Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Man har genom detta medgifvande framkallat priviligierade krogar, der förr lagligen icke fanns annan rättighet än den, att tillhandahålla spritdrycker med mat åt resande och, hvad som oskäligare är, man har så väl omgärdat dessa privilegier att, oaktadt hela menigheters enhälliga protest mot deras åtnjutande och utöfning, understödd af vederbörande embetsmyndigheters sammanstämmande önskan, denna slags gästgifverirörelse fortfar allestädes, der den usla egennyttan funnit och finner sin uträkning vid att ockra på svagheten och njutningslystnaden hos kringboende befolkning.
Allt detta är för - Motioner i Preste-Ståndet 1862.
127 nyade gånger framhållet och medlet till vinnande af rättelse underställdt RiksStåndens pröfning, men motionerna, som syftat derhän, hafva mötts med obenägenhet och afslag, och den öfver klagade lagstiftningen står ännu qvar, förnyad genom Kongl.
December 1860 sådan den lyder i 12 §.
Det öde, som träffat Doktor Emanuelssons motioner skulle säkert icke hafva afhållit honom att äfven denna riksdag förnya sitt yrkande; men han har såsom jag känner, redan vunnit sitt närmaste syfte på en annan väg.
Kommunaloch embetsmyndigheter hafva genom sammanstämmande taxeringsåtgärder verkat derhän att den förderfliga rörelsen måst inställas.
Så lärer det hafva tillgått i hans hembygd; så i en annan ort, der länets höfding främjat ett sådant sätt att skipa lag, efter att förgäfves hafva väntat hjelpen från dem, som egt att stifta den.
Medlet är ock så till vida godt, som det är det enda, hvilket, i det nödfall, som nu räder, kan tillgripas.
Men lätt insedda förhållanden göra att det icke allestädes är användbart.
Icke heller är det i allmänhet godt och välbetänkt att ställa ordningsälskande menigheter och myndigheter i nödvändigheten att tillgripa konstlade medel för att vinna sin goda afsigt mot dem, som främja oordning; att medgifva dem som verka till förderf, att anse sig såsom lagligen berättigade, men sätta dem; som vilja motarbeta förderfvet i det förhållande att nödgas kringå lag för att vinna framgång.
Ett privilegium på krögeri borde väl ock för alla vara det förhatligaste af alla privilegier.
Det har visat sig huru allmänna opinionen anser samtlige dessa förmånsrätter.
Redan deraf bör kunna slutas, huru litet de gå i allmänna opinionens ärenden, som försvara och envist vidhålla förmånsrätten för gästgifverierna att utskänka bränvin.
Men ett ännu tydligare bevis härtill finnes.
Frågar man hurudan är på landsbygden menigheternas vilja och önskan verkligen beskaffad i afseende på tillgången till bränvinsutskänkningsställen, eller huru hafva de begagnat den rätt, som genom 14 § af nu gällande förordning är dem tillerkänd i afseende på andra utskänkningsställen än gästgifvaregårdar, så ligger svaret i öppen dag.
Sådane lagligen berättigade krogrörelser på landsbygden, som ej stå i förening med gästgifveri, torde snart vara räknade.
Hvad jag tror mig känna kan jag intyga, att nemligen i hela norra Upland från Elfkarleby till Upsala och vidare inom hela Mälareslätten mellan Upsala och Westerås ingen så beskaffad krog finnes, icke ens vid de stora bruken.
Detta bevisar hvad folket vill i detta afseende; deremot bevisa krogarna vid gästgifvaregårdarna att det icke kan hvad det vill, och dertill är lagstiftningen vållande.
Målsmännen för hvad som ännu är så impopulärt beståndande i detta hänseende hafva sökt sin undskyllan i farhågan att, genom ändring i lagstiftningen befrämja lönnkrögeriet.
Hvad innebär väl denna undskyllan närmare betraktad?
Månne icke en grundsats, som, konseqvent genomförd, skulle göra all god lagstiftning omöjlig; månne icke ett tvifvel om det godas och rättas seger, som, i alla afseenden menligt, blir det i dubbelt mått hos dem, som éga att stifta lag, och ställer dem i ett beroende, som för hemmet ingalunda är helsosamt; månne ock icke ändteligen ett ingalunda fullt berättigadt misstroende till deras nit och förmåga, som ega att vaka öfver stiftad lags efterlefnad?
Skulle desse frestas att svika denna sin pligt, gifves dem ju en ökad frestelse dertill genom en förutsättning från lagstiftningens sida, som innebär, att hvad som dem åligger är till fullgörande omöjligt och derföre icke heller påräkneligt..
Sanningen till ära måste dock vitsordas att, hvad beträffar åtminstone den bygd jag tillhör, en sådan förutsättning visat sig vara ogrundad.
Lönnkrögeriet kan sägas der vara utrotadt, ehuru intet utskänkningsställe finnes inom hela fögderiet.
Förtjensten häraf tillhör kronobetjeningen, un - 128 Motioner i Preste-Ståndet 1862.
N:o 65. derstödd af menigheternas allmänna rättskänsla.
Försök till lagofverträdelser hafva visserligen försports, men genast rönt beifran och äro nu mycket sällsynta.
Jag vet väl att i andra delar af riket förhållandena äro motsatta.
Dessa böra dock ej framhållas såsom bestämmande, aldraminst af dem, som i deras egenskap af lagstiftare äro förbundne att anse dem såsom undantag, förr eller sednare öfvergående till det normala.
På grund af hvad jag sålunda anfört, och, det må öppet erkännas, på särskild begäran af en man, tillhörande Mälareslättens jordbrukare, får jag, i den syftning att ställa hvarje innehafvare af gästgifveri i jemnbredd med alla andra, som önska vinna rättighet till utskänkning af bränvin, härmed föreslå, att i nu gällande Förordning af den 7
December 1860 om vilkoren för försäljning af bränvin m. m. § 12, utgår. § 14, i dess början förändras till:
Vill någon väcka fråga att bränvinsutskänkning må i socken å landet öfvas, gore etc. 8 15, i dess början förändras till:
Rättigheterna för tillåtna utskänkningsoch minuthandelsställen i en socken varda derefter etc. — till dess sednare afdelning från Der till pröfva utgår. § 20, sednare afdelningen från Har till medgifves utgår.
| 28, sista afdelningen förändras till:
På landet vare å sön- eller helge dag all utskänkning förbjuden, derest Konungens Befallningshafvande ej på grund af särskilda omständigheter undantag meddelat. § 38, utgår.
_ . att de hänvisningar till 12 §, dem 13, 17 och 18 §§ innehålla, från dessa §§ utgå, samt att i öfrigt förordningen, der så erfordras, ändras till öfverensstämmelse med mitt nu gjorda yrkande.
Stockholm den 26 November 1862. J. E. Forssell.
Kio 65.
Af Doktor H. G.
Om understöd af allmänna medel åt Artisten N. Mandelgren.
Artisten N.
Mandelgren, som, sedan många år tillbaka, nästan uteslutande sysselsatt sig med studerandet och aftecknandet af Sveriges kyrkliga monumenter, och nyligen, efter mångårigt vistande i Paris, derstädes, under titel af "Monuments Scandinaves Motioner i Preste-Ståndet 1862.
N:o 65. 129 Scandinaves du moyenåge”, utgifvit en mängd af i våra landskyrkor befintliga alfrescomålningar, — af hvilket vackra, och af så in- som utländska konstkännare högt berömda arbete 40 exemplar, till följd af sistlidne riksdags Ständers frikostiga anslag, blifvit för Svenska Statens räkning inlösta — har nu till fäderneslandet återkommit, i afsigt att för framtida utgifvande dels ordna äldre afteckningar, och dels taga nya af våra i alla landsorter spridda kyrkliga fornlemningar, af hvilka, för att döma efter en långvarig bedröflig erfarenhet, ett icke obetydligt antal årligen genom vanvård går för efterverlden förloradt.
Men lian saknar egna tillgångar att fortgå på den föga inbringande konstnärsbana, han hitintills med så mycken framgång beträdt, och ser sig, der icke något understöd af allmänna medel kan honom beredas, nödsakad att hädanefter egna sin verksamhet åt mera vinstgifvande sysselsättningar, hvarföre jag ock, under åberopande af närlagda hedrande intyg, som af ledamöterna i Fria Konsternas Akademi blifvit i dessa dagar afgifvet, både om värdet af Mandelgrens redan gjorde prestationer, och om de förhoppningar, som kunna och böra vid hans fortsatta likartade verksamhet fästas, dristar föreslå, att Rikets Höglofl.
Ständer ville anslå ett understöd af 1,500 R:dr Riksmynt, att under instundande statsregleringsperiod årligen utgå till Artisten N. Mandelgren, på det att han måtte komma i tillfälle att verkställa de resor inom landet, som för fortsatt aftecknande af ännu af honom oundersökte kyrkliga monumenter kunna vara af nöden; med skyldighet för Mandelgren att vid slutet af hvarje år till Fria Konsternas Akademi inlemna de afteckningar, han under äret gjort.
Jag anhåller vördsamt, att denna min motion måtte varda till Stats-Utskottet remitterad, och med de öfriga resp. Riks-Stånden kommunicerad.
Stockholm den 26 November 1862. II. G.
Då Herr N.
Mandelgren är bugad att fortsätta utgifvandet af sitt arbete öfver fäderneslandets gamla kyrkor, med deri förekommande värdefulla konsthistoriska lemningar från förgångna sekler, men ett dylikt verk är af den art, att för det samma icke kan påräknas afsättning till en större publik, hvadan ock den möda, tid och kostnad, som derå måste uppoffras, ej genom planchernas åtgång lönas; samt, då de materialier, hvilka Herr Mandelgren redan samlat till detta arbete äro af det intresse, att de, likaväl som de hittills af honom utgifna frescomålningarne förtjena att bekantgöras, vore önskeligt om Herr Mandelgren, genom bidrag af allmänna medel, komme i tillfälle att fortsätta den verksamhet hvaråt han på ett nitfullt och berömligt sätt egnat sig.
Stockholm den 19 November 1862. F. W.
Scholander.
Uti ofvanstående yttrande instämma: C. G. Qvarnström. J. F. Höckert.
Alb. Törnquist. J. P. Molin. C. G. Blom-Carlson.
Johan Boklund.
Prot. 1862 & 1863. 11 Sami. 2 Afd. 17 130 Motioner i Preste-Ståndet 1862.
N;0 Af Doktor H. G. Lindgren:
Om årlig pension åt framlidne Prosten I.
M. Winges enka och oförsörjda döttrar.
Ehuruväl de extra nådårs-förmåner, sorn icke sällan beviljas medellösa ecklesiastika tjenstemäns eiterlemnade enkor och barn vanligen äro långt ifrån att lemna någon de dermed i nåder hugnades framtid betryggande behållning, äro dock Rikets Ständer sällan besvärade af pensionsansökningar från det hållet, af det lättfuuna skälet, att huru väl förtjente än hädangångne prestmän kunna under lifstiden hafva varit af den eller de församlingar, inom hvilka de varit anställde, de dock endast undantagsvis hafva varit i tillfälle att inlägga någon sådan förtjenst af det allmänna, som kunde i någon mån rättfärdiga ett vädjande för deras efterlemnade familjer till nationens erkänsla.
Men en sådan man var i lifstiden Prosten i Knutby och Taringe församlingar af Upsala erkestift, Magister Isak Mårten Winge, som kanske mera än någon annan Svensk man bidragit till folkundervisningens befrämjande i vårt land, både genom den mängd af goda och allmänt begagnade läroböcker för folkskolan, dem han af trycket utgifvit, och af hvilka många sett 3 å 4, och en ända till 13 nya upplagor, och genom de talrika, värdefulla uppsatser han skrifvit i nästan alla de till hans, den 6 Augusti 1857 timade, död utkomna årgångarne af den berömda tidskriften “Läsning för folket“, och hvilka sammanlagda med säkerhet fylla mera än fyra af denna tidskrifts årgångar, om än blott få af dem äro undertecknade med författarens signatur.
En sådan den aflidnes berömliga verksamhet synes i en tid, som i så hög grad, som vår, nitälskar för folkupplysningen, högt påkalla representationens erkännande, och åtminstone böra kunna från nöd rädda hans åldriga enka och oförsörjda barn.
Af närlagde bouppteckningstranssumt inhemtas, att boets tillgångar vid familjefadrens död voro långt ifrån att betäcka skulderna, hvilka dock genom tillskott af medel, som influtit för trenne i bouppteckningen inom linien upptagna lifassurauser lära hafva blifvit fullt godtgjorde.
Återstår således för enkan och de fyra ogifta döttrarna endast det ringa öfverskott, som nådåren kunnat lemna, och hvilket är så obetydligt, att en ensam person deraf icke kan lifnäras.
Under sådana förhållanden vågar jag hos Rikets Ständer vördsamt anhålla, att de ville såsom en gärd af erkännande af aflidne Prosten I.
M. Winges sällsynta förtjenster om folkundervisningen åt hans enka Andriette Sophia Winge, född Rothman, och hans fyra oförsörjda döttrar Wallborg Sophia, Hedvig Cecilia, Maria Johanna och Rosa Gunhilda, hvilkas ålder af närlagde prestbetyg vitsordas, så länge de lefva ogifta, å allmänna Indragnings-staten anslå en årlig pension af 150 R:dr R:mt åt hvardera, att från detta års början utgå.
Stockholm den 26 November 1862. H, G.
N:o 67. 131 %:0 07.
Af Doktor II. G.
Om lönefyllnad åt Intendenten vid Landtbrulu-akademiens Experimentalfält.
I det betänkande Kongl. Landtbruks-akademien den 14 sistlidne Juni till Kongl. Maj:t i underdånighet ingifvit, angående åtskillige åtgärder, som för jordbrukets och boskapsskötselns befrämjande borde vidtagas, har akademien, bland annat, fäst uppmärksamhet vid vigten och angelägenheten deraf, att den med statsanslag understödda anstalt, som under namn af akademiens experimentalfält sedan längre tid varit i verksamhet och i egentlig mening måste anses såsom en Staten tillhörig inrättning, måtte varda försatt i ett med tidens fordringar öfverensstämmande skick, så att de anspråk kunde tillfredsställas, som man egde på en offentlig i hufvudstadens närhet befintlig dylik anstalt, hvilken ofta besöktes af innevånare från olika delar af landet, äfvensom af resande från främmande länder.
Akademien har således föreslagit, att då det numera vore en erkänd sanning, att vid en sådan inrättning, som den ifrågavarande, de theoretiska undersökningarne oeftergifiigen borde sammanbindas med och åtföljas af den praktiska tillämpningen, samt såväl de förra som den sednare ordnas, utföras och öfvervakas af dertill fullt lämplige personer; så borde experimentalfältet anordnas såväl till en agrikultur-kemisk försöksanstalt, som jemväl till en mönsterfarm, samt för uppnåendet af detta dubbla ändamål de statsanslag beviljas, dels för en gång och dels årligen, som af behofvet påkallades.
Maj:t, som i nåder gillat hvad akademien sålunda i hufvudsaken hemställt, har emellertid i sin nådiga proposition angående Statsverkets tillstånd och behof under Sjette Hufvudtiteln uppfört tillökningen i Intendentens vid experimentalfältet nuvarande lön till endast 900 R.:dr om året, i stället för af akademien begärda 1,900
R:dr, i följd hvaraf bemälde Intendents aflöning, hvilken akademien ansett böra höjas till minst 4,000 R:dr, skulle komma att utgå med allenast 3,000 R:dr.
— Jag anhåller att i denna fråga få andraga följande.
Den person, hvilken skall vara
Chef för experimentalfältet efter den omdaning af verksamheten dervid, som af Landtbruks-akademien förordats, måste ej mindre besitta de mest vidsträckta kunskaper i jordbrukets och boskaps-skötselns theori, än äfven vara en utmärkt praktisk landtbrukare, med förmåga att ordna, leda och öfvervaka det hela.
Endast få så qvalificerade personer finnas ännu i vårt land, villige att åtaga sig denna Iutendents-befattning och de, som dertill skulle kunna anses fullt lämplige, sakna numera icke tillfälle, att rigta sin verksamhet åt andra håll, der visshet om tillräcklig utkomst är att påräkna.
Befattningen måste derföre åtföljas af sådane löneförmåner, som göra antagligt, att akademien städse må kunna påräkna dess beklädande af en man, som är den - 132 Motioner i Preste-Ståndet 1862.
N:o 68. samma fullt vuxen.
Hvarom icke, blir hon nödsakad att inskränka sina anspråk i ena eller andra hänseendet, hvaraf åter följden troligen blefve, att det ändamål, som sökes, komme att förfelas.
Bifalles det af akademien i detta ämne gjorda förslag, skulle Intendentens vid experimentalfältet aflöuingsvilkor komma att blifva, utom boställslägenhet, 4,000 R:dr i lön och några natura förmåner, hvilka kunna skattas till vid pass 600 R:dr om året.
Dessa emolumenter i förening, hvilka äro mindre än de, som nu för tiden tilldelas mången förvaltare af större bruks- och landtegendomar, kunna desto mindre anses för öfverdrifna, eller för innehafvaren af ifrågavarande befattning mer än tillräckliga, som lefnadskostnaderne vid experimentalfältet äro större än i hufvudstaden, från hvilken nästan alla förnödenheter skola hemtas, och som befattningen utan tvifvel blir af en ganska mödosam beskaffenhet, fullt upptagande Intendentens tid hela året om, och dessutom förknippad med ett ingalunda obetydligt ansvar.
Honom åligger nemligen, utom ordnandet och skötseln af fältet och öfvervakandet af alla de mångfaldiga försök, som derstädes komma att anställas, jemväl hela redogörelsen för använde medel, hvilken vid en anstalt, sådan som denna, eller en förenad försöks-anstalt och mönsterfarm, bör och oundgängligen måste blifva särdeles vidlyftig och tidsödande, för ådagaläggandet af försökens praktiska användbarhet i stort.
Sannolikt är derföre, att han till sitt biträde i räkenskapsföringen behöfver anlita någon dertill skicklig person, hvilken han åter i sådant fall måste sjelf på sin bekostnad aflöna.
På dessa grunder får jag vördsamt föreslå, att, i enlighet med Landtbruks-akademiens hemställan, Rikets Ständer till lönefyllnad 'för Intendenten vid experimentalfältet måtte anvisa en årlig summa af 1,900 R:dr.
Stockholm den 26 November 1862. H. G. Lindgren.
N:0 <*S.
Om anslag till en ny Lektorstjenst i främmande lefvande språk vid Hernösands högre elementarläroverk.
Jag vågar härmed vördsammast påkalla Rikets Ständers uppmärksamhet på nedanstående framställning, åsyftande afhjelpandet af en länge insedd brist och olägenhet i afseende på undervisningen vid Hernösands högre elementar-läroverk uti ett läroämne, som enligt gällande nådiga Läroverksstadga har sig den vigt tilldelad, att ett längre fortfarande af de förhållanden, hvilka jag utbeder mig att i Motioner i Preste-Ståndet 1862.
133 det följande få i korthet beskrifva, ovillkorligen synes komma att lända läroverket till stort men.
Då jag nu i denna syftning vördsamt anhåller, att Rikets nu församlade Ständer måtte anvisa nödiga medel för aflönande al en behöflig särskild ny Lektor i främmande lefvande språk vid Hernösands läroverk, sker det af följande skäl:
Den första särskilda lärare i främmande lefvande språk, som enligt gällande författningar vid detta läroverk varit anställd, afgick efter sökt och erhållet afsked från tjeusten vid början af läseåret 1854—1855, och en efterträdare åt honom erhölls först efter vid pass 8 månaders ledighet i Maj 1855.
Efter att något öfver 2 år hafva innehaft tjensten begärde och erhöll denne i Augusti 1857 afsked från densamma, och nu kunde först efter hela 2 år, eller i Juli 1859, en ny ordinarie innehafvare af tjensten erhållas, hvilken då utnämndes till Adjunkt vid läroverket med undervisningsskyldighet i främmande lefvande språk.
Men efter åter ett år, eller i Augusti 1860, hade denne sistnämnde sökt och erhållit befordran till Lektor vid Umeå läroverk, hvarefter en efterträdare erhölls i Januari 1861, men hvilken åter efter ett år, eller i sistlidne Januari månad lemnade tjensten, dock icke, såsom den förre, till följd af erhållen befordran, utan endast genom erhållen transport till enahanda läraretjenst vid Östersunds läroverk, men der Lektor i samma ämne finnes; och har sedermera tjensten tvänne gånger varit ledigförklarad till ansökning utan att någon sökande sig dertill anmält.
Att nu, under den korta tidrymden af vid pass 8 år, hvarunder ofvanberörda tilldragelser egt rum, denna vigtiga och vid detta läroverk i sitt slag enda tjenst ej blott 3 gånger ombytt innehafvare, utan under nära hälften af samma tid stått alldeles otillsatt och måst af vikarier skötas, är något, som i sig sjelft tillräckligt vittnar om, att det eller de läroämnen, som af denna tjensts innehafvare skola uppehållas, måst åtminstone lida af de täta ombytena och den deraf följande osäkerheten i afseende på undervisningens jemna fortgång.
Men ännu svårare visar sig förhållandet, då i betraktande tages, hvad erfarenheten under denna tid ådagalagt, att svårigheten att erhålla de mestadels för hvarje termin ombytta vikarierna varit till den grad stor, att Läroverks-styrelsen ofta måst dertill taga den förstkommande, utan att om hans erforderliga duglighet för tjenstens hjelpliga skötande ega på förhand andra vitsord än hans egen uppgift.
Att nu antydda svåra förhållanden skulle komma att afhjelpas, om Adjunktstjensten i främmande lefvande språk å nyo kunde blifva med ordinarie tillsatt, är ingen skälig anledning att hoppas; ty en blifvande innehafvare skulle utan tvifvel begagna första lägliga tillfälle att söka en annan tjenst, om ej lektorat, åtminstone adjunktstjenst vid läroverk, der lektorat finnes i samma ämne, och detta af säkerligen ingen annan anledning, än den, som de nästföregående innehafvarne af tjensten icke otydligt låtit förmärka, eller att tjensten är alltför mödosam och ansträngande i förhållande till den lägre aflöningsrätt, som är dess innehafvare tillerkänd, helst, så länge icke Lektor finnes i läroämnet, Adjunkten skall, så väl i afseende på det hufvusakliga af kompeteusprofvet, som i allt hvad till undervisningen hörer, fullgöra en Lektors åligganden, ja, hvad antalet af undervisningstimmar angår, långt mera.
Jag har ej kunnat för mig fördölja, att en sådan åsigt ej blott är grundad på erfarenheten vid detta läroverk, utan vinner fullt stöd vid betraktande af de fordringar på undervisning i de 3 främmande lefvande språken, som nu gällande nådiga Läroverksstadga uppställer för ett högre fullständigt läroverk, och hvilka fordringar, om man sammanräknar lärotimmarna med skyldigheten att hvarje vecka rätta de 5 öfversta klassernas skriftliga öfningar, 134 Motioner i Preste-Ståndet 1862.
N:o 69. synas nödvändigt förutsätta läroämnets fördelning på 2 lärare.
Då nu lärare med den högre bildning, som tarfvas för undervisningen i de högre klasserna, icke lära erhållas, så framt ej Lektors löneförmåner dem erbjudas, men då tillika, om en Lektor i läroämnet anställes och Adjunktens undervisningsskyldighet derigenom kan återbringas inom dess naturliga gränsor, ingen svårighet lärer blifva att finna sökande till adjunktstjensten, så torde häraf blifva tydligt, att frågan om en dylik Lektorstjensts inrättande, vid ifrågavarande läroverk är af den stora vigt, att utan nådigt bifall dertill, i hvilken händelse det ofvan antydda skadliga tillståndet komme att fortfara, den nödiga undervisningen i främmande lefvande språk vid läroverket, skulle komma att för framtiden på ett betänkligt sätt äfventyras; men detta nådiga bifall förutsätter, att nödigt löneanslag förut är att tillgå.
På dessa grunder vågar jag vördsammast anhålla, det Rikets Ständer behagade, med förutsatt orubbadt bibehållande af läroverkets ordinarie lärarepersonal i öfrigt, för inrättande af en ny Lektorstjenst vid Hernösands högre elementar-läroverk med undervisningsskyldighet i främmande lefvande språk, bevilja anslag till lön enligt gällande allmänna grunder.
Utskott får jag slutligen anhålla.
IV:o 69.
Om öfverlåtelse åt Varola kyrka aj en dervid befintlig kronotomt och om efterskänkande af jordeboksräntan för samma tomt.
Varola socken af Skaraborgs län har haft det svåra missödet, att dess för 19 år sedan nybyggda, stora och vackra kyrka med torn, uppförd invid ån Ösan, till följd af grundens lösa beskaffenhet, rasat, så att ny kyrko- och tornbyggnad nästa år 1863 måste påbörjas, för att år 1864 afslutas.
Några hundra alnar från gamla kyrkoplatsen ligger en för kyrkobyggnaden ändamålsenlig plats, en så kallad “kronotomt", omkring 30 alnar högre belägen än den förra, med fast och stenbunden grund, för odling föga användbar, hvilken innehafts och disponerats af derintill liggande hemman Gallegården och Snickagården, men som efter laga skiftet öfvergått ensamt till Gallegården.
Denna “kronotomt" har genom lemnad ersättning åt Gallegården blifvit åt socknen öfverlåten med den rätt och skyldighet, som den af Gallegården innehafves, hvarefter sock - Motioner i Preste-Ståndet 1862.
135 nen kunnat besluta att på denna plats uppföra den nya kyrkan, utan att äfventyra dess bestånd.
Kronotomten, förut upptagen till 19 kappland, har vid laga skiftet 1848 enligt häfdeförteckningen befunnits innehålla blott 16,3 kappland och är enligt Kongl.
Maj:ts och Rikets Kammar-kollegii utslag den 11 April 1843 för ifrågavarande kronotomt fastställd en jordeboksränta af 3 skillingar rst. specie.
Jag vågar derföre vördsamt anhålla, att, med öfverlåtelsen för evärdelig tid af nämnde kronotomt åt Varola sockens kyrka, ifrågavarande jordeboksränta må kyrkan efterskänkas.
Jag anhåller, att vid Irågans pröfning i Stats-Utskottet få förete alla hithörande nödiga handlingar.
Stockholm den 26 November 1862. J. Otterström.
H:0 70.
Om prest- och af skaffande.