der öppna löpande räkning, och erhålla ränta för de på denna räkning insatte medel.
De förnämsta handelshusen i Götheborg hafva upp-och afskrifnings-räkning eller, som man der kallar det, Giro-räkning med dervarande Privat-bank, och betala derför en viss årlig afgift.
Privat-bankens inkomst på denna räkning uppgick enligt utdrag af sista revisions-berältelsen, infördt i AJlonbladel N:o 96, till 2,854 R:dr 8 sk.
Banko; insättningar och ullagningar på denna räkning uppgingo under sistlidne år, de förre till 16,388,829 R:dr 12 sk., de sednare till 16,318,184 R:dr 47 sk.
Dessa på Giro-räkning i Privat-banken insatte medel skola naturligtvis genast öfverllytlas på låne-kontorets uppoch afskrifnings-räkning, och sjelfva Privat-banken skall säkerligen finna del med sin fördel öfverensstämmande, att, i summor af 50,000 ll:dr och i sina
Direktörers namn, på denna räkning i Låne-kontoret insätta hela sin riksmynt-kassa, och derföre låta betala sig ränta af Banken.
Utom de utgifter Banken och Låne-kontoren i och för denna rörelses bedrifvande få vidkännas, kommer densamma att betydligen försvåra om ej omöjliggöra den kontroll Banken på Låne-kontoren bör utöfva. d.) Handeln och industrien skola icke draga någon fördel af de på detta sätt förökade låne-förlagen.
Del är nemligen hufvudsakligen i den goda tiden, d. v. s. då Bankens metalliska kassa är stark och rörelse-kapitalet i förhållande derefter stort, som medel på denna räkning skola inflyta.
När metalliska kassan åter börjar aftaga, skall man återfordra medlen, och Banken skall nödgas uppsäga och indrifva dem af de respektive låntagarne.
Handeln och industrien skola sålunda erbjudas försträckningar, när de minst deraf äro i behof, men beröfvas dem när de som bäst skulle behöfva dem.
I närvarande ögonblick finnas medel oanvända i alla Bankens lånc-fonder.
Nu skulle sålunda, om Banken hade öppnat en sådan räkning, medel ytterligare strömma in, och Banken skulle ej hafva annan utväg, för att hålla sig skadeslös för räntan, äu att prässa ut dem genom Banko-Utskoltets Betänkande, N;o 34. 89 genom uppköp af obligationer.
Den skulle erbjuda rörelsen ett extra låne-förlag i en tidpunkt, då medel finnas tillgänglige i alla de ordinarie låneförlagen. e.)
Jag vill ingalunda förneka alt öppnandet af upp- och afskrifnings-räkning i banken och lånekontoren skall blifva fördelaktigt för de större affärsmännen i Stockholm, Götheborg och Malmö, och det hade varit önskligt om vårt banksystem varit så ordnadt, att med denna fördel kunnat förenas både bankens, näringarnes och industriens.
Sådant förhållandet likväl nu är, vore redan ett stort steg taget, och del största, som i min tanka för närvarande kan tagas, om mekaniken i banken så förenklades, att affärsmannen genast kunde bli expedierad, utan ali behöfva för uppgörande af den enklaste liqvid använda en half förmiddag.
Såsom det nu är ställdt nödgas hvar och en som har penningar på deposilions-räkning i banken först på en gifven tid presentera depositionsbeviset, och sedan Ater infinna sig några timmar derefter för alt lyfta penningarna.
För en bank, som anser sig kunna för allmänna rörelsens underlättande bereda tillfälle till upp- och afskrifnings-räkning mot ränta, synes det ej kunna stöta på några oöfvervinnerliga svårigheter, att för dem, som hafva penningar på depositions-räkuing och derföre erlägga folii-afgift, bereda den lättnad i deras transaktioner med banken, att de med en enda gång kunna bli expedierade under hela den tid på dagen banken hålles öppen.
En sådan förenkling synes både af billighet och klokhet vara högeligen påkallad.»
Uti denna del af Herr Professor Agardhs reservation hafva sig förenat:
Herr Doktor Björkman, Herr Kongl.
Hofpredikanten Hasselroth samt Riksdagsfullmäktige Olaus Eri/cssoti, Petter Mårtensson> Mauritz Sahlén, Hans Persson och Jöns Andersson.
Vid 2i yunk tena af Herr Björnstjerna, O. M.: »I beslutet att nedsätta fonden för belåning af jern, koppar och andra vågförda effekter, ända till 2,000,000, har jag ej kunnat instämma.
Visserligen har, allt sedan 1844 års slut, vid intet tillfälle fullt denna summa varit derå utlånad; derförinuau var likväl ifrågavarande fond understundom till vida högre belopp anlitad, så att t. ex. vid 1843 års slut deraf utestodo 2,661,000
R:dr, samt vid slutet af år 1842, 2,739,000 R:dr.
— Med afseende å nödvändigheten att icke beröfva den för landet högst vigtiga bruksrörelsen någon af de förmåner, hvaraf den hitintills varit i åtnjutande, isynnerhet vid en tidpunkt då den öfvertygelse allt mer synes göra sig gällande, att, för densammas bestånd och förkofran, lindring i de bördor, den hittills burit, äro af behofvet påkallade, och dä derjemte krig mellan flere af Europas stormakter hotar handelsförhållanderne med brytningar, hvars vidd svårligen lärer kunna förutses, har jag icke ansett det välbetänkt att nedsätta lånefonden till ett belopp som måhända skall göra den otillräcklig för behofvet.
Någon förminskning af densamma tror jag likväl utan fara kunna verkställas och vara behöflig, isynnerhet ifall Utskottets förslag om upphörandet af belåning å guld- och silfver-panter godkännes, och får med anledning dera! tillstyrka att bemälde fond må bestämmas till 2,500,000 R:dr.»
Häruti hafva instämt: Herr Friherre Tersmeden, kV. F., Herr Friherre Manderström, C. A., Herr Mannerskantz, C. A:, Herr von Printzencreutz, B. IV., Herr Dömprosten Ahlstrand, Herr Kontraktsprosten Malmstedt, Herr Fabrikör Almgren, Herr Kommerserådet Wijk, Herr Konsul Palander, Herr Brukspatron Indebetou och v. Talman Svartling.
Prot. 1833 & 4834. 6 Sami. 4 Afd. 42 fl tift. 12 90 Banko-Utskoltets Betänkande, N:o 3i.
Vid 27 punkten: af Herr Mannerskantz, C. A.: »Vid Utskottets nu afgifna vigtiga Betänkande finner jag mig föranläten alt i trenne hufvudsabliga afseende!) framställa åtskilliga anmärkningar: l:o Då Utskottet icke ansett sig böra tillstyrka bifall lill de motioner, som blifvit väckta om beviljande af kreditiv för Hypotheks-förcningarne i Rikets Ständers Bank, måste jag i afseende härå anmärka, att Utskottet, efter min förmening, hade bordt annorlunda förfara, och icke förvägra Hypotheks-föreningarne den för dem begärda kredilivrätten.
Som jag uppfattar Rikets Ständers Banks bestämmelse, borde densamma, näst efter dess förnämsta åliggande, att upprätthålla myntvärdet, hufvudsakligen göra till föremål för sin verksamhet, icke att sjelf direkte utlemna försträckningar lill den industri-idkande allmänheten, utan att genom kreditiv understödja alla sådana större enskilda penninge-änstaller, som äro inrättade i ändamål att på ett för landets industriella verksamhet förmånligt sätt bispringa de särskilda näringarne med efter deras olikartade hehofver lämpade olika slags låneförlag.
Och då Ilypolheks-föreningarne äro inrättningar, som hafva till ändamål, alt med, för otidiga uppsägningar säkra, lån, på längre tider och med viss årlig amortering, understödja landets hufvudnäring jordbruket, på det för denna näring mest fördelaktiga lånesätt — tror jag dessa föreningar, som derjemte ega fullkomlig säkerhet, att erbjuda för det understöd, som åt dem kan lemnäs, framför mångå andra inrättningar, som äro gynnade med lån eller kreditiv från Banken, vara behöriga alt af Banken understödjas.
— Emot dessa föreningar invändes visserligen att de, med uteslutande af alla mindre jordegare, äro bildade ensamt till fördel för de större jordegarne, och alt de derföre böra hjelpa sig sjelfva och icke skäligen kunna hafva anspråk på något slags allmänt understöd.
Men ehuru jag för min del tror, att Hypotheks-föreningarne, så väl i landets allmänna, som i deras eget enskilda intresse, ju förr dess heldre både borde och kunde upphöra, att från sig utestänga de mindre jordegarne, mäste jag dock anmärka, att om fråga blott vore att rättvisligen emellan landets större intressen fördela det understöd Riks-Banken har alt erbjuda, del väl icke kunde anses obilligt, att medelbarligen genom
Hypotheks-föreningarne lemna de större jordegarne ett kreditiv äfen million R:dr, då de mindre jordegarne redan förut hafva uteslutande ål sig från Banken anvisad en lånefond af flere millioner lt:dr.
— Det iir likväl icke för att jemnl utmäta Bankens lånetillgångar emellan några större eller mindre enskilda intressen, som derpå göra anspråk, ulan af det för mig ensamt giltiga skälet alt landels allmänna nytta derigenom skulle befordras, som jag anser kreditiv böra åt Hypotheks-IÖreningarne beviljas.
— Man klagar med rätta öfver den bristande tillgång å hopsamlade kapitaler, som inom vårt land förefinnes.
Men en af de förnämsta orsakerna till denna brist svnes mig vara, alt inga anstalter bär finnas, sorn uppfånga och genast göra fruktbärande alla mindre besparingar, i den män desamma bildas och innan de lätt åter hinna förskingras.
För de minsta besparingarnes hopsamlande linnas visserligen Sparbanker mångenstädes inrättade, men der dessa banker, med vissa fastställda maximibelopp för insatsernas storlek, sluta sin verksamhet, borde andra anstalter vidtaga.
— Under den öfverklagade bristen å samlade kapitaler i landet, borde ock vara angeläget, att icke låta ligga oanvända och ofruktbara sådana redan bildade kapitaler, sorn lätt skulle kunna i allmänna rörelsen utsläppas och användas, om deras innehafvare kunde vara säkra om deras återfående, när helst de sjelfva önskade hafva dem tillbaka.
— Väl organiserade, kring landet utspridda depositions-banker utgöra ett förträffligt medel både till insamling af alla mindre besparingar, och lill användning af i kassa liggande ofruktbara kapitaler — och sådana Banker skola derföre af mig förordas så ofta tillfälle dertill erbjuder sig, — men äfven Hypolheks-före - Banko-Utskollets Betänkande, A\-o 3i. 91 ningarne kunna göra samma tjenst, för del nyss anförda dubbla ändamålets vinnande, om de räntebärande obligationer, som de i rörelsen utsläppa, när som helst kunna af innehafvarne fa realiseras.
För att i större skala kunna sjelfve verksamt ombesörja en sådan erforderlig lätthet sid omsättningen af deras obligationer, behöfva Hypotheks-föreningarne de kreditiv i Riks-Banken, som för dem önskas, oell hvilka de, under nuvarande organisation af vårt Bankväsende, bär i landet ieke på annat ställe kunna erhålla; men, om de få sådaue kreditiv, skola de säkerligen kunna inom landet hopsamla flere millioners låneförlag, som de eljest skulle vara nödsakade att ifrån utlandet indraga.
— Jag delar visserligen ieke de farhågor, som mången hyser för följderue af den stora utländska skuldsättning, som landet, under de begge sista decennierne, genom Hvpotheksföreningarnes upplåning, har åsamkat sig, ty jag finner naturligt, att de, som behöfva kapitaler, uppsöka dem der de kunna få deni för bästa priset, och att, så länge räntan är högre i vårt land än i andra länder, främmande kapitaler derföre här måste erhålla användning, och jag tror, att .fastän de indragna kapitalerne ej synbarligen ligga hopade såsom metallisk valuta i Riksbankens hvalf, de dock finnas qvar i landet och på ett fruktbart sätt der äro kringspridda, sami att landet framdeles, när den ännu alltjemt pågående låneindragningen upphör, skall vara i tillfälle alt småningom afbörda sig sin skuld; men jag kan likväl icke förneka att det ju icke måste vara bättre om inom landet med samma fördel kunde erhållas, åtminstone en del af de kapitaler, som nu i stället hämtas ifrån utlandet — och jag tror, att möjlighet härtill skulle beredas genom Hypotheks-föreningarne beviljad krediliv-rätt å Riksbanken.
Genom att erhålla kreditiv i Riksbanken, skulle
Hypotheks-föreningarne äfven kunna undgå att från utlandet i förskott på en gång indraga alltför stora kapitaler, och derigenom ej behöfva att tidtals bedrifva en för dem sjelfva mindre passande och för landet skadlig diskont-rörelse, samt jemväl sättas i tillfälle ali en och annan gång kunna begagna en gynnande konjunktur för alt inlösa någon del af dess utländska skuld.
— På alla dessa och flere skäl instämde jag med majoriteten inom Utskottets Kansli- och Finans-afdelning, örn dess beslut alt förorda de för Hypotheks-föreningarne sökta kreditiven, med det vilkor, att föreningarne förbundo sig att, i förhållande lill den krediliv-rätt, de åtnjöto, sätta i omlopp ett bestämdt minimi-belopp af i inländskt mynt ställda obligationer af föreskrifven beskaffenhet.
Lika med afdelningens majoritet trodde jag likväl, att då det ur flere synpunkter måste anses nyttigt både fiir Rikets Ständers Bank och för den i Banken låntagande jordbrukande allmänheten, att Riksbankens belåning af landtfastigheter till Hypotheks-föreningarne öfverflvttades — borde äfven det vilkor göras för kreditivens beviljande åt Hypotheks-föreningarne, att desse sednare derigenom skulle blifva skyldige att elier vissa bestämda grunder och emot ömsesidigt betingade förmåner successive öfvertaga Riksbankens utlåning på fastigheter, samt att, i följe deraf, inom sig upptaga äfven hittills uteslutne mindre fastighets-egare.
Men då afdelningens i nu angifna syftning affaltade förslag af Utskottets majoritet
Klef förkastadt, torde numera vara för sent att söka arbeta för dess antagande i sin helhet, och jag har derföre här blott velat anföra detsaminas innehåll, samt inskränker mig nu till att endast i allmänhet förorda, att den för Hypotheks-föreningarne sökta krediliv-rätt måtte blifva dem beviljad. 2:o I afseende på Utskottets förslag 0111 upp- och afskrifhings-rörelsens införande vid Riksbanken är jag visserligen med Utskottet öfverens derom, alt en utvidgning af Riksbankens verksamhet med denna nya rörelsegren skulle vara både nyttig och nödvändig så väl för Riksbanken sjelf som för den allmänna penningerörelsen i landet; men jag tror, för min del, att de åsyftade fördelarne både säkrare, fortare och i mera betydlig mån hade vunnits, om Utskottet hade gifvit en större utsträckning åt sitt förslag, så att detsamma hade omfattat icke blott en mindre trångt begränsad upp- och afskrif - 92 Banko-Utskottets Betänkande, N:o 3 i. nings-rörelse, än den, som Utskottet nu föreslår att införa, utan jemväl öfriga delar af en vidsträckt och väl ordnad depositions-rörelse'.
Utskottets förslag medgifver rättigheten att, emot en ränta af högst 2 procent, å upp- och afskrifnings-räkriing i banken insätta penningar endast åt enskilda personer och för summor, som ej öfverstiga 50,000 R:dr B:ko.
Jag anser deremot att en dylik rättighet att öppna upp- och afskrifningsräkning i banken — d. v. s. att å lider, då banken är öppen, fä der insätta och åter lyfta penningar när helst insällarne behaga, emot dem emellan och banken betingad ömsesidig lag ränta, borde lemnäs icke blott ät enskilda personer, utan äfven åt hvarjehanda slags korporationer samt penningeverk och inrättningar, af hvad namn och beskaffenhet som helst, med undantag endast för statens egna kassor; samt att, då något maximum för insättningarnes belopp behöfde stadgas, detsamma åtminstone borde bestämmas vida högre än Utskottet har föreslagit, — och jag tror derjemte, att, på samma gång som Riks-Banken, på sätt nyss är nämndt, skulle emottaga insättningar på upp- och afskrifnings-räkning, borde der äfven få göras depositioner, af större eller mindre penninge-summor, att återlyflas antingen vid viss öfverenskommen förfallotid eller elter betingad kortare elier längre uppsägningstid, med högre eller lägre ränta, allt efter insättningarnes belopp och de vilkor eller olika tidsförhållanden, hvarunder de blifvit gjorda.
Emot denna min åsigt har hufvudsakligen blifvit invändt, att, då fråga vore om en för Banken hittills främmande rörelse, man borde gå försigtigt tillväga och till en början åtminstone icke göra densamma alltför vidsträckt och omfattande.
Men ehuru jag icke underkänner vigten af den anförda invändningen, anser jag dock, alt, just för att undvika mångfaldiga kostnader och olägenheter för Riks-Banken sjelf, borde den nya rörelse, man der vill införa, genast erhålla den utsträckning jag förordar, emedan svårigheten att vid anfordran emot ränta hålla enskilda affärsmän tillhanda deras å upp- och afskrifnings-räkning gjorda insatser, som säkerligen mycket ofta komme att omsättas, betydligt skulle lindras, om Banken samtidigt erhöile rätt, att t. ex. af hufvudstadens manga större kassor, eller för större sterbhus- eller konkurs-massor, eller af sådana enskilde personer, som hade kapitaler att disponera, på bestämd kortare tid få emottaga medel, hvilka kunde beräknas blifva mera stadigt i Banken inneslående eller som icke kunde få lyftas annat än på förut bestämda tider.
Banken derigenom skulle få betala ränta på en och annan million, som hittills utan ränta varit i banken inneslående, kan visserligen anföras såsom en olägenhet; men, till afhjolpande deraf hade jag föreslagit, att Riks-Banken skulle begagna närvarande fördelaktiga konjunkturer, för alt, genom inköp af i utländskt mynt ställda svenska hypolheks-förenings-obligalioner, inlösa ett par millioner af landets nu egande skuld lill utlandet, hvilken åtgärd, utom det alt den i många andra alseenden hade varit för landet i allmänhet mycket gagnelig, äfven skulle medfört den fördelen, att Ranken, genom den för obligalionerne utfallande räntan, hade skaffat sig ersättning för den ränta, som Banken åtagit sig att för framtiden betala, å ett par millioner, hittills räntelösa äldre depositioner, hvilka det icke hade varit nyttigt att åtminstone under nuvarande förhållanden på annat salt i rörelsen utsläppa.
Genom att tillåta emottagning i Riks-Banken af alla slags pcnninge-depositioner både af större och mindre summor, och på längre eiler kortare tider, Samt af hvilken insättare som helst, hade man äfven till stort gagn för landet gjort fruktbara en mängd kapitaler, som nu ligga döda och overksamma, samt lemnat Biks-Banken tillfälle att uppfylla en af de hufvudfunktioner, som borde tillböra hvarje bank, men som den sjelf så väl sorn nästan alla andra banker här i landet hittills allt för mycket har försummat, nemligen att uppträda såsom medlare emellan dem, som vilja å ena sidan läna ut, och å den andra läna upp, för att derigenom kraftigt befordra både lätthet och säkerhet, då kapilalerne skola omsättas, och förhindra eljest ofta förekommande, för ena eller andra parten mindre lag - Banko-Utskottets Betänkande, N:o 3A. 93 liga, omsättningar af densamma.
Jag vill i allmänhet icke att Riks-Banken, genom någon ökning af sina egna låne-fonder, skall utsträcka sin utlånings-verksamhet utöfver de gränser, hvarinom densamma hittills har rört sig, emedan jag tror, såsom jag ock förut har nämnt, det vara vida nyttigare, om enskilda personer och enskilda bolag få befatta sig med att genom hank-inrättningar eller på annat sätt hopsamla och utlåna kapitaler, än att sådant skall ske af staten sjelf och för dess räkning.