Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
December 1756 stadgade, att det tjenstehjon eller den lösa person, som befunnes hafva hos sig dyrkar utan husbondens minne, skulle, fastän någon skada ej skett, utan skonsmål straffas, mannen med nio par spö och qvinnan med sju par ris eller deremot svarande fängelse vid vatten och bröd, ansett sig icke vara lagligen berättigad tillåta, att förrberörda olika brott, fastän med lika straff belagda, skulle få försonas med det straff, lagen för ett af dem bestämmer, utan Englund deremot, jemte det af Häradsrätten ådömda straff för inbrott, utan skonsmål böra undergå bestraffning för det han såsom tjenstehjon olofligen innehaft dyrkar; hvarföre och enär lagen stadgade särskildt straff för den, som beginge inbrott i afsigt att stjäla, och för det tjenstehjon eller den lösa person, som, utan husbondes minne, innehade dyrkar, fastän skada dermed icke skett, samt Englund genom egen bekännelse blifvit om dessa olika brott öfvertygad, Kämnersrättens ordförande och ledamöter förmodade, att Kämnersrätten bort, på sätt som skett, belägga de olika brotten med särskilda straff, och att anmärkta förfarandet således icke måtte till ansvars- eller ersättningspåföljd föranleda.
Sedan advokatfiskals-embetet derefter, uti afgifvet slutpåstående, under åberopande af de skäl, som lill stöd för åtalet voro anförda, dels yrkat, att Kämnersrätten mätte för ifrågavarande felaktiga lagtolkning meddelas den tillrättavisning, som Kongl Hofrätten, efter grunderna i 1 kap. 12 § Rättegångsbalken, pröfvade rättvist bestämma, och dels hemställt, att, som, enligt hvad Landshöfdinge-embetet i Östergötlands län till k ännagifvit, Englund blifvit eftersökt, men icke kunnat anträffas, för att alfordras yttrande i fråga om den upprättelse, hvarpå han kunde vilja göra anspråk för uthärdad hårdare bestraffning, än vederbort, honom måtte förbehållas rättighet till rekonventionstalan, när han till utförande deraf sig anmälte; har Kongl. Hofrätten, genom utslag den 7 April innevarande Ar, sig utlåtit och, lika med hvad anmärkt blifvit, funnit det vara emot lagens grund och mening stridande, att, då en i 29 person under samma lagföring tilltalas för inbrott i afsigt att stjäla och för innehafvande af dyrkar, å honom tillämpas särskildt straff för hvartdera brottet; Och som KämnerSrätten icke af Bråbo Häradsrätts ofvanomförmälda utslag varit i någon mån förhindrad att lagenligt bestämma den bestraffning, hvartill Englund för alla de honom till last förda förbrytelser gjort sig skyldig, samt Kämnersrätten oriktigt förfarit derutinnan, att den, utom de för inbrottet stadgade nio dagars fängelse vid vatten och bröd, jemväl ansett Englund skyldig särskildt lill nio dagars enahanda fängelse för innehafvande af dyrkar; alltså erinrades Kämnersrätten om detta sitt misstag, till rättelse vid dylika fall i framtiden; hvarjemte Carl Englund förklarades berättigad att särskildt i behörig ordning göra anspråk på ersättning för honom utöfver lag öfvergånget lidande, i fall han funne sig dertill befogad.
Sedan, i anledning af förd klagan deröfver, att ett hos Konungens befallningshafvande i Östergöthlands län anhängigt mål rörande ny vägdelning inom Göstrings härad skall hafva allt sedan Januari månad år 1839 berott på Konungens befallningshafvandes åtgärd, men, enligt hvad från Landskansliet derstädes under den 9 Oktober 1840 utfärdadt diarii-utdrag utvisade, då ännu icke blifvit med slut afhulpet, jag uti skrifvelse den 29 i sistnämnda månad, jemte meddelande af inkomna klagoskrifterna, anmodat Konungens befallningshafvande att i dess utlåtande deröfver upplysa, i hvilket skick ifrågavarande mål sig befunne och hvad som efter den 30 Januari 1839 vållat hinder för dess slutliga pröfning, hade landssekreteraren i länet, som ensam undertecknat det infordrade och den 10 nästderpåföljde November insända utlåtandet, med förmälan att, i Herr landshöfdingens frånvaro, det torde tillkomma landssekreteraren, till hvars föredragning och expedition ofvanberörda mål hörde, att förklara och ansvara för hvad dervid kunde hafva blifvit försummadt, i följd deraf andragit: alt landssekreteraren, som medgåfve, att detta mål länge hvila t oafgjordt hos Konungens befallningshafvande, icke ägde annan anledning dertill att uppgifva, än att han ej hunnit utarbeta detsamma förr än lian gjort: att, med afseende å målets särdeles invecklade och vidlyftiga beskaffenhet, och enär öfriga vid Landskansliet förekommande mångfaldiga ärenden icke fingo ligga neder, utan måste i behörig ordning handläggas, endast de mellanstunder, som dervid öfverblifvit, kunnat för dess expedierande användas: att under tiden påminnelse om målets afgörande blott en gång blifvit gjord; och att 30 det af klaganderne önskade utslaget hade varit uppsatt långt förr än deras första klagoskrift till mig inlemnades, ehuru, såsom hos landssekreteraren aldrig efterfrågadt eller till utlösen hegardt, antekning derom dessförinnan icke skulle beliöft i diarium inflyta.
Efter sålunda föregången skriftvexling och då, enligt landssekreterarens tillkännagifvande, omförmälda mål redan var afgjordt och utslag deri uppsatt innan första klagoskriften till mig inkom, eller den 6 Juni 1840, ansåg jag den förda klagan icke föranleda till vidare åtgärd.
En af förre klaganderne, P. Petersson i Fallsberg, ingaf sedermera den 17 Januari 1842 en skrift, deri han, under åberopad egenskap af Göstrings härads ombud i dess allmänna ekonomiska angelägenheter, anförde, att, efter talrika påminnelser och hos mig anmäldt klagomål, ett exemplar af Konungens befallningshafvandes under den 30 Juni 1840 meddelade utslag i frågan om bro- och vägindelning inom nämnde härad omsider emot lösen blifvit till honom för Bjälbo församlings räkning utlemnadt, men att det deremot icke skall varit möjligt förmå landssekreteraren att expediera de öfriga exemplaren af samma utslag, så att det kunnat häradets innevånare kungöras, hvilket vederbörande kronofogdes bifogade, under den 31 December 1841 utfärdade intygande skulle ådagalägga; i anseende hvartill och enär följden af detta dröjsmål vore, alt en oberäknelig tidrymd åtginge innan utslaget vunne laga kraft eller de förberedande beslut, hvilka måste föregå sjelfva mätnings- och delningsförrättningen, hunno vidtagas, sökanden anhållit om min embetsåtgärd, i ändamål att derigenom, inom bestämd tid, de öfriga exemplaren af ifrågavarande utslag måtte till behörigt kungörande inom häradet expedieras.
Af denna förnyade anledning och då af Konungens befallningshafvandes omförmälda, vid ansökningen bilagda utslag inhämtades, huruledes deri, efter meddelade hufvudsakliga yttranden i målet och hvad dermed ägde gemenskap, slutligen är vordet förordnadt, att samma utslag borde af Göstrings härads ombud delgifvas kommissionslandtmätaren, åt hvilken vägdelningen blifvit uppdragen, och hvilken skulle äga att densamma efter stadgade grunderna verkställa; hvarjemte den underrättelse blifvit meddelad, att den med utslaget missnöjde finge deröfver anföra besvär hos Kongl. Kammarkollegium inom fyra månader efter af utslaget bevisligen erhållen del och att erforderliga exemplar af utslaget skulle öfversändas till kronofogden i orten, för att emot lösen tillställas de socknar eller enskilde hemmansägare, af hvilka å ena eller andra sidan voro utförda olika påståenden, som Konungens befallningshafvande pröfvat; men det likväl, på sätt sökanden åberopat, syntes vara utredt, att de för vederbörande erforderliga exemplaren af utslaget, hvilka, enligt nyssnämnda 31 föreskrift, skolat till kronofogden öfversändas, ännu icke vid 1841 års slut kommit honom tillhanda, aflat jag under den 19 nästderpåföljde
Mars en ytterligare skrifvelse, deri jag anmodade
Konungens befallningshafvande att icke allenast uppgifva de omständigheter, hvilka kunde hafva vållat, att verkställigheten af omförmälda föreskrift, under den sedan utslagets meddelande förflutna tid af ett och ett halft år, uteblifvit, utan äfven upplysa, huruvida en sådan verkställighet sedermera följt eller icke; i sammanhang hvarmed och med hämtadt stöd af Kongl.
Kammarkollegii cirkulär den 23 September 1823, som förmår, dels att, ”då Konungens befallningshafvande utfärdar utslag angående deltagande i allmänna vägars och broars underhållande, hvilka oftast röra flera socknar, byars eller hemmans innehafvare, vederbörande kronobetjente eller den vinnande parten, efter hvarje måls särskilda förhållande, alltid skola föreläggas att besörja om samma besluts behöriga uppläsande å predikstolarne i vederbörande församlingar och ett exemplars, i hufvudskrifteller bestyrkt afskrift, qvarlemnande eller qvarblifvande derstädes, på sätt Kongl. Kammarkollegii kungörelse den 1 Februari 1808 föreskrifver, dels ock att, i händelse besvär öfver sådana utslag anföras, bevis öfver ett sådant kungörande bör bifogas, då Konungens befallningshafvande infordrad förklaring och eget yttrande insänder,” jag icke kunde undgå att fästa uppmärksamhet derå, att det sålunda stadgade sätt för kungörande af Konungens befallningshafvandes meranämnda utslag, så vidt af utslaget inhämtades, icke blifvit iakttaget; om orsaken hvartill jag derföre jemväl äskade Konungens befallningshafvandes utlåtande; hvaruppå Landshofdinge-embetet, jemte skrifvelse den 11 Maj, insändt landssekreterarens utlåtande, deri förmältes, att då ifrågavarande utslag icke blifvit utfärdadt af Konungens befallningshafvande, enär Herr landshöfdingen å den tiden var frånvarande, utan vore underskrifvet af Landshöfdinge-embelet, som utgjordes af landskamereraren och landssekreteraren, hvilken, då emot det ifrågavarande beslutet icke något blifvit anmärkt, ansvaret för behörig expedition af utslaget ensam ålåge, den af mig lill Konungens befallningshafvande aflåtna skrifvelsen blifvit landssekreteraren tillställd, för att de äskade upplysningarne afgifva; och var i sådan afsigt vidare anfördt, att iakttagande af föreskriften i utslaget om erforderliga exemplars öfversändande till kronofogden, för att vederbörande delgifvas, hade uteblifvit, sedan de utslag, som af omförmälda anledning utskrifvits, blifvit af kommisionärer ifrån Landskansliet uttagna och vederbörande direkte tillställda; och att, hvad angick anmärkningen dervid, som skulle föreskriften i Kongl. Kammarkollegii cirkulär den 23 September 1823 hafva blifvit förbisedd, landssekreteraren ansåge denna föreskrift hafva lill sin 32 verkan förfallit genom stadgandet i Kongl. Maj:ts cirkulärbref den 26 April 1827; i följd hvaraf och då P.
Petersson i Fallsberg, så vida han styrkt sig vara till talan i saken berättigad, erkänt, det lian innehade ett exemplar af utslaget; då häradsombuden borde gifva landtmätaren del af beslutet för behörig verkställighet; då landtmätaren sedermera var i tillfälle att detsamma med sockneombuden kommunicera, vid utsättande nytt sammanträde, som alltid skulle äga rum, och då ombuden, efter om utslaget sålunda vunnen kännedom, kunde inhämta sina kommitenters yttranden, huruvida besvär deremot borde anföras eller icke, samt för sådan händelse sjelfve deraf taga afskrifter, landssekreteraren föreställde sig, det befinnas måtte, att han, såsom expeditionshafvande, icke kunnat annorlunda, än som skett, tillvägagå.
Vid granskning af hvad sålunda förekommit och då min skrifvelse af den 19 Mars blifvit meddelad Konungens befallningshafvande, i hvilken egenskap landskamereraren och landssekreteraren gemensamt öfverlemnat det af denne sistnämnde afgifna utlåtandet, ansåg jag, med förklarande, att den deri gjorda erinran, huruvida P. Petersson i Fallsberg vore till talan i saken berättigad, ej förtjente något afseende, hinder icke möta att, i ofvanomförmälda delar och hvad dermed ägde gemenskap, taga vederbör'andes förfarande under vidare pröfning.
I anledning af anmärkningen dervid, att det uti Kongl. Kammarkollegii cirkulär den 23 September 1823 stadgade sätt för expedition och kungörande af utslag i så beskaffade mål som detta, icke blifvit i Konungens befallningshafvandes ifrågavarande utslag iakttaget, hade väl landssekreteraren förklarat, det han ansåge berörde föreskrift hafva till sin verkan förfallit genom stadgandet i Kongl, cirkulärbrefvet den 26 April 1827.
Denna förklaring utmärkte emedlertid ett uppenbart missförstånd om de särskilda påbudens egenskap och ändamål.
Det sednare eller Kongl, cirkulärbrefvet af år 1827, kungjordt genom Kongl. Svea Hofrätts Universal den 21 Maj samma år, anginge egentligen domstolar och exekutionssäten samt innefattande, i sista momentet, det allmänna stadgande, att allenast ett exemplar af dom eller utslag borde utskrifvas för parter, som förde gemensam talan, men lemnade icke någon föreskrift, huruledes besluten skulle vederbörande delgifvas eller kungöras, hvilket ej heller varit af nöden, då i detta hänseende allmänna lagen tjenade till efterrättelse.
Det förra åter eller Kammarkollegii cirkulär afår 1823 meddelade speciella föreskrifter, hvilka, gällande blott för vissa mål och nödvändiga med afseende å dessas särskilda beskaffenhet, hufvudsakligen afsågo sättet för 33 för beslulens kungörande, hvarvid den vigt fästes, att föreläggandet för vederbörande i detta hänseende alltid skulle linna rum i sjelfva utslaget.
Vid sådant förhållande och så vida det icke kunde motsägas, att föreställningen, det en äldre lag borde till sin verkan förfalla genom en yngre, som icke innehölle något stadgande i ämnet, läge utom rimlighetens gräns, kunde det ej heller med ringaste fog ifrågasättas, att ju icke cirkuläret af år 1823 i alla delar fortfore att vara gällande.
I följd häraf och enär Konungens befallningshafvandes ofta nämnda utslag endast lemnade det besked, att erforderliga exemplar deraf skulle öfversändas till kronofogden, för alt emot lösen tillställas de socknar eller enskilda hemmansägare, af hvilka å ena eller andra sidan olika påståenden voro utförda, samt det af landssekreteraren, i dess sednare utlåtande uppgjorda förslag, huruledes utslaget skulle kunna med vederbörande kommuniceras, hvarken öfverensstämde med lagligen gifna föreskrifter eller förmådde undanrödja deras för embetsmyndigheler bindande kraft, borde jag äfven fortfarande emot icke blott landssekreteraren, utan derjemte landskamereraren, hvilka hegge, i egenskap af Konungens befallningshafvande, afgjort målet., anmärka samt derföre till laga åtal anmäla den emot tydligt lagbud begångna och således ansvariga felaktighet, att utslaget icke meddelat de omständliga föreskrifter i afseende på dess kungörande, hvilka föriåberopade cirkulär af år 1823 gåfve vid handen, hvarigenom ifrågavarande väg och brodelnings verkställighet utan tvifvel redan blifvit och tilläfventyrs än ytterligare blefve obehörigen fördröjd.
Beträffande derefter den emot landssekreteraren särskildt riktade klagan och hvad i denna del blifvit af mig anmärkt; så ehuru trovärdigheten af landssekreterarens, i dess utlåtande öfver första klagoskriften, gjorda uppgift, att
Konungens befallningshafvandes utslag i målet skall varit uppsatt långt förrän den 6 Juni 1810, då nämnde klagoskrift till mig inkom, i märklig mån förringades genom flera sedermera inlupna omständigheter, ville jag likväl nu, likasom tillförne, antaga denna uppgift såsom med verkliga förhållandet enlig samt inskränkte mig följaktligen till hvad i öfrigt förekommit.
Å ena sidan var af P. Petersson, uti den i Januari månad 1842 ingifna skriften, uppgifvet, att ett exemplar af Konungens befallningshafvandes under den 30 Juni 1840 meddelade utslag omsider blifvit till honom för Bjälbo församlings räkning utlemnadt, men att det icke skall varit möjligt förmå landssekreteraren att expediera de öfriga exemplaren af utslaget, så att del kunnat häradets innevånare kungöras; hvaremot landssekreteraren, i sednare utlåtandet, föreburit, Jusc.-Ombudsmans Emb.-Berätt. för uren 7844 och 784S. 5 34 att iakttagande af föreskriften i utslaget om erforderliga exemplars öfversändande till kronofogden, för att vederbörande delgifvas, hade uteblifvit, sedan de utslag, som af omförmälda anledning utskrifvits, blifvit af kommissionärer ifrån landskansliet uttagna och vederbörande direkte tillställda.
Men genom detta yttrande
Var hvarken klagandens uppgift vederlagd eller anledningen till landssekreterarens underlåtenhet att iakttaga det i utslaget stadgade expeditionssätt tillbörligen förklarad.
I frågans så beskaffade skick och för att afhjelpa obestämdheten uti landssekreterarens yttrande samt derigenom bereda en tillförlitlig grund för att urskilja, huruledes han, såsom expeditionshafvande, tillvägagått, var det alltså, efter min tanka, landssekreterarens åliggande att uppgifva och vederbörligen styrka för hvilka i målet delägande parters räkning, exemplar af utslaget utskrifvits, samt å hvilka tider dessa utskrifna exemplar af parterna eller deras kommissionärer uttagils.
Och då landssekreteraren icke begagnat det tillfälle, som redan lemnats, att utreda förhållandet härutinnan, återstod ännu den utväg, såsom i allt fall den lämpligaste, att, genom anställande talan inför laga domstol, affordra honom en sådan utredning, hvarvid, der så nödigt pröfvades, klaganden äfven kunde varda hörd; och hvarefter, enär utredt blifvit, huru långt dröjsmål med de utskrifna exemplarens af utslaget uttagande å Landskansliet ägt rum efter utslagets datum den 30 Juni 1840, ifrån hvilken dag landssekreteraren borde för sina åtgärder, såsom expeditionshafvande, ansvara, det ankomme på allmänna åklagarens urskiljning att för sin del afgöra, örn landssekreterarens förfarande kunde anses rättfärdigadt, eller i hvad mån laga skäl förefunnos att vidare, såsom tjensteförsummelse, beifra landssekreterarens erkända förfarande att icke ens ombesörja verkställighet af den ofullständiga föreskrift, sjelfva utslaget, i afseende å dess expedition till vederbörande parter, meddelat; ett förfarande, som, detta sednare fall förutsatt, äfven i sin mån kunde hafva bidragit till obehörigt uppehåll med delningsförrättningens slutliga fullbordan.
I öfverensstämmelse med sålunda anvisade grunder uppdrog jag, genom skrifvelse den 16 Juli förrnämnde år 1842, åt advokatfiskaIs-embetet i Kongl. Götha Hofrätt, att derstädes angående detta mål dels emot landssekreteraren och landskamereraren gemensamt, i deras egenskap af Konungens befallningshafvande, dels emot landssekreteraren särskildt, såsom expeditionshafvande, anställa och utföra den talan, lag och målets beskaffenhet fordrade.
Till följd häraf har detta mål blifvit hos Kongl. Hofrätten anhängigt, hvarvid, uti afgifvet memorial, advokatfiskals-embetet, som ansett åtalet, så vidt det afsåge den felakliga föreskriften i Konungens befallningshafvandes ut - 35 slag, redan vara till fullo utredt, äskat, att landssekreteraren, med afseende u den del af åtalet, som rörde honom enskildt, måtte, innan slutligt påstående afgafs, uppgifva och styrka, för hvilka i omförmälda mål delägande parters räkning exemplar af utslaget utskrifvits, samt å hvilka tider dessa utskrifna exemplar af parterna eller deras kommissionärer blifvit uttagna.
Uti häröfver afgifyen förklaring har landssekreteraren, under fortsatt yrkande, att åtalet i dess helhet gälde honom ensam, men ej landskamererare!!, väsendtligen anfört: alt landssekreteraren öfverlemnade till Kongl. Hofrättens bedömande, huruvida lian oräLl förfarit, som icke, i enlighet med Kammarkollegii kungörelse den 1 Februari 1808, låtit utskrifva särskilda exemplar af ifrågavarande utslag: att han icke kunde erkänna skyldighet hvarken för sig, att utan lösen utfärda alla dessa utslag, eller för kronobetjeningen, att utan ersättning deraf besörja afskriften att då flertalet af socknarne inom
Göstrings härad utförde gemensamma påståenden i vägdelningsfrågan, så kunde icke, emot Kongl, cirkulärbrefvet den 26 April 1827, särskilda exemplar af utslaget för en hvar af dessa socknar emot lösen utskrifvas: att i allt fall någon annan förbindelse ej ålåge landssekreteraren i afseende på utslagets expedierande, än den expeditionstaxan föreskrelve, enär hvarken Kongl. Kammarkollegii sistnämnde kungörelse eller dess cirkulär af den 23 September 1823 tillkommit på Kongl. Maj:ts nådiga befallning, utan endast innefattade en anmodan till Konungens befallningshafvande, som ägde alt derå fästa det afseende, hvartill omständigheterna kunde föranleda: alt då de af Konungens befallningshafvandes ifrågavarande utslag meddelade exemplar, hvardera om aderton ark, allt efter som de, utan hinder för öfriga ärenders gång, hunno utskrifvas, från Landskansliet utlöstes, bade stadgandet om deras öfversändande till kronofogden i och med detsamma förfallit, och någon särskild åtgärd kunde så mycket mindre åligga landssekreteraren, som häradsombuden, enligt föreskrift, skulle sjelf ve gifva förrättningsmannen del af utslaget: att landssekreteraren hvarken dittills hållit eller derefter ämnade låta föra någon särskild anteckning af sådan beskaffenhet, som advokatfiskals-embetets ofvanberörda yrkande antydde, hvilket ej heller möjligen kunde af honom fullgöras, då minst femtusende utslagsexemplar och resolutioner från landskansliet årligen utlösas, och befarade han ingalunda, att Kongl. Hofrätten kunde godkänna den mening, som skulle han vara skyldig att anteckna och bevisa, när och till hvilka en sådan mängd expeditioner blifvit ullemnade: alt när någon part uppträdde med klagan öfver honom förvägrad expedition eller obehörigt dröjsmål med dess ullemnande, fråga först kunde uppstå, i hvad fall ansvar borde äga rum, men då något 36 sådant förhållande nu ej inträffat, hade landssekreteraren, i afseende på ifrågavarande påstående, icke något annat att förklara, än att det icke vore honom möjligt att meddela de af advokatfiskals-embetet fordrade upplysningar vidare, än alt, enligt den å inneliggande utslagskonceptet, på sätt vanligt varit, antecknade signatur, det visade sig, alt sex exemplar deraf blifvit utskrifna, hvilka alla jemväl blifvit utlösta: att de tvifvel, som framkastats emot landssekreterarens uppgift, att
Konungens befallningshafvandes utslag varit uppsatt långt före den 6 Juni 1840, saknade all grund, enär landssekreteraren bestämdt erinrade sig, att utslaget varit i koncept uppsatt åtminstone före slutet af Maj månad samma år; och har landssekreteraren slutligen anhållit att blifva frikallad från afgifvande af vidare förklaring, enär lian icke hade något att tillägga hvad af honom redan blifvit anfördi, och underkastade sig hvad Kongl. Hofrätten kunde finna blifva en följd af advokalfiskals-embetets afgifvande slutpåstående.
Af denna förklaring har, på hemställan af advokatfiskals-embetet, P.
Pettersson erhållit del och emot densamma bland annat påmint, att Konungens befallningshafvandes ifrågavarande utslag, ehuru dateradt den 30 Juni 1840, icke varit tillgängligt lili utlösen förr, än i September månad år 1841 och då endast i ett exemplar för Bjälbo församling, å hvars vägnar klagomål öfver oskäligt dröjsmål med sakens afgörande redan varit förda: att icke någon enda socken finnes inom Göstrings härad, som icke i ofvanberörda vägdelniugsfråga åtminstone i någon del fört stridig talan emot de öfriga, hvadan det fall sålunda varit för hand, då, i sträng öfverensstämmelse med 1827 års Kongl, bref, ett exemplar af utslaget bort för hvarje socken utfärdas: att Petersson, oaktadt sorgfälligaste efterspaning, icke kunnat erfara att, utom det för Bjälbo församling utskrifna exemplar af utslaget, flera än två exemplar deraf för två enskilda hemmansägare utkommit; och att, på det ej inträffa skulle, att Konungens befallningshafvandes utslag aldrig vunne laga kraft, Petersson dåmera, ehuru för enskild del icke intresserad i lrågans fortgång, ombesörjt att utslaget blifvit, på sätt företedt betyg af notarius publikus i Skenninge rådmannen C. J. Cnattingius utvisade, under December månad år 1842 och Januari månad år 1843 i häradets alla kyrkor kungjordt.
Derefter har advokatfiskals-embetet, uti afgifvet memorial, slutligen sig yttrat och dervid andragit, hvad först vidkom anmärkningen, att i Konungens befallningshafvandes utslag icke blifvit iakttaget det uti Kongl.