Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Besv- och Ekon.-Utskottets Betänkande N:o 118. börjat i 2:dra klassen med Franska, den andra med Tyska; den ene läser Grekiska, den andre antingen begagnar sig af den i 1856 års stadga medgifna dispens derifrån eller bar han, såsom ofta handt, ångrat sig och börjat läsningen af detta språk i någon af de högsta klasserna.
Hvilken oreda och hvilket hämmande af undervisningens jemna gång!
Månne icke den mycket omtalade öfveransträngningen åtminstone till någon del kan hafva sin rot i dessa oupphörliga rubbningar?
Och månne icke den uppvexande generationen borde förskonas från ett så idkeligt experimenterande?
Den ordning, hvari språken ingå såsom läroämnen, är icke likgiltig.
Att man Ilian insigt i latinet kan lära sig Franska och Engelska etc., att de sednare i flera afseenden uppnått en högre fulländning än det förra, medgifves gerna.
Men derom är icke här fråga.
Här gäller alt eftersinna, huruvida för lärjungar, som i alla fall ämna läsa lalin, del är fördelaktigare att börja med delta språk före Franska och Engelska, eller tvärtom.
Utskottet erkänner, att latinet ”visat sig vara ett ypperligt medel att uppöfva och stärka lärjungens tankekraft.”
Det kunde ock hafva tillagt: samt ali grundlägga språkstudierna.
Latinet bör föregå nämnda språk, icke blott derföre all det år den rot, hvarur dessa vext upp, utan ock derföre att detsamma genom sin enkelhet och korrekthet, genom sin, så att säga, grammatisktlogiska byggnad och sammansättning är i högre grad än något annat språk lämpligt alt vara det grundläggande vid undervisningen.
Denna dess egenskap har hvarken genom vetenskapliga bevis eller genom erfarenhet kunnat frånkännas detsamma.
En reservation kan härutinnan icke lämpligen inrymma andra bevis än fakta.
Ett faktum är det, att ynglingar, som läsit latin, vid skriftliga uppsatsers författande på modersmålet ådagalagt en vida större utveckling än de, som icke läsit det samt att de sednare till och med uti lefvande språk, åt hvilka de egnat så mycket mera tid, icke visat sig vid Studentexamen ega bättre insigter än de förre.
Förklaringen ligger deri, att genom ett grundligt studium af latinet så olantligt mycket blifvit undangjordt såväl för studiet af språk i allmänhet och de romaniska isynnerhet, som ock för studiet af de egentliga vetenskaperna.
”Men, säger man, latinet fordrar så mycken tid.” Ja! och ändock ådagalägga statistiska uppgifter, alt de, som läsa latin, hinna fullständigt genomgå läroverket lika tidigt, ja lill och med vid tidigare ålder än de, som icke läsa det.
Andra länders erfarenhet.
Under sednare åren hafva flere af de vid högre läroverken anställde lärare med understöd af statsmedel företagit resor i Europas kulturstater för att inhemta kännedom om de särskilda anordningarne för undervisningen derstädes.
Såväl af de reseberättelser dessa afgifvit, som ock af andra källor inhemlas, att lalinläsningen i dessa länder begynner tidigare än i Sverige (blott i Danmark samtidigt); att samma Allm.
JBcsv.- och Ekon.-Utskottets Betänkande N:o 118. 57 att samma försök, som man nu vill göra hos oss i afseende på Latinet, tillförene verkligen blifvit företagna i några främmande stater; men att resultatet visat sig så otillfredsställande, alt en snar återgång till det gamla blifvit nödvändig; alt numera i dessa länder Latin läses till och med i de liesta realskolor; att åt Latinläsningen mera tid anvisas än hos oss.
På grund af hvad jag sålunda anfört, får jag vördsamt föreslå, alt motionen om Latinets framflytlning må lemnäs ulan afseende.
Vidhållande den åsigt, jag redan uttalat, alt en städse vexlande reglemcntering utöfvar ett menligt inflytande på undervisningen, vill jag dock dermed icke hafva antydt, att den ordning, som nu gäller, är fri Irån brister.
I händelse således Rikets Ständer linna för godt alt för sin del besluta några ändringar häruti, tillåter jag mig att såväl framhålla dessa brister, som ock föreslå sättet för deras afhjelpande.
Med skäl har man anmärkt, ali de ämnen, hvarmed lärjungarne samtidigt sysselsättas, äro alltför många, alt språken alltför tält på hvarandra ingå i undervisningen, att de begge linierna onödigt skiljas äfven i sådana ämnen, der de med fördel kunna förenas m. m.
Hvad beträffar Grekiska, som, enligt Utskottets förslag, förblifver obligatorisk, så har delta språk, huru gedigen dess litteratur än är, likväl såsom läroämne icke samma betydelse som Latinet och må derföre, dels emedan läsningen af detta språk är af ringa nytta för det stora antal lärjungar, som vanligen lemna läroverket redan i de fem lägre klasserna, dels till mångläsandels förebyggande, uppskjutas till 6:le klassen med vilkor, alt nödig tid sedermera får åt detsamma egnas.
Tyska språket, med hvars studium jemväl åsyftas att befästa och, så att säga, förfullständiga nybörjarens insigter i modersmålet derigenom, alt jemförelse mellan begge städse anställes, bör få börjas redan i Usta klassen åtminstone under läseårets sednare termin och på den klassiska linien afslulas i 5:te klassen, innan Grekiska begynner.
I 2:dra och 4:de klasserna må icke något nytt språk börjas.
I 3:dje inträder Lalin på klassiska och Engelska på reala linien; i 5:te Franska samtidigt på begge linieina, hvilka sålunda ända till 6:te klassen undervisas gemensamt i alla ämnen, utom Lalin å ena och Engelska å andra sidan samt Mathemalik.
Fördelarne af en sådan anordning äro: alt lärjungen får börja ett nytt språk hvartannat år i stället för hvarje år; att antalet af ämnen, som samtidigt studeras, blir mindre; att i följd häraf lärjungen hinner förvärfva större insigt och säkerhet i ett språk, innan ett annat börjas; att begge linierna kunna i ordets egentliga bemärkelse vara förenade till 6:te Bih. till B.
Brot. 1862 dt 1863. 8 Sami. 31 Haft. 8 58 Allm. Besv.- och Ekon.- Utskottels Betänkande N:o 118. klassen uti Kristendom, Modersmålet, Tyska, Franska, Historia och Geografi samt Naturvetenskap; alt de grenar af Naturvetenskapen, hvilkas inhemlande förutsätter mera utveckling hos lärjungar, såsom Fysik, Kemi och Mineralogi, blifva hufvudämnen på reallinien i de 2 högsta klasserna.
Om ock de ändringar, jag sålunda antydt, synas mig önskvärda, kan jag likväl icke undertrycka den åsigt, att nu gällande ordning bör åtminstone så länge bibehållas, att både dess förtjenster och brister hunnit af erfarenheten bättre pröfvas och bekräftas.” 1 denna reservation, såvidt densamma afser latinets framflyttande till 5:le klassen, instämma Grefve Posse, IL, och Herr Törnebladh, C. O. Af Herr Ekerot.
Friherre Cederström, R., anmäler, att han vid afgörande! af denna punkt ej närvarit.
Emot nästföljande punkt, hvari Utskottet afslyrkt Grefve Wachlmeisters motion, rörande Grekiska språket: Af Herr Nordenfelt, L. M.: ”Uti Utskottets beslut alt afstyrka bifall till Grefve Wachtmeister motion om medgifvande af dispens från Grekiska språket har jag icke kunnat instämma, emedan jag anser, alt, då Staten för åtskilliga tjenster fordrar kunskap i Latin, utan kunskap i Grekiska språket, tillfälle äfven bör lemnäs, alt inhemta undervisning i det förra språket, utan alt belastas med det sednare; att den undervisning, som skall inlvingas emot ynglingarnes och deras målsmäns vilja icke kan blifva fruktbärande för dessa ynglingar, men deremot menligt inverka på de öfrige ynglingarnes undervisning; alt så stora svårigheter, som Utskottet förespeglat, icke förefinnas vid att på nyttigt sätt sysselsätta de ynglingar, som erhållit ifrågavarande dispens under den tid deras klass-kamrater läsa Grekiska språket, enär öfningar i talande och skrifvande af andra språk, lösande af malhematiska problemer, ritning, sång, musik och gymnastik dertill äro särdeles lämpliga, utan att särskilda läseordningar behöfva anordnas för dessa ynglingar, till stöd för hvilken mening jag får erinra, att undervisning nu meddelas uti 2:ne icke obligatoriska ämnen, nemligen Hebreiska och Engelska språken; att flere ynglingar skulle läsa Latin, än som nu göra det, om de kunde erhålla befrielse från Grekiska språket; samt att den kunskapsgrad, som i skolan vinnes i detta ämne, icke är till - Allm. Besv.- och Ekon.-Utskottets Betänkande N:o 118.
59 räcklig att medgifva någon säkerhet vid uttydandet af omtvistade eller mindre lättfattliga ställen i den Heliga Skrift.
Jag får fördenskull vördsamt föreslå, att Rikets Ständer behagade bifalla Grefve Wachtmcisters ifrågavarande motion N:o 19.” Häruti instämma Herr Ljungberg och Herr Witt.
Af Kyrkoherden Otterström:
”Då ingen vid elementarläroverket tvingas att läsa Latin eller Hebreiska, anser jag det vara inkonseqvent att tvinga någon att läsa Grekiska, derföre att han läser Latin.” Emot punkten litt. d.:
Af Friherre Cederström, R., som anser, att ur denna hemställan lämpligen böra utgå dessa ord: ”hvilket enligt nyssnämnda förslag kommc att inträffa efter genomgåendet af 4:dc klassen.” Emot Utskottets beslut i fråga om bibehållandet af Filosofi och Dogmatik såsom läroämnen: Af Herr Nordenfelt, L. M.: ”Uti Utskottets beslut, att afstyrka bifall till Herr Sommelii motion om uteslutande af Filosofi såsom särskildt läroämne från elementarläroverket, har jag icke kunnat instämma, emedan jag anser, att Logik rättast och lättast inhemtas under studier af Språk och Mathematik; att Psykologi rätteligen tillhör universitetet, och alt den kurs, som i skolan nu inhemtas, är af ringa nytta för dem, som vid universitetet fortsätta studium af Filosofi, och af ännu mindre nytta för dem, som icke fortsätta delta studium; samt att tiden bättre kan användas för andra ämnen.
Jag får fördenskull vördsamt föreslå, all Rikets Ständer uti den underdåniga skrifvelse till Kongl. Majit angående elementarläroverkens ordnande, som Utskottet föreslagit, ville uttrycka den önskan, att Filosofi icke vidare må ingå såsom särskildt läroämne i undervisningsplanen för elementarläroverken. ” Af Herr Börjeson: ”Emot Utskottets ofvanstående Betänkande, så vidt derigenom tillbakavisats hvarje framstäldt förslag att minska mångläseriet och skolungdomens öfveransträngning med alla dess olyckliga följder för lärjungarnes så väl andliga som kroppsliga utveckling, får jag anmäla reservation.
Hvad den med rälta öfverklagade öfveranstrångningen angår, så hafva verknin - 60 Allm. Besv.- och Eicon.- Utskottets Betänkande E:o 118. garne deraf redan så oförtydbart framträdt, att man hvarken kan eller bör längre dröja med botemedlet, på det att icke det onda må förvärras och allt mera gripa omkring sig.
Efter mitt förmenande gilves det två sätt, hvarpå man härvid har att gå tillväga; det ena, alt från undervisningen uteslutas de ämnen, hvilka mera kunna betraktas såsom särskilda grenar af embetsmanna-bildningen ån såsom beståndsdelar af det vetande, lill inhemtande hvaraf hvar och en i skolorna bör lemnäs tillfälle, utan hänsyn till hans blifvande yrke; och det andra, att i de särskilda kunskapsarterna omfånget icke utsträckes utöfver den elementära undervisningen.
Utgående från dessa grundsatser anser jag, dels alt Dogmatik och Kyrkohistoria böra utelemnas såsom examensämnen, dels ock att i nu gällande Skolstadga uppställda pensa i Mathematik samt Latinska och Grekiska språken böra minskas.
Dogmatik och Kyrkohistoria äro ämnen, hvilka hufvudsakligen tillhöra prestbildningen och dessutom af den beskaffenhet att den veltgirige kan, sedan han lemnat elementarläroverket, lätteligen sätta sig in uti dem, utan behof af andra förstudier, än som i skolan meddelats.
Ej heller må förgätas att det väsendtligaste af Kyrkohistoriens innehåll finnes intaget i de läroböcker i allmänna verldshistorien, som läsas i skolorna och sålunda fått af lärjungarne på den vägen inhemtas.
Att emellertid berörda två läroämnen medtaga icke så ringa lid både för lärare och lärjungar är lätt alt inse, och beskaffenheten af läroböckerna gifva ytterligare stöd åt detta antagande.
Medgifvas måste alt borttagandet från undervisningen af ett läroämne, sedan det en gång fått insteg i skolan, alltid skall ur någon synpunkt betraktadt, vara förenadt med hvarjehanda betänkligheter, hvilka utan tvifvel förefalla allt vigligare i den mån läroämnet vunnit häfd inom skolan; men jag tror likväl, med hänsigt till elementarläroverkens uppgift, all undervisningen i Dogmatik och Kyrkohistoria kan och bör derifrån utclemnas, på skäl som här ofvan af mig blifvit anförda.
Vidkommande fordringarne i Mathematik samt Latinska och Grekiska språken, så torde inöfvandet i logarithm-tabellers bruk samt konstruktion af analytiska expressioner få betraktas såsom fackstudier, hvilka det stora flertalet bland lärjungarne vid ett elementarläroverk aldrig komma att tillämpa, och pensa i Latin och Grekiska förekomma mig utsträckta utöfver hvad till elementär undervisning rälteligcn må räknas, särdeles sedan sistnämnda två ämnen nu blifvit föreslagna alt uppflyttas tiil högre klasser; och jag yrkar följaktligen alt inskränkning i samtliga ofvannämnda pensa må ega rum.” Emot Utskottets beslut i afseende pä 8:de punkten i Herr Sommelii motion rörande förminskande af skrif öfning ar: Af Herr Ljungberg: ”Emot Utskottets beslut att icke göra någon förändring i nu gällande ordning eller föreskrifter i afseende på stilskrifningen får jag vördsamt reservera mig.
Jag anser nemligen, att, då den öfveransträngning, för hvars häl— Allm. Besv.- och Ekon.-Utskottets Betänkande N:o 118. 61 vande
Representationen måste hysa det största intresse, väsendtligen har sin grund i de vidlyftiga studier, sorn fortfarande egnas de döda språken, bemödandet måste riglas derpå att, så vidt möjligt, befria den ungdom, som icke är i behof af djupare studier uti nämnda språk, från den del af dessa studier, som erfordrar största tidsuppoffring.
Denna del är onekligen skrifningen, emedan ynglingen, för alt förstå en författare, i allmänhet ingalunda behöfver de omfattande studier, hvad de döda språken vidkomma, hvilka erfordras för att kunna väl uttrycka sig i skrift; och då denna sistnämnda förmåga knappt någonsin i del verkliga lifvet lärer tagas i anspråk, anser jag att Utskottet bort taga den fråga i allvarligt betraktande, huruvida icke lalinskrifningen borde hädanefter vara icke —■ obligatorisk.
För mindel skulle jag vilja föreslå, att de ynglingar, som det åslunda, måtte varda befriade från alla skrifölningar i Latin, likasom jag anser det önskvärdt, alt Ständerna måtte, i sammanhang dermed, inför Kongl. Majit uttala den åsigt, att föreskrifterna angående de akademiska examina böra underkastas en revision, hvarigenom de fordringar af kunskap i slilskrifning, hvilka icke för det medborgerliga lifvet kunna anses af behofvet påkallade, upphäfvas.” Emot •punkten lill. c.:
Af Herr Wilt: ”Jag får reservera mig mot Utskottsbetänkande! på den grund, att hvad som i min tanke bort utgöra hufvudsaken i hela betänkandet, nemligen framhållandet af den öfverklagade lärjungarnes öfveransträngning och föreslåendet af botemedel mot densamma, blifvit allt för mycket förbisedt.
Det hufvudsakligaste fel, hvaraf nu gällande Skolstadga lider, är att den föreskrifver en sådan massa vetande för afgångsexamen, att denna ej kan inläras, utan lärjungarnes alltför hårda ansträngning.
Då man läser de vid stadgan för elementarläroverken fogade bilagor, som hafva lill titel: ”Läroämnenas fördelning på särskilda klasser”, linner man der en sådan mängd, under vissa enklare med fetstil utförda rubriker, sammanförda ämnen, att man ovilkorligen måste medgifva, det äfven en ganska tarflig kunskap i allt hvad der uppräknas utgör mera, än hvad som fordrades af en Filosofie Magister'för tretio år sedan.
För alt göra ynglingen till en sådan polyhistor, som Skolstadgan åsyftar, har det ock varit nödigt att pålägga honom, under de 10 år, som äro beräknade till lärotid, 50 å 52 timmars undervisning i veckan, utom lärotimmar i sång in. in., hvarjemte all den tid, han är utom skolan, så upptages af hemarbete, att knappast nödig tid för sömn och måltiders intagande återstår.
Ett särdeles framstående exempel på höjden af fordringarne är att en yngling, som läser klassiska språken, skall bibringas öfning i logarilhm-tabellers bruk samt i konstruktion af analytiska expressioner.
Den blifvande presten, juristen, läkaren får aldrig ringaste nytta i sitt fack deraf, att han kan begagna logarilhm-tabeller eller konstruera analytiska expressioner, hvilken sednare kunskap dock förutsätter en så hög grad af mathema - 69 Allm. Besv.- och Ekon.-Utskottets Betänkande N:o 11$. tisk underbyggnad, alt många nutidens verkligt lärda män dervid torde komma till korta.
Följden af dessa stränga fordringar blir, att det unga sinnet nedtryckes och förslappas; att barnet redan från början af sin skolgång anser kunskapen såsom en tung börda, hvilken det nödgas belasta sig med, men hvilken det gerna skulle afkasta; att all sjelfständig tankeutveckling hämmas; att snillet spränges eller nivelleras till medelmåtta och att, i lyckligaste fall, af nu uppvexande skolungdom bildas män med mycken kunskap, men ringa förmåga alt använda den.
Snillen och män med sjelfständig forskningsförmåga, personer, som stå öfver sin tid och kunna föra vetenskaperna framåt, får man då söka bland dem, som icke genomgått elementarläroverken.
För att förekomma detta onda, bar Utskottet föreslagit hvad uti punkten e innehålles, nemligen: ”att den förändring af låseordningen och den inskränkning af deri anvisade pensa må vidtagas, som till förekommande af öfveransträngning hos lärjungarne må synas af behofvet påkallade, äfvensom meddelas lämpliga föreskrifter i enahanda syfte, rörande förminskning af hemarbetenas vidd, användandet af ett enklare och med elementarläroverkets uppgift mera öfverensstämmande behandlingssätt af särskilda ämnen samt ett noggrannt iakttagande vid undervisningen af det inre sammanhanget mellan med hvarandra närbeslägtade ämnen.”
Jag anser detta förslag vara alltför sväfvande och obestämdt, för att uttrycka hvad man egentligen vill, i synnerhet som man i andra punkter uttalat bestämda önskningar.
Så har t. ex. Utskottet bestämdt påyrkat, att ingen lärare må åläggas mer än 24 timmars undervisningsskyldighet i veckan, emedan en större undervisningstid för mycket anstränger läraren.
Men att ett harn undervisas 50 å 32 timmar i veckan af flere lärare, som livar och en söka att forcera det i sin vetenskap och vänta, att det under friheten från undervisningen skall sjelft anstränga sig, för att öka sin kunskap innan nästa lärotimma slår; delta är ej af Utskottet anmärkt såsom något origtigt, så framt man ej vill antaga att orden ”förändring af läsordningen” innebära att lärotimmarne skola inskränkas.
Lika obestämdt är ordet ”pensa”, hvarmed kan menas hela ämnen (hvilket dock ej är troligt, enär Utskottet under öfverläggningarne voterat om vissa äm nens borttagande, men icke lyckats komma öfverens om uteslutande af något sådant) eller kursen i hvarje särskildt ämne eller till och med längden af lexorna för tillfället.
Slutet af Utskottets yttrande i nämnda punkt synes innebära den förutsättning, att undervisningen nu meddelas ulan noggrannt iakttagande af det inre sammanhanget mellan med hvarandra närbeslägtade ämnen, hvilket jag, för min del, ej anser troligt.
Jag anser att Utskottet bort begagna följande ordalag: e) alt lärotimmarne inskränkas så, att gossarne i de två lägsta klasserna ej sysselsättas i skolan längre tid än högst 50 timmar i veckan, deruti inberäknad den tid som åtgår till bön, sång, gymnastik m. m., samt alldeles befrias ifrån hemlexor; att ynglingarne i de öfriga klasserna sysselsättas högst 32 timmar i skolan hvarje vecka, inberäknad tiden för bön m. m., Allm. Besv.- och Ekon.-UUskottets Betänkande N:o 118. 6S och gifvas högst 2 timmars hemarbete hvarje söckendag, samt att följaktligen läroämnenas antal och omfång så förminskas, att ynglingar med medelmåttiga anlag kunna medhinna kursen på den i Skolstadgan antagna lid.” Häruti instämma:
Friherre Alströmer, C. J. 0., Herr Nordenfelt, L. 31., Herr af Klint, E., Kontraktsprosten Janzon, Kyrkoherden Ternström, Herr Rydin och Herr Bohmansson samt Anders Jonsson från Wermlands län.
Af Herr Börjeson, som åberopar sin ofvanstående reservation.
Emot punkten litt f.:
Af Friherre Cederström, R., som biträdt så väl Utskottets motivering till denna punkt, som ock den i dess första moment afgifna hemställan, men deremot ansett den i dess sednare moment införda anhållan om skärpta ansvarsbestämmelser för lärare, som missbrukar kroppsligt bestralfningsmedel, kunna leda till försvagande af lärares nit, om icke af hans anseende, äfvensom af lärjungars uppmärksamhet å sina skyldigheter; samt förmenande densamma icke heller vara af något allmännare behof påkallad.
Af Herr Nordenfelt, L. 31.: ”Uti Utskottets beslut, angående åtskilliga motionärers framställningar om förbud att använda skolaga har jag icke helt och hållet kunnat instämma, emedan jag anser all skolaga öfverflödig, om läraren rätt förmår sköta sitt kall, hvilken åsigt jag funnit af erfarenheten bekräftad uti alla de skolor, om hvilka jag inhemtat kännedom, och all fördenskull användande af skolaga är ett bevis på bristande förmåga hos läraren, samt alt kroppslig aga i de aldra flesta fall mera skadar än gagnar.
Då emellertid många lärare förklara sig anse nödvändigt, alt skolaga får tillgripas och man sannolikt ännu icke kan påräkna, alt få tillräckligt antal skickliga lärare med förmåga, alt upprätthålla skoltukt, ulan rättighet att använda skolaga, men det derföre icke kan vara nödigt alt skolaga får användas efter lärarens godtycke eller under hastigt sinne, får jag vördsamt föreslå: att Rikets Ständer uti den underdåniga skrifvelse till Kongl. Majit, angående elementarläroverkens ordnande, som Utskottet föreslagit, till punkten f. ville göra följande tillägg: att skolaga aldrig må användas utan föregående förhör inför Rektor.” Af Grefve von Rosen, Fr.: ”Uti Utskottets beslut att i nu gällande Skolsladga af år 1859 föreslå förändringar i afseende å deri gjorda föreskrifter, rörande ”ordning och tukt”, har jag icke kunnat instämma.
I underdånig skrifvelse den 15 Februari 1845, yttrade Rikets Ständer, i fråga om förening af läidomsskolan och gymnasium, bland annat, följande: ”Uti ingen händelse synes ett så tvärt afbrott i lärosätt oell disciplin vara tjenligt, som det vid inträdet på gymnasium nu rådande, 64 Allm. Besv.- och Ekon.-Utskottets Betänkande N:o 118. hvarigenom ofta längre tid erfordras, innan ynglingen hinner göra sig hemmastadd i sitt nya läge, och hvarigenom han, ehuru föga äldre eller kunnigare ån skolgossen i högsta klassen, på en gång tycker sig hafva tagit ett stort steg framåt, hvilket hos honom så lätt väcker ett falskt frihetsbegrepp och tro på förmenta företräden, tillräckliga anledningar att göra honom till öfversittare mot yngre kamrater och underordnade, trotsig mot lärare och förmän, samt ofta i förening dermed försumlig i att lära och verka.
Ordning, flit och sedlighet bibehållas vida lättare, om denna onaturliga skilnad försvinner.”
Erfarenheten hade nemligen visat, att vid gymnasierna, der skoltukten icke kunnat tillbörligen upprätthållas, orsaken dertill kunde, efter hvad man den tiden ansåg, tillskrifvas det förhållande, alt gymnasisten icke var underkastad kroppsaga; alt nu, sedan upphäfvandet utaf denna åtskilnad visat sig så lyckligt i sina frukter, åter införa en dylik, hvaraf följderna lyckas kunna lätteligen föreses, torde vara mindre välbetänkt; — icke heller kan väl med fog påstås, del Skolsladgan, genom sina härutinnan meddelade bestämmelser, gifver anledning till användande af så sträng bestraffning, att desamma kunna hafva skadligt inflytande å ynglingens själ eller kropp, utan har tvärtom, der skäl till anmärkning förekommit, verklig öfverträdelse al samma stadga egt rum.
Men må man i hvilket fall som helst besluta sig för antingen afskaffandet af korporel aga eller dess bibehållande; det sämsta af allt vore likväl, efter mitt omdöme, att, på sätt Utskottet föreslagit, införa en åtskilnad i detta hänseende för ynglingar inom ett och samma läroverk.” Af Ola Jönsson från Malmöhus län och Johannes Magnus Lundahl från Skaraborgs län.