Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Ja, bry dig inte om mig.
Jag är så glad, att jag inte kan äta.
Tänk, att Harald är rest, verkligen rest, oåterkalleligen rest.
Vi behöfva ej bqtala några källarräkningar mera.
Vi få använda våra pen- gar efter eget behag.
Det är lustigt, du, jag trodde, att människorna här vor0 så förtjusta i Harald, derför att han är så rolig, stackare; men i dag ha de kommit den ena efter den andra och liksom gratulerat mig att vara af med honom.
Ja, inte direkt, förstås, men ändå fullt begripligt.
Och vet du hvad borgmästaren sade, da han köpte hand- skar i dag?
Jo, så här sa ' han. '
Och hon härmade förträffligt en däst, gravitetisk karlstämma.
" Vet ni hvad, fröken Agda, äfven om ni nu ut- vidgar er affär och förtjenar mycket pengar - och det kornmer ni visst att göra - så skall ni ej öfvergifva er fädernestad, utan stanna qvar hos oss och låta er framgång bli en heder för oss alla. '
Kan man inte rakt af bli förtjust i honom, då han talar Sa ', fortsatte hon med sin naturliga ton.
" Och de andra säga nästan på samma sätt, för ser du, Martinson, de tro på mig och inina hattar, och himlen löne dem för det, Hör du, Martinson, jag får visst taga fram vår älskade roman och läsa litet i den för dig i yväll.
Tänk du, om människor visste, att du svärmar för Zola!
Martis, tror du, att de kommo och handlade med dig då?
Men i qväll få vi lof att läsa.
Ska ' vi ta ' beskrifningen på butikfdnstret der i början? '
' Folk får säga hvad di vill, men ' Damernas paradis ' är en bra bok ", yttrade Martinson med stort eftertryck.
" Ja, åtminstone för modister.
Den är som ett poein öfver siden och spetsar, inte sant, Martis?
Och då man läser om den stora per-
120 sonalen och om varorna och om de förfarliga magasinen, g i r det kalla kårar utefter ryggraden, gör det inte det? "
" Jo, ' åjo. "
' Och du drömmer, eller hur, Martiiison, att du ser framför dig ett sådant der etablissement, som med sina butiker, varuupplag och inottagnmgssalonger upptar hela palats.
Och ser du inte dig själf i spetsen för det hela, ledande och styrande det invecklade maskineriet? "
' Ånej, då. '
" Bah, du är.
inte ärelysten, du, Martinson. "
Hon satt tyst lyssnande ett ögonblick, for så upp med förfarlig brådska, tände ett ljus och gick in i broderns rum.
Hon kom snart tillbaka och kastade sig skrattande, men rätt blek, ned i länstolen.
" Jag tyckte, att.
det gick derinne.
Jag trodde, att Harald koin- mit igen. "
' Men, kära Agda. "
' Ja, jag tyckte det, säger jag dig, och jag måste riktigt lysa bade på soffan och i vrån och i garderoben och vid skrifbordet. "
" Ja, det sista var då onödigt ", sade gamla Martinson.
" När sAg du väl Harald sitta vid ett skrifbord? "
I samma ögonblick ringde det på tamburklockan.
' Tror du det är Harald? "
frågade Agda och reste sig med syn- bar motvilja för att ga ut och öppna.
Hon stannade en tämligen l h g stund ute i tamburen, och gamla Martinson hörde henne föra ett ganska häftigt samtal med en fram- inande karl, men Harald var det då inte, gudskelof.
Inte för att Mar- tinson hade något emot Harald, men det hade varit ett så svårt slag för Agda om han kommit igen.
Agda kom in med en rynka mellan ögonbrynen och hårdt sam- mantryckta läppar.
" Det var doktor Ivarsson ", sade hon tvärt, som för att ahärsia alla frågor.
" Herre Gud, visste han ej, att Harald var rest? "
" Nej, han påstod det själf " Men hvad talade du så länge med honom om? "
' Var inte nyfiken, Martinson ', hon försökte att se skälinsk ut.
' Förstår du ej, att lyckan måste komma, nu då Harald är borta.
Skål, Martinson! "
Hon slog i ett stort glas vin och tömde det raskt.
" Herre Gud, den ohyggliga karlen ", utbrast Martinson.
" Han är soin en höstdimma ", sade Agda patetiskt, " idel rahet. "
121 Hon lade sig ater till rätta i länstolen, rnen det var slut pii niun- terlieten, och hennes klara, blå ögon blickade dystert framför sig.
' Hvad går det åt dig? "
" Jag är arg. "
" Så du talar. "
" do, det är jag.
Hvad har lian för rättighet att konima hit och reta mig så nedrigt. "
" Nå, men hvad sa ' han då? "
" Jo, du skall få Iiöra det alltihop.
Han hade knappt kastat en blick på mig, sedan jag öppnat för honom, förrän han vände sig om för att gii.
' Jag ser, att det är osanning ', mumlade han.
' Godnatt, fröken Törne. '
Då sig jag så förvånad ut, att han fann för godt att förklara sig.
' Jag ser genast på edra sköna ögon ', sade han, ' att ni ej gråtit i daga Således kan det ej vara sant hvad de prata i sta ' n, att Harald skulle ha rest till Amerika i morgse.
Godnatt! '
Och så ville han åter gå, men, ser du, jag ville ändå veta hvad han hade för afsigt ined allt detta.
' Jag förstår ej alls hvad doktorn menar ', sade jag.
- ' Ja, det är också onödigt ', sade han då.
' Jag skall ' säga Harald rjälf m i n tanke om hans resa. '
- ' Ja, men den skulle jag Ineci vilja höra ' sa ' jag. "
" Då kom han in igen, du Martinson, och stälde sig alldeles tätt inpå nig, så att hans styfva mutascher nästan snuddade vid mitt har, och SA talade han, och då rigtigt darrade han på målet: ' Reser Harald till Amerika bara för sitt nöjes skull? '
- Jag försökte svara så hygg- iig och stolt som möjligt.
- ' Jag förmodar ', sa ' jag ", och hon slog an en mildt tillrättavisande ton.
" ' Jag förmodar, att Harald ej anser, att hans begränsade inkomster tillåta honom att göra en sådan resa bara för att roa sig. ' "
" ' Ja, det skulle jag också tro ', sa ' han då, ' men hvad skall han då göra der? '
- ' Förtjena sitt uppehälle ', föreslog jag.
Vet du, Mar- tinson, då jag säger detta, blir lian alldeles rasande.
' Människa! '
skri- ker han - jag tänker du hörde ända in hur han skrek -- ' Vet ni ej, att han skall svälta ihjäl der, om ni låter honom resa?
Han kan ju inte arbeta; jag känner honom, han dör hällre än han arbetar, och hvad skulle han för resten taga sig till, han kan ju ingenting.
Och hur tror ni det skulle gå för honom att konima med en så usel hjärna och en så blodfattig kropp till ett land, der man förbrukar mer niuskel- och hjärnsubstans på en dag än här hemma på ett år?
Och han dric- ker ju till på köpet, har ni tänkt På det? ' "
" En så ' n faslig manniska att gå på ", suckade Martinson.
129 " Joho, du, nog är det roligt att ha en bror, alltid.
Men se, jag svarade honom att många, som äro sämre än Harald, fara till Amerika. "
" ' Ja visst, fröken ', återtog den ilskna menniskaii, ' deras slägtingar sända ju dit dem för att bli af med dem.
Det är praktisk darwinism, fröken, ren darwinism.
De sämre lottade individerna måste bort, och i teorien kan man ju omöjligt ha något emot saken, men jag tycker ej om att bevitna själfva exekutionen.
Jag, för min del, tyckte bättre om deras sätt fordomtima, då de individer, som ej gjorde slägtet heder, mördades, så snart de komnio till verlden; men jag undrar just hur ert fina flicksamvet skulle försonat sig med den saken.
Inte undrar jag häller på, om ni vill bli af med Harald.
Han har varit er ett svårt påhäng, och ni, soin har duglighet och intelligens, har mer rätt att lefva än han; men ändå säger jag er, att jag ej skulle vilja vara med om den här affären.
Nåja, jag bråkar ju onödigt, ni hav ju ej gråtit i dag, och utan tårar sänder väl knappast en syster en bror ut till det der obarmhertiga landet vesterut, för att det i hennes ställe inåtte 7 mörda honom. '
" ' Ser du, jag kan det alltihop det är ord, som sitta i, och vet du Martinson, jag skulle ha velat skrika högt eller slå honom. "
" Det skulle du ha gjort.
Komma och prata sådana dumheter!
Han var väl drucken. '
" Men nu sade jag bara: ' Jag har aldrig tänkt, att Harald skulle dö deriite. '
- ' Inte det, verkligen inte, fröken ', säger han då.
' Ni tror väl, att det händer hvarje dag, att väl dresserade varginnor kommo och gåfvo di åt de utsatta barnen.
Nej, vet ni, i allmänhet var det just meningen, att varginnorna skulle äta upp dem, och det gjorde de äf- ven pligtskyldigast.
Dock, hur skulle, jag kunna ha nigot att invända mot saken, då ni ej har det?
Den har både vetenskap, sedviinja och natur för sig.
Men hveni tusan kunde ändå tro, att ni skulle vara s5 sundt anlagd!
Helsa Harald! ' "
" Jag kan ej förstå, hur du kan komma ihåg en sådan niassa skräp. "
Gamla Martinson var så förargad.
Hon var ej den, som kunde tåla, att någon annan än hon grälade på Agda.
' Jo, det var något i den vägen åtminstone, begriper du.
hlen ser du, jag ville allt ge honom litet igen. "
" Ja, det var rätt. "
' ' Menar doktorn ', sade jag, ' att jag skall säga Harald, att lians kära sällskapsbroder, som så trogei hjälpt honom att förstöra hälsa och karaktär, gjort ett så oegennyttigt försök att förmå honom återtaga sitt gamla lif? '
Jag trodde visst ej, att han handlade af egoism, men jag
123 ville förarga honoin igen, och det retar alltid människor att bli miss- förstådda. "
" Nå du, hvad svarade han på det, hvad kunde han svara på det? '
" Han var redan utom dörren, men rände sig om nied ett för- smädligare grin än vanligt!
' Jag tror, att mina små antydningar snär- tat till den ömma punkt, som kallas ett sjukt samvete.
Ejah, fröken,.
samvetet och det naturliga urvalet, hur kunna de paras ihop?
Skulle Harald ändh verkligen vara rest? '
- Som om han ej skulle vetat det hela tiden! "
" Det visste han förstås, det visste han. "
" Det var inte slut än.
Han koni rusande tillbaka, just som jag skulle stänga.
' Vi ska ' inte vara osams, fröken ', sa ' han.
' Vi tycka ju oni Harald hvar och en på sitt sätt.
Om det nu är förderf för honom att han far, och förderf för er att han stannar, så ges det väl något tredje, som kunde rädda honom.
Vi ska ' fundera ut hvad det kan vara. '
" " Som om han skulle kunna det, den kraken! '
Martinson ryn- kade föraktfullt på näsan.
" Om jag hade varit med bara, så ..
" Så hade du ej sagt ett ord, Martinson. "
Kl ?ckan visade åter på fem, och det var åter morgon.
Gamla Martinson, som Iåg i sin ljufvaste sömn, väcktes af att Agda häftigt drog upp gardinen, så att hon fick morgonsolen midt i ögonen.
" Revare mig, barn, hvad gör du uppe så bittida i dag igen? "
Agda var alldeles färdigklädd och sysslade i nervös oro med nå- got som det ej var den minsta brüdska med.
" Jag har inte sofvit på hela natten ", sade hon.
" Herre min Gud, teet var för starkt, kan jag tro. "
" Ja visst. '
Martinson läg och undrade hvad det nu var fatt igen.
Agda hade ej varit sig lik, sedan den der doktorn varit hos dem.
Skulle han ändå möjligen sagt något mer!
son1 Agda ej talat om?
Men i alla fall kunde hon ej behöfva ligga och blinka mot denna stickande sol- " Du kunde kanske se, äfven om du läte gardinen vara litet ned- fäld, Agda, bara så att solen komme u r mina ögon. '
Agda for upp.
" Stackars gamla Martinson, plågar jag dig med ", sade hon och drog genast ned hela gardinen.
' Så mild hon är i dag ", tänkte Martinson och slöt ögonen för att få sofva igen.
124 Men hvad i all verlden var det hon hörde alldeles bredvid sig2 En snyftning!
Hon satte sig yrvaken upp i sängen.
Der låg Agda Törne på knä, med ansigtet mot den hårda sängkanten, och grät, SK hjärtat kunde brista.
Gamla Marthson blef så uppskakad af att se Agda gråta.
Det var förskräckligt att se en så frisk och stark varelse kufvad af bedröf- velsen.
Gamla Martinson fick tårar i ögonen bara vid tanken på hvad det måtte vara för en förfärligt stor sorg, som kunnat bryta Agda Törne.
Eljest satt hon tyst i sängen och stirrade på henne.
" Martinson ", snyftade Agda, " det är sd förskräckligt, Martinson. "
" Ja visst, barn, men hvad är det? "
Hvad Martinson kände sig rådlös med denna gråtande Agda!
Hon, som eljest ständigt brukade vara så modig och ta ' saker så förnuftigt.
Agda slog armarna kring den gamla och tryckte henne intill sig. "
Är det sant, Martinson? "
" Hvad då, Agda?
Herre Gud, barn, låt mig iiu snart f i veta hvad det är! "
" Tror du, att jag skickat bort iionom för att döda honom, Mar- ti nson? "
" Hvil ken? '
" Harald. '
" Åh, herre Gud, sådana dumheter!
Visst inte. "
0 ' Ja, men du sade så i går, du med.
Du tror, ocksil du, att jag intet hjärta har. "
" Inte ett ord, barn, sade Jag om det.
Skulle jag tro nQot s i dumt!
Det var ju han själf, som ville resa, vet jag. '
" Jag har inte kunnat sofva för det på hela natten. "
Hon snyf- tade så, att hon endast med svårighet fick fram orden.
" Jag tänker på att jag är en mörderska. "
" Åh, sådana dumheter! "
Agda lyfte upp sitt f ö r g r h a ansigte och såg Martinson skarpt i ögonen.
" Det är inga dumheter ", sade hon.
" Mitt samvete dönier mig.
Jag sände; utahonom för att bli af med honom, och han skall dö af det.
Derför är jag en mörderska. "
" Du sänder ut honom, för att det skall bli folk af liononi och för att han skall lära arbeta. "
Agda kände nog igen sina egna ord, men det var eci tröstande i alla fall.
" Jag kan ej låta honom resa ", sade hon dystert.
125 " Visst skall han resa.
Det är alldeles nödvändigt, att han kom- mer ifrån sina ' dåliga bekantskaper. "
" Alldeles nödvändigt ', eftersade Agda.
Hon satt qvar på golfvet framför sängen, dock grät hon ej mer.
, " Men nu kan jag ej låta ho- nom fara, Martinson.
Jag kan knappt andas med denna tyngd påmitt bröst.
Det är för min skull han måste komma åter. "
" Jag skulle ändå låta honom försöka att resa ", sade Martinson, " Han kan ju konima hem, orn det ej går för honom. "
" Martinson! "
" Ja. "
" Det är ju inte rätt, det doktorn sade? "
" Nej, visst inte. '
" Tror du, att jag vill mörda miii bror? "
" Inte så länge jag har mitt förstånd i behzill. "
" Det är ju så minga andra, som sända ut söner och bröder till Amerika. '
" Ångbåten går ju ej förr än kl. 12 i dag från Göteborg. "
" Tror du, att jag kunde hinna dit ined tåget, om jag far nu? "
" Ja, det skulle då vara nätt och jämt, fast ångbåten går kanske ej så punktligt. "
" Adjö nied dig då, Martinson!
Sköt du butiken åt mig, medan jag är borta! "
" Men, Agda! '
" Ah, var du lugn, han skall f A fara.
Jag skall endast resa dit ned och ge honom litet förstärkning i reskassan, så att h m ej behöf- ver svälta, så fort han kommer fram.
Också vill jag säga honom, a t t.
" Hvad dc ' l, Agda? '
" Att han är välkoinmen hem igen. "
* * * Den stora utvandrarebåten låg just färdig att afgå, då Agda Törne kom ombord för att lemna Harald nigra hundra kronor.
Harald stod .långt, borta på akterdäck och var tämligen dyster och modstulen.
Det bedröfliga afskedstagandet rundt omkring tycktes ho- nom böra vara något riktigt muntert för de deltagande emot att stå der så ensam som han.
Då han fick se Agda, som ifrig och orolig skyndade fram mot hononi, öfvergöts hans grableka ansigte af en hög rodnad, och de matta ögonen blixtrade till.
" Ne,j, se Agda ", sade han och sträckte båda händerna emot henne.
uKommen för att säga farväl!
Det var hederligt af dig. "
Då hon nu såg honom, så liten och kraftlös som han var, kommo alla nattens samvetsqval, som hon trott sig kunna muta.
till tystnad, stormande inpå henne igen.
Hon bleknade af sinnesrörelse och i stäl- let för att säga: " Harald, jag kommer för att ge dig litet mer pen- gar ", sade hon: " Harald, jag kommer för att ta ' dig med mig hem. "
" Men, Agda. "
" Ja, det är inte värdt du far, jag har tänkt på det i natt.
Skynda dig nu att få dina - saker i land. "
Hon talade ifrigt och brådskande.
och hennes röst darrade af sinnesrörelse, fastän hon ej inlade något deraf i orden.
Derpå såg hon hur han med ens blef lika upprörd som hon.
" Agda ", sade han, " hvarför vill du ej lita mig resa?
Är det af kärlek, är det derför att du saknar din ende bror, som du ber mig komma tillbaka? "
Han borrade sina blickar in i hennes ansigte, inte en rörelse i hennes själ undgick honom.
Hon visste, att om hon nu svarade ja, skulle han följa med henne, och i hennes själ fans i detta ögonblick bara en enda önskan, den att hon skulle få honoin med sig, och hon skulle ha velat ljuga, men det var henne ornöjligt med detta förvän- tansfulla ansigte tätt inpå sig.
Då han märkte detta, vände han sig ifrån henne.
Hon s i g hur spänningen försvann ur hans drag och ett uttryck af slapphet och leda som en grå slöja lade sig öfver hans ansigte.
Hon kunde ha jämrat sig öfver att hon ej var i stånd att ljuga.
Nu visste hon, att han eci skulle följa henne i land.
Hon gjorde likväl ännu några försök.
" Harald ", hon bemödade sig att slå an sin vanliga käcka ton.
" Nu lägga de ut kablarna för att dra ' in den sista landgången.
Bestäm dig genast. "
" Tror du jag vill fara hem och lefva p i nådebröd hos dig igen?
Fara hem och höra dina predikningar?
Tackar så mycket! "
Hon gick fram till honom och lade sin hand på hans axel.
" Harald ", sade hon och var så ängslig att hon knappt kunde få fram orden.
" Harald, kom med hem!
Du skall dö derute ", tillfogade hon svagt.
" Ja, är det ej det, som är meningen? "
sade han hårdt och ska- kade bort hennes hand.
" Låt mig resa, kära Agda ", tillade han litet blidare, " jag förstår, att du är orolig för mig nu, men du lugnar dig snart, och du får det så bra, då jag är borta. "
" Jag kan ej låta dig resa ", jämrade hon sig.
127 " Ah, sa du pratar. '
" Jag ville.
att jag kunde.
Jag ville vara som andra, som kunna låta sina närmaste fara, men jag kan ej. "
" Ja, det är ju beklagligt, men du får försöka.
Nej, meii dn inå- &amp; e gA i land nu.
Sista plankan dras undan. "
Hon vände sig mekaniskt mot land och såg, att hon ännu egde, en minut, innan hon måste från bord.
Hon vred sina händctr i tingest.
Han rördes deraf.
" Seså, Agda, det blir snart bra.
Jag reder mig nog derute, skall d u se. "
Hon sände honom en harmsen blick.
" vad bryr jag mig om dig, tror du?
Det är bara det, att mitt elsndiga hjärta ej kan uthärda, att du reser. "
" Nej, men gå nu, annars.
följer dig, jag reser " Ja, det gör det samma.
Låt båten @ dag med till Amerika. "
Hon slungade ut orden med synbar förbittring.
Hon hade sett d e t komma emot sig likt ett oundvikligt öde, detta, att hon skulle följa Harald till Amerika, men ända tills hon uttalade tanken, hade hon ej vigat göra den klar för sig, utan i det längsta sökt andra hjälpmedel.
Nu var hon högeligen uppretad både på honom och sig $jälf, derför att hon ej kunnat finna någon undanflykt.
Äfven nu i beslutets stund fans ej ett spår till entusiasm för hennes företag hos henne.
Det var bara derför att hon, som hon sade, hade ett så eländigt hjärta, som hon måste öfverge allt som var henne kärt, och följa honom.
Harald blef stående och stirrade på henne.
" Du har ingen biljett. '
" Jag har pengar. "
" Du har ju inga kläder! "
" Det köper jag i Kristiania. "
I det samma drogs landgången in.
Harald gick fram till henne.
" Agda, jag skall aldrig glömma detta; men se nu hit!
Hoppa bara öfver från soffan till ångbåten här bredvid, och du kommer i land. "
Hon satt orörlig.
I det samma började propellern piska vattnet till skum akterut.
Då ångbåten satte sig i gdng, skyndade Agda nedför närniaste trappa, gick in i en salong och sjönk der ned på en soffa i den hiiftigaste gråt.
Hon såg upp om en stund, ty hon fick en plötslig förnimmelse af att hon ej längre var ensam.
Hon märkte att Harald kommit in och satt der gråtande han med, som hon först tyckte.
Nå, för honom
3 28 behöfde hon ej lägga band pa sig; han kunde gerna se hur bedröfvad hon var, och hon gaf sina tårar fritt lopp.
Men då fann hon att Harald ej grät, han bara härmade henne.
Hon tvinnade nämligen en gång näsduken samnian och höll den med båda händerna hårdt åtdragen om pannan, han gjorde så med; hon suckade, han med; han satt der verkligen och härmade henne!
Hon upphörde att gråta i förbittringen öfver att han just nu kunde börja med sina vanliga upptåg, och från den stunden sjönk hennes bror ohjälpligt i hennes aktning.
Det fans ingenting så lågt, att hon ej trodde hononi om att kunna begå det, och med bitter ånger tänkte hon sedan ständigt p&amp; hur hon uppoffrat allt för att följa den ovärdige.
* * * Öfverresan var för Agda Törne högeligen bedröflig.
Hon angreps af den allra envisaste sjösjuka och tvangs på så sätt att ständigt hålla sig inne i sin hytt.
Och under sista delen af resan, då sjösjukan lem- nade henne någon ro, pinades hon endast så mycket värre af ånger öfver sitt förhastade beslut, af hemlängtan samt af bitterhet öfver det hatfulla sinne, som Harald lagt i dagen, då han hånat och Iiärmat hen- nes sorg.
Harald deremot trifdes utmärkt väl ombord.
Han brukade ibland koriima in till Agda och berätta för henne lustiga historier om passa- gerarna, än om “ den dystre gentlemannen ‘, som förlorat sina rikedo- mar och beundrade Harald som tyckte sig vara rik med Agdas två- hundra kronor; än berättade han om en koketterande ung dam, än om ett par glada själar som rymt från sina kreditorer.
En bondflicka som Harald upptäckt bland utvandrarna ombord och som förr tjeiiat hos Agda, kom också stundom in till henne; men hon ville ej mottaga besök af någon främmande.
Agda vande sig så småningom att tala med denna flicka om allt som 1åg henne på hjärtat, främst om hennes förhällande till brodern.
“ Ser du ‘, sade hon en dag, “ Harald och jag hafva varit upp- ledsna på hvarandra, men först här ombord har jag förstått att han hatar mig och har något ondt i sinnet emot mig.&amp; “ Herr Harald ser ej ut att tänka på sådant; han bara skrattar och skämtar, och icke häller lär han dricka mera.
Sjöfolket ä ’ så glada i t honom.
De ha aldrig haft en så treflig herre ombord, och uppe bland de fina damerna och herrarna gycklar han dagen om.
Han klär ut sig och ritar af dem midt för deras näsa och spelar komedi för dem, s i de hålla på att skratta sig förderfvade.
Så säga uppassarne åtniin- stone.
' Ja, men det ligger något under allt detta ", anmärkte Agda.
" Han är sig alldeles inte lik.
Han går bestärndt och grubblar pii nå- got ondt. "
" Hur kan fröken tro det. "
" Du skall få höra. "
Och nu berättade Agda hur den norska da- nien, som hon fått till hyttkamrat i Kristiania och som var så otreflig med alla sina sjalar, bylten och hattaskar, fram emot aftonen rusat in i hytten, samlat ihop allt sitt pick och pack och lemnat Agda, som allt sedan dess fått vara ensam i hytten.
" Ja, det är ju skönt för fröken. "
" Ja visst, men den människan kom nästa dag p&amp; qvällen smy- gande hit, sträckte ut ena armen emot mig, sa här.
Och s5 sade hon med en hemlighetsfull hviskning: ' Jag förråder ingen, men akta er för den som följer med er. '
Den som följer med mig, det är Harald, det förstås; och hon har fiitt reda på att lian vill göra mig något ondt, det iir säkert! '
Mari skakade misstroget på hiifvudet.
Nästa g&amp;ng Mari kom, började Agda genast tala om samma sak.
" Nu vet jag hvad han ämnar göra ", sade hon.
' Han ämnar resa ifrån mig, så fort vi komma fram till New York och lemiia mig att svälta ihjäl der. "
' Hur kan fröken hitta på något siidant? '
" Hör bara!
Jag låg härinne som vanligt i gAr, och dörr ' n stod p&amp; glänt.
Då hörde jag ett fruntimmer i salongen här utanför fråga hvem den bleka damen i n: o 7 var.
Och då hörde jag Harald svara: ' Åh det är ett slags barmhertighetssyster, som satt sig i sinnet att göra mig till en ängel.
Men ni kan tro det är tröttsamt att låta bearbeta sig så der.
Jag tänker ocksa.
lemna henne att predika för sig själf i New York. ' "
" Jag kan aldrig tro, att han menade, hvad lian sade då. "
" Jo visst gjorde han det, och nu förstår jag att han .är rädd för att nödgas dela med sig af de 200 kronor, som jag gaf honom att lefva på i Amerika dii han for, och att han derför ämnar resa ifrån mig med pengarna. "
" Ja, men de äro ju frökens. "
" Hvad frågar han efter det, da de äro det enda som star emel- lan honom och hungersnöden? "
En annan gång hade Agda hört ett par herrar i korridoren sain- tala om1 ' den okända damen som följer Törne '.
- ' Ja de fruntiniren liafva då sina lustiga ideer ', anmärkte den ene.
' Men den här stac- karn, hon bränner väl allt sina kol förgäfves.
Han reser bestämdt ifrån Dugny.
130 henne, då de komma till New York! '
" Ser du der ", tillade hon, " hela verlden vet det. "
" Ja, inen det är så omöjligt att tro honom om det, när en ser honom. "
" Ja, jag tycker så jag med, då han sitter här och pladdrar.
Men tänk att ibland, då han lyckats narra mig att skratta åt sina lustighe- ter, har den norska damen tittat in, skakat på hufvudet och pekat pA Harald.
Och vet du allt det der plågar mig sa jag tror jag blir tokig.
Hvad skall det bli af mig då Harald reser ifriin mig, jag som knappt förstår och inte kan tala ett ord engelska.
Innan jag hinner att skrifva hem och få pengar, är det redan slut med mig.