Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Den svåra beskyllningen består deruti, att ett förhastande ägt rum, och att Konungens Högste Domstol, i fall den icke saknat rådrum att omständligen genomtänka och efter behof debattera ämnet, ej skulle kunnat stanna vid ett beslut, hvars halt vid närmare eftersinnande tyckes så föga tvetydig (1851 års berättelse sid. 17).
En svårare beskyllning hade det varit, att misstaget härrört från oförmåga.
I fall misstag ägt rum; gafs det då någon mindre svår, mera urskuldande förklaringsgrund, än att rådrum brustit och att ämnet derföre icke kunnat omständligen genomtänkas?
Icke något af slarf begånget förhastande är ifrågaställdt, då hindret för en grundligare'öfverläggning är uppgifvet, såsom bestående i brist på nödig tid. 5) Svar: nej.
Men hvarifrån kommer den föreställningen, att jag skulle ansett mig mindre berättigad till bedömande af andra domares, än af Högsta Domstolens utslag?
Har jag yttrat något sådant, eller in praxi gifvit prof deraf? 6) Men om icke egennytta, vrångvisa eller försumlighet kan läggas Högsta Domstolen till last, och således åtal icke äga rum; då skulle äfven all granskning af högsta instantsens lagskipning vara oloflig.
Nu har aldrig det fall inträffat, då rätt till åtal förefunnits, och Rikets Ständers Justitiä-Ombudsman skulle då icke haft att befatta sig med högsta lagskipning»;.
(Se vidare härom de första 8 sidorna af 1851 års berättelse). ’) Granskaren dömer icke mer än åklagaren, men också icke åklagaren mindre än granskaren.
Den ene så väl som den andre yttrar sitt omdöme om det anmärkta felet.
Och det gifves lika litet skäl att lemna granskarens anmärkningar obesvarade, som att underlåta försvara sig emot åklagaren. 8) Jag vet icke, huru ett sakförhållande (sakfråga) skall framställas, om icke det ifrågavarande, hvilket förekommer i 1851 års berättelse sidd. 14—17, blifvit fullständigt framstäldt. 9)
Dock endast såsom domare genom sitt omdöme, eller lika med hvarje annan om saken underrättad, som derom yttrar sin tanka, icke såsom från domstol utfärdande laga dom, hvilken går i verkställighet, om den icke ändras. ’°) Det går an att förklara och försvara sig äfvenså väl emot granskning, som emot anklagelse.
Just i förevarande fall hafva också anmärkningar emot min granskning utkommit från trycket, först i en tidning och sedan i en hos Riksstånden utdelad upplaga *)
Men den logiska slutledningen bevisar ingenting, i fall premisserne äro falska.
Icke innebär granskningen anklagelser och domar, fastän omdömen deri yttras.
Och lika litet äro dessa omdömen framlagda till Rikets Ständers pröfning.
Således följer hvarken, att de strida mot, grundlagen, eller att de äro utan ändamål.
Det gär lätt att upprepa dessa gamla klagomål öfver grundlagsvidrighet och ändamåls - — 83 — Vöre äter meningen, att göra dessa Jusfiliä-Ombudsmans opinionsdomar till en anvisning för de åtgärder, sorn åligga den nämnd, som i 103 § Regeringsformen omtalas, så äro de, om möjligt, i ännu högre grad obefogade2).
Det har imedlertid blifvit sagdt, och äfven af Justitiä-Ombudsman åberopadt uti den försvarsskrilt, han mot
Lag-utskottets utlåtande låtit utdela — en skrift, som, ehuru stridande mot hvad hittills vid dessa frågor varit brukligt, utgör ett vigtigt bevis, att han dock sjelf hyllar den första af alla rättsregior, att ingen må dömas ohörd, det har blifvit sagdt, att Justitiä-Ombudsmannen ej skulle kunna framställa lagskipningens tillstånd, om han ej (inge ingå i granskning af Högsta Domstolens domslut.
Nå väl, låtom oss se till, om det, enligt instruktionen, ändå ej skulle låta sig göra, och Justitiä-Ombudsmannen kunna befrias från den obehagliga skyldigheten att förklara sin uppfattning af det rätta i ett mål vara bättre, än Högsta Domstolens, äfven då denna ej får förklara sig öfver Justitiä-Ombudsmannens påståenden 3).
Enligt 8 § i instruktionen äger Justitiä-Ombudsmannen tillträde till så väl Högsta
Domstolens som alla andra domstolars och embetsverks sessioner och handlingar; enligt 13 §,åligger honom att, när han så nödigt finner, genom resor i landsorterna förskaffa sig upplysningar om lagskipningens tillstånd; eldigt 9 § kan han vinna sådana genom de klagomål öfver domares åtgärder, som till honom inlemnas, och enligt 17 § likaledes genom besök i fängelserna4).
Finner han nu härvid, att olika eiler oriktiga tillämpningar af lagarne förekomma, antingen i följd af deras otydlighet, 'eller domares skiljaktiga begrepp orri deras ändamål, bör han, enligt 15 §, i sin berättelse till Rikets Ständer yrka en till enhet och sammanhang i lagskipningen ledande förklaring af sådana lagar, och uppgifva förslag till deras förbättring.
Finner han något mot lag stridande rättegångsbruk vara gängse, bör han, enligt 16 §, i sin berättelse anmärka det oriktiga deri5).
Hafva domare eller andra embetsmän befunnits hafva handlat af egennytta och väld, eller med försumlighet, och de derför af Justitiä-Ombudsmannen blifvit ställda under åtal, eller af sina rätta domare sakfäilda, så kan ock det blifva föremål löshet; men man skulle försöka att upptaga, hvad jag derpå svarat i 1851 års berättelse; och härom hade Talaren kanhända icke bordt vara okunnig, då denna berättelse var en bland dem, som just nu undergått Lagutskottets granskning. 2) Att sådant skulle vara meningen, kan icke utan oförrätt mot mig sättas i fråga, så framt man känner, hvad Jag om Opinionsnämnden yttrat i 1849 års berättelse.
Jag tror således, att denna berättelses innehåll varit Talaren obekant.
Just genom den offentliga granskningen, och tillfället att lika offent ligen derpå svara, böra insinuationer »till anvisning» för Opinionsnämnden blifva fruktlösa. 3)
Här bör då väntas upplösning på gåtan, huru lagskipningens tillstånd skall utredas, utan att efterforska domare-embetets förvaltning i högsta instants.
I förväg anlydes, att upplösningen icke lärer försiggå utan tillhjelp af den åter upprepade satsen, att Högsta
Domstolen ej får förklara sig, på hvilken sats jag redan svarat.
4 Alla dessa föreskrifter äro ej heller mig obekanta; och meningen är ju icke, att jag underlåtit ställa mig dem till efterrättelse.
Men jag har trott, att deras efterlefnad vore onyttig och ändamålslös, i läll den kännedom, sorn på de föreskrifna sätten inhämtas, stadnade hos Justitiä-Ombudsmannen sjelf; och derföre samt på det denna kännedom måtte kunna komma till något gagn, har jag ansett den böra framläggas i de årligen utkommande embetsberättelserna, så vidt densamma kunde bidraga att utreda lagskipningens tillstånd, hvarmed Justitiä-Ombudsmannen åligger att uti dessa berättelser sysselsätta sig.
Så stadgas i 14 g af Justitiä-Ombudsmannens instruktion. 8) Om lagskipningens tillstånd vore dåligt, men skulden dertill icke väsendtligen läge i lagarnes otydlighet eller sådana skiljaktiga begrepp, sorn här äro i fråga; skulle det då kunna sägas vara nöjaktigt utredt af Justitiä-Ombudsmannen, när han irmehölle med ålit yttrande om detta tillstånd?
Denna fråga är det väl, som bör besvaras; och dertill bidraga icke Talarens blotta citationer.
Icke på hans sätt har jag fattat och förstått den instruktion, jag haft att efterlefva.
Jag har icke sammanblandat 15 och 16 <§§ med den I4:de, hvars allmänna föreskrift om utredande af lagskipningens tillstånd biefve betydelselös, om den skulle innebära ingenting annat, än hvad som finnes i de följande §§.
Och en sådan sammanblandning och tillintetgörande af meningen i 14 § skulle, i min tanka, dcstomindre kunnat ursäktas, som lagskipningens tillstånd, hvarom denna § handlar, deremot alldeles icke utgör föremål för 15 och 16 §§, utan dessa röra endast lagreformen, i följd af de anledningar dertill, hvilka under lagtillämpningen kunna visa sig.
Att sålunda utreda lagarnes brister och föreslå deras förbättrande är ett, och att utreda lagskipningens brister är ett annat.
Skillnaden der itncllan har jag förut icke underlåtit att anmärka. för nämndö berättelse, och lemna bidrag till den teckning af lagskipningens tillstånd, som enligt instruktionen egentligen endast ur nu anförda synpunkter bör framställas och endast sålunda kan blifva rättvis och leda till ett godt ändamåls).
Men Justitiä-Ombudsmannens egna åsigter om, huruledes ett rättegångsärende hade bordt blifva afdömdt, är något, som instruktionen i sin vishet icke ålägger honom att meddela Rikets Ständer 7).
Det synes mig, att den förutnämnda frågan härigenom är besvarad, och att lagskipningens tillstånd på nu uppgifna sätt vida mer sakenligt och rättvist utredes, än genom ett ensidigt bedömande af Högsta Domstolens domar, hvars (hvilkas) rättvisa Rikets Ständer hvarken kunna eller få pröfva 8 .
De som tillbakavisat dessa Justitiä-Ombudsmannens försök, hafva försvarat en af det lagbundna samhällets stora grundsatser0); de, som gillat dem, hafva omfattat konsiderationernas system, som, det må medgifvas, visserligen är mera elastiskt.
Vidkommande sedan den tredje frågan, eller den om hvarje domhafvandes rätt alt efter sitt omdöme pröfva giltigheten af en lag och derefter godkänna eller, förkasta den, så har Justitiä-Ombudsmannen nu för andra gången framställt denna lära såsom en positiv sanning, såsom en domaren, enligt lagarne, redan nu tillkommande rättighet, och derjemte nu gifvit honom goda råd, huruledes han härvid bör gå tillväga, nemligen att lemna den lag obemält, som han ogillar l0).
I sanning en lära, så ytterst vådlig, att man måste betvifla, huruvida den är allvarligen menad ').
Det må vara, att den satsen, att en lag, som icke tillkommit så, som sig bör, icke är lag, in abstracto är riktig.
Men Justitiä-Ombudsmannen har icke framställt den till Rikets Ständers begrundande såsom ett resultat af sina rättsfilosofiska undersökningar, hvilket ej heller kan vara berättelsens ändamål, utan såsom en praktisk sanning, såsom en gällande lagskipningsregel i det svenska samhället2). 6) Så tänker Talaren på de grunder, jag nu granskat.
Men om dessa grunder falla; så blir det något mer, som bör i berättelsen framställas, och hafva åtminstone sitt goda ändamål, om ock icke alltid blifva så fullkomligen rättvist, som man i denna dödligheten endast kan önska, men icke alltid ofelbart uppnå.
Bäst vore visserligen, om man kunde undvika allt äfventyr af orättvisa; men om deraf blcfve följden, att man måste umbära äfven all lagskipning; huru skali man då bete sig?
Drägligare är imedlertid orättvisan, när den kan rättas, såsom när den endast består i anmärkningar, hvilka kunna vederläggas, än när den kommer i domar, som kräfva verkställighet och mot hvilka ingen hjelp finnes. ’) Det kan så tyckas; men när nian närmare betraktar saken, måste det förekomma temligen svårt att granska domar, pröfva deras rigtighet, utan att yttra någon »egen åsigt».
Vore detta förbudet; så finge man försöka att i frågor, insinuationer, hvpotheser, bemantla sin egen mening.
I brist af förbud synes detta öfverflödigt; och det torde äfven vara ett fritt folk och en fri upplysning mera värdigt, att man säger öppet, hvad man menar, och står för sina ord. 8) Mig synes icke, att frågan är härmed besvarad — frågan, huru det skulle tillgå att utreda lagskip ningens tillstånd, utan att granska domar, och äfven högsta instantsens domar —- då hela förslaget till gåtans upplösning går derpå ut, att lemna lagskipningens tillstånd outredt.
Då kan det visserligen icke sägas, att utredningen sker sakvidrigt eller orättvist; men det är derföre, att ingen utredning sker; och då är således ingenting annat för ändamålet vunnet, än den negatifva fördelen att undgå ett »ensidigt bedömande af Högsta Domstolens domar;» och bättre hade då varit att.icke gifva J.
O. ett uppdrag, som ej skulle fullgöras. a) De hafva visst försvarat den stora grundsatsen, att ordning i samhället bör skyddas, och derföre äfven domaremakten mot klandrande anmärkningar.
Men de hafva icke inskränkt detta skydd inom de gränser, som föreskrifvas af upplysningens fordringar, och icke förlikat det med svenska frihetens lagar eller med den, som närmast kommit i fråga, Justitiä-Ombudsmannens instruktion.
Annat blef det nu icke af den stora gåtans upplösning.
Härmed är den slutad. 10) Det är ur 1851 års berättelse som detta skall vara hämtadt; och dit hänvisar jag den, som vill uppfatta min mening.
Bedömer man den dessförutan; så är mitt räsonnerande i allt fal! öfverflödigt.
En så uppdrifven farhåga bör ej blifva utan verkan.
Icke det ringaste af Talarens argumenter vågar jag lemna utan sträng uppmärksamhet. 2) Ja, såsom en praktisk sanning, såsom en gällande lagskipningsregel i sjelfva det svenska samhället, har jag framställt den satsen, att när fråga uppstår, hvad som är lag, denna fråga icke lagligen kan af någon annan än domaren afgöras; att domaren eljest icke vore domare, och att ingen lagskipning mer funnes, om någon annan finge afgöra, hvad som är lag.
Att så redan förhåller sig, och ej blott att Låtom oss då åter se till, huru härmed sig i sjelfva verket förhåller.
Enligt 38 § Regeringsformen skola alla från Konungen utgående påbud, för att vara gällande, vara kontrasignerade af en ansvarig rådgifvare3).
Enligt 88 § Regeringsformen eger konungen imellan riksdagarna utfärda lagförklaringar, som väl af Rikets Ständer kunna ogillas, men skola, till dess ett sådant ogillande ägt rum, af domstolarna iakttagas.
Enligt: 18 § af sin instruktion skall Justitiä-Ombudsmannen hos Rikets Ständer anmäla alla sålunda utkomna lagförklaringar, och tillkännagifva örn han finner en sådan förklaring olämplig, eller ny lag stiftad under namn af förklaring; och uti 20 § af insruktionen föreskrifves hvad Justitiä-Ombudsmannen åligger, om han finner, att någon författning icke efterlefves, utan råkat i glömska 4).
Här finnas alltså positiva reglor för bedömande af lagars giltighet.
Endast Rikets Ständer kunna ogilla en af konungen utfärdad författning, såvida den tillkommit i annan ordning, än grundlagen bjuder5).
Men förr än den blifvit återkallad, eger icke domaren rättighet att gå den »ohemäldt» förbi, och aliraminst tillkommer det honom att pröfva dess giltighet i något annat afseende, än så vidt den ej vore af en ansvarig föredragande kontrasignerad B).
Hvad åsyftas då med ifrågavarande af Justitiä-Ombudsmannen så ifrigt förfäktade lära?
Ar det det lagbundna samhällets bestånd, han derigenom vill försäkra Om så, är det just så borde vara, är ett »resultat af mina riittsfilosofiska undersökningar», och just infördi i berättelsen, för att såsom praktisk sanning blifva erkiindt och efterlefvadt. 3) Vill Talaren, att de skola gälla, ehvad de äro lagar eller ej; ehvad de utgått från Konung och Ständer, i fall de äro lagförändringar,'eller ock endast från Konungen, i, fal! de äro påbud om gärder och skatter, eller de äro af Ständerna samtyckta och beviljade?
För min del gör det mig lika, om härtill jakas eller nekas; det är icke härom, som jag tvistar.
Jag fäger blott, att om tvekan uppstår, huruvida ett stadgande af Konungen allena i dessa ämnen må anses för lag, efterlefnaden måste ske domaren förutan, eller ock tvisten af honom slitas.
Finner han, att det utgångna påbudet icke är lag, och derföre ej heller förpligtar någon till lydnad, eller straffar någon för öfverträdelse deraf; så äger den missnöjde att anlita högre domare; men alltid af domare, slutligen i högsta instants, måste frågan slitas.
Bofinnes det då så, att den kungliga underskriften och vederbörandes kontrasignation äro tillräckliga att göra påbudet gällande, utan afseende på dess innehåll; så blir detta domarens beslut.
Men är han af annan tanka, och kati i hans beslut ingen ändring hos domstol erhållas; då vinnes ej heller något dornaremaktens biträde till påbudets efterlefnad.
Man må derom i annan väg besörja, i fall man vill och förmår.
Eller j fall man icke häråt nöjes, utan vill betaga domaren all frihet och göra honom till passift verktyg åt allt, hvad från högsta ort befalles; månne man då bättre nöjes, om från Rikets Ständer utgår ett påbud om krig eller trupprörelser, öfningsläger, eller befallningar till länsstyrelserna om förändringar i väghållningen, eller om roterings och rekryteringars upphörande, och domaremaklen lika passift härefter fogar sig, dömer till efterlefnad af allt hvad befaldt blifvit, utan att fråga, om sådant är lag?
Men i fall man icke härmed är nöjd; huru kan man väl fordra, att domaren skall mindre befatta sig med frågan, hvad som är lag, när befallningen kommer från annan makt, än när den kommer från Rikets lagstiftande Ständer?
Eller skall man lyda dessas bud, tilldess Regeringen upphäft dem?
Men Regeringen kan icke upphäfva Ständernes bud.
Och lika litet kunna Ständerrie upphäfva Regeringens bud.
Kollisionen kan af ingen lösas, om ej domaren får lösa den genom vägran att tillämpa, hvad sorn icke är lag. *) Lagförklaringarna åter, hvilka utfärdas af Konungens Högsta Domstol, kunna af Ständerna vid nästa riksdag ogillas; men så länge de gälla, måste de af domstolarna iakttagas, äfven om de skulle innehålla verkliga lagförändringar under nain af förklaring, likasom all författning, utgången från behörig ort, måste lydas, utan hinder af dess innehåll, så länge detta icke sträcker sig utom den befallande myndighetens behörighet.
En lagförklaring, sorn rörde annat än allmän civil-, kriminal- och kyrkolag, borde deremot icke af domare iakttagas. 5) Nej, i hvad ordning den ock utkommit, äga Rikets Ständer icke att ogilla en af Konungen ulgifven författning.
Men när man omgås med så der beskaffade tankar om statsförfattningens sammansättning och de två statsmakternas inbördes oberoende; då, är det föga följdvidrigt, att man äfven om den tredjes oberoende gör sig enahanda begrepp. 6) Men om hon ej återkallas af den makt, som henne gifvit, och ej kan af annan makt återkallas; så förfaller ju grunden för denna slutledning. 7) Ja, just detta och ingenting annat.
Den konflikt, som Talaren ej kan förebygga annorlunda, än genom den ena statsmaktens underordnande under den andra, är af lagen förebygd genom det budet till domaren, att döma efter Sveriges lag och laga stadgar.
Det är detta bud, som gör honom oberoende motsatsen, som deraf skulle befordras.
Den ena
Domaren kunde om giltigheten af en lag hysa en mening, den andra en motsatt.
Den ena Ofverdomstolen gillar i samma afseende hvad den andra ogillar.
Och Justitiä-Ombudsmannen sjelf kunde härom råka i tvisl med de domare, hvilkas åtgärder han skall öfvervaka 8).
Han finner, att en domare icke tillämpat en lag, som enligt Justitiä-Ombudsmannens åsigt har giltighet, och åtalar domaren derför.
Domaren — vare sig nu att han handlat af okunnighet eller glömska — är fyndig och svarar: att efter hans öfvertygelse den lagen ej har giltighet och anser sig derföre ej hafva gjort sig förtjent af åtal9).
Men under det tvisten härom löper instantserna igenom, lider rättvisan10).
De olika meningarna om giltigheten skulle förorsaka en allmän ratts-osäkerhet, och i de fall, der domaren begagnat sig af Justitiä-Ombudsmannens vänliga råd, att efter sitt tycke gå en lag obemäldt förbi, och parterna ej förstå eller ej våga klaga deröfver, skulle äfven den största rättsojemnlikhet framkallas •). af all annan myndighet än lagen; och att inskärpa delta bud är det jag åsyftar med min så ifrigt förfäktade lära, hvars öfverträdande leder till upplösning af det lagbundna samhällets bestånd. 8) Om hvarje ämne, hvari man af särskilda domare kan få olika beslut, skulle derföre undandragas domstolarna; så biefve det rätt många, hvarmed de icke komme att befatta sig; och svårt är att säga, dels huru många borde qvarblifva, i hvilka man icke hade att befara stridiga beslut, och dels hvad som skulle göras med alla de öfriga. 9) Skall han då derföre undslippa?
Om han icke i hvarje annat fail af orätt dom kan freda sig med »fyndigheten» att föregifva en viss öfvertygelse; hvarföre skulle denna fyndighet mer gagna honom i fråga om lagens giltighet?
,0) Likasom alltid händer, när domare tänka olika, eller när blott någon part är rätt trätlysten och begagnar ben‘eficia juris. ') Ojemniikheten och alla de öfriga förmenta olägenheterna äro likaledes för hand vid hvarje tillfälle, der olika meningar hos domstolar yppa sig, och något) af parterna, som ej förstår elley ej vågar att klaga, kan alltid blifva derpå lidande.
Vili man kalla sådant en allmän rättsosäkerhet, så kan denna benämning alltid nyttjas, enär dessa företeelser dagligen förekomma.
Det vänliga råd, jag gifvit, är icke att gå en lag obemält förbi, utan att gå obemält förbi, hvad som icke är lag, och icke att så göra »efter tycke», utan efter pröfning. o ’
Efter alla dessa berikliganden, för att icke säga tillrättavisningar, kunde det väkvara lofligt att fraga den lärda Talaren, om han vid förkastande af domarens pröfningsrätt tänkt sig någon annan utväg att få en fråga om någon (verklig eller föregifven) lags giltighet afgjord, eller han tänkt sig en möjlighet att lemna den oafgjord.
Dömer man efter lag, när man icke vet, om det är lag, hvarefter man dömer, d. v. s. när man icke vet, orri deri åberopade lagen är giltig?
Hvem skall härom underrätta domaren?
Skall han fråga den, sam utgifvit lagen?
Men frågan är just, om denne var rätter lagstiftare; och var han det icke; så är han ej heller behörig att vitsorda sin lagstiftningsrätt.
Af hvilken annan skall då domaren underrättas?
Huru skall han veta, hvem som är behörig att underrätta honom?
Skall han sjelf urskilja det; hvarföre då icke så gerna urskilja, hvem som är behörig till sjelfva lagstiftningen?
Skall någon annan säga honom det; så måste han dock sjelf urskilja dennes behörighet att säga det; och han kan ju lika lätt häri misstaga sig, sorn i sjelfva hufvudfrågan?
Hvilken utväg kan det då vara, sorn Talaren vill hafva använd lill afgörande om en lags giltighet, när domaren ej får derom afgöra?
Återstår väl någonting annat, än att göra domaren till en krono betjent, som endast i de fall kan döma efter lag, då man icke befaller honom att göra annorlunda, att utfärda såsom dom, hvad man förelägger honom, så stridande mot lag det än må vara?
Och likväl är äfven denna utväg otillräcklig.
Befallningarna komma icke alltid från högsta ort.
Talaren har icke velat nedlåta sig att besvara en annan talares inkast, om nödvändigheten att döma äf ven efter de vidunderligaste socknestämmobeslut, i fall domaren ej får pröfva, om de hafva giltighet, d. v. s. om den lagstiftande myndigheten varit behörig.
Detta inkast är likväl grundadt.
Ett socknestämmobeslut, som icke blifvit i laga ordning öfverklagadt, äger sin laga kraft, och måste efteriefvas i allt, hvarom soeknemännen rätteligen tillhört att besluta.
Men derutöfver är det icke giltigt, och kan ej af domaren tillämpas, så vida han får pröfva dess giltighet.
Får han åter icke pröfva giltigheten af den lag, han tillämpar; huru skall han då undgå att tillämpa det laga kraftvunna socknestämmobeslu
Iet?
— Och det vankas ej allenast socknestämmobeslut, och magistrats- och borgerskapsbeslut; utan det utfärdas äfven ej sällan påbud från Konungens Befallningshafvande, hvilka icke alltid hålla sig inom tillbörliga gränser.
Huru kan domaren undgå att efterlefva alla dessa, i fall han ej är behörig att pröfva, huruvida de äro lagar, d. v. s. utgångna från en myndighet, som i ämnet äger förordna?
Och hvem är det, som rättar de icke sällsynta förvillelserna i all denna lagstiftning, om icke domaremakten ?
— Jo, Hofrättcrne; men underrätter våga sig icke dertill.
— Det är deras fel; men allt nog, att Hofrätterne göra det, då deraf synes, att det är domare, som måste urskilja, huruvida en författning utgått från behörig ort, och derföre kan vara gällande.
Men att Hofrätt härmed befattar sig, Än mer, huru långt tillbaka i tiden skall denna domarens pröfningsrätt få gå?
Till tiden före 1734, till den kungliga namnstämpelns tidehvarf, till tiden mellan 1789 och 1809, eller blott till tiden efter 1809 3).
Ytterligare, står det i domarens magt, att gå en honom ogillad lag obe,mäld förbi, äfven om parterna åberopa den till stöd för sin talan?
Skall domaren ej då gifva svar på tal3)?
Rehöfver han ej då gifva skiil för sitt utslag?
eller behöfva dessa skäl ej vara grundade på objectiv rätt, utan endast på domarens tycke eller åsigt?