Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Är någon, som gjort sig skyldig till fängelse eller straffarbete på viss tid, tillika förfallen till böter, och saknar han tillgång till deras fulla gäldande; då skall bötesstraffet, oberoende af det beslut, som om böternas förvandling förut må vara meddeladt, öfvergå till fängelse efter ty i 2 Kap. 11 § sagdt är; och vare det fängelsestraff, under iakttagande af de i 5 och 6 §§ här ofvan stadgade grunder, med öfriga straffet förenadt. 8 §.
De i 4, 5, 6 och 7 §§ om förening eller förändring af straff meddelade föreskrifter skola tjena till efterrättelse ej blott då någon på en gång för flera brott lagföres, utan äfven då någon, som till straff dömes, förut blifvit ålagd annan, icke verkställd, bestraffning; och skall domstolen alltid utsätta de särskilda straff, som å hvarje brott följa bort, och derefter, i händelse någon förändring af straffen, efter hvad ofvan sagdt är, skall ega rum, derom meddela erforderliga bestämmelser.
Förekomma till verkställighet på en gång flera domar, hvarigenom samma person blifvit till straff dömd, och äro straffen af beskaffenhet, att de, efter ty i föregående §§ stadgadt är, ej kunna, jemte hvarandra, verkställas; göre Konungens Befallningshafvande om förhållandet anmälan hos Hof-Rätten, som förodnar huru straffen sammanläggas skola. 9 §.
Nu kan så hända, att någon, sedan han blifvit till straff för ett brott dömd, varder öfvertygad att förut hafva föröfvat annat brott; då skall han så dömas, som hade han på en gång varit för båda brotten lagförd; och varde, vid straffets tillämpning, afräknadt. hvad han af det honom förut ådömda straff redan kan hafva utstått. 10 §.
Har någon, sedan han blifvit till straff dömd, men innan han det till fullo undergått, föröfvat nytt brott; då bör straffet för detta brott, med iakttagande af do hår ofvan stadgade grunder, förenas eller sammanläggas med hvad af det förra straffet återstod, då det nya brottet begicks; och skall å det sålunda bestämda straffet afräknas hvad af sagda återstod kan vara verkstäldt efter det nya brottets föröfvande. 24 Expeditions- Utskottets Förslug till underd.
N:o 149- 11 §.
Der lagen utsätter särskildt sträft för den, sorn ånyo begår brott, skall det straff ej ådömas, utan då sådant återfall skett sedan den brottslige till fullo undergått det för förra brottet honom ådömda straff. 12 §.
Föröfvar den, som till straffarbete på lifstid dömd är, brott, som dödsstraff oj medförer: varde straffet skärpt genom bans inneslutande i mörkt enrum på högst tjuguen daga ; och må denna skärpning, i svårare fall, verkställas tre gånger, dock med minst tre månaders uppehåll emellan hvar gång.
* 5 Kap. Om särskilda grunder, som utesluta, minska eller upphäfva, straff har het. 1 §.
Gerning, som eljest straffbar är, vare, utom i det fall, sorn i 2 § sägs, strafflös, om den begås af barn, innan det fyllt femton år; dock ege domstolen efter omständigheterna förordna, att barnet af föräldrar eller annan, under hvars vård och lydnad det står, med aga hemma i huset rättas skall, eller i allmän uppfostringsanstalt insättas, om tillgång dertill finnes. 2 §.
Har gerning, som i allmänhet är belagd med dödsstraff eller straffarbete öfver två år. blifvit begången af den, som fyllt fjorton, men ej femton år; och pröfvas han hafva egt nog urskilning att gerningens brottslighet inse; varde då straffad, högst, med straffarbete i fyra år, om dödsstraff å gerningen följa kunnat, och med straffarbete i två år, om sådant arbete på längre tid derför stadgadt är.
Ej må sådan påföljd, som i 2 Kap. 19 § utsättes, ådömas brottsling af den ålder nu sagd är.
Ej heller skall brott, som någon i den ålder begått, honom ti 11 räknas till förhöjning af straff för återfall i brottet, der sådan förhöjning särskildt i lagen utsatt finnes, efter ty i 4 Kap. 11 § sägs. 3 §.
Begår den brott, som fyllt femton, men ej aderton år; då skall dödsstraff eller straffarbete på lifstid till sådant arbete från och med sex till och med tio år nedsättas. 4 §.
Gerning, som begås af den, som är afvita, eller hvilken förståndets bruk, genom sjukdom eller ålderdomssvaghet, är beröfvadt, vare strafflös. 5 §.
Har någon, utan egen skuld, råkat i sådan sinnesförvirring, att han ej till sig visste; vare gerning, den han i det medvetslösa tillstånd föröfvar, strafflös. 0 §.
Prötvas någon, som brottslig gerning begått, dervid hafva af kroppseller sinnessjukdom, ålderdomssvaghet eller annan, utan egen skuld, iråkad förvirring saknat förståndets-fulla bruk, ehuru han ej kan för strafflös anses efter 4 eller 5 §; då gällö om dödsstraff hvad i 3 § sägs; och må, i ty fall, efter omständigheterna, annat straff jemväl nedsättas under hvad i allmänhet å gerningen följa bort. 7 §.
Yarder man af annan öfverfallen med våld eller hot, som innebär trängande fara, då ege man rätt till nödvärn och vare saklös för den skada, sorn man till farans afvärjande gör. § 8.
Rätt till nödvärn ege ock rum, då någon begår inbrott eller eljest tränger sig olofligen in i annans rum, hus, gård eller fartyg nattetid, eller sätter sig Expeditions-Utskottets Förslag till underd.
Skrifvelse, IS:o i85.
25 sig till motvärn, ehvad det är natt eller dag, emot den, som sitt värja eller å bar gerning återtaga vill. § 9.
Rymmer fånge eller häktad person, eller sätter han sig till motvärn emot fångvaktare eller annan, som honom från rymning hindra vill, eller emot löreståndare eller uppsyningsman vid straffinrättning eller häkte, då denne honom till ordning inom inrättningen eller häktet hålla skall, eller sätter sig någon, som häktas skall, till motvärn emot den, som eger häktningen verkställa eller dervid biträder; då må ock det våld brukas, som till rymningens förekommande, ordningens bibehållande eller häktningens verkställande nödigt är.
Lag samma vare, der annan, än fånge, häktad person eller den, som häktas skall, sätter sig med våld eller hot emot den, som rymningen hindra, ordningen bibehålla eller häktningen verkställa vill. 10 §.
Finnes någon i fall, som i 7, 8 eller 9 § sagdt är, hafva gjort större våld, än nöden kräfde; pröfve domstolen, efter omständigheterna, om han för uppsåtlig gerning eller blott såsom för vållande straffas bör.
Yar så trängande nöd eller fara för handen, att han sig ej besinna kunde; då må han för straff frias. 11 §.
Kommer någon den till hjelp, som finnes i nöd stadd, efter ty förut sagdt är; vare ock för honom lag, som hade han sjelf i den nöd sig befunnit. 12 §.
För händelse, som pröfvas hafva mera af våda än af vållande timat, skall ej någon till straff dömas. 13 §.
Dör förbrytare, förfalle allt straff.
Äro böter, under förbrytarens lifstid, genom laga kraft egande dom ålagda, och hafva äfven under hans lifstid penningar eller andra lösören, för gäldande af de böter, blifvit i mät tagna eller i allmänt förvar satta; gånge dock böterna af den egendom ut.
Har påföljd, som 1 2 Kap. 20 § sägs, blifvit, under förbrytarens lifstid, genom laga kraft egande dom ålagd; varde ock den påföljd, när så ske kan, tillämpad. 14 §.
Straff vare förfallet för brott, som ej blifvit åtaladt 1. inom två år, om det ej i lagen med svårare straff, än fängelse, belagdtär; eller 2. inom fem år, om det ej i lagen med svårare straff, än straffarbete i två år, belagdt är. 15 §.
De i 14 § bestämda tider skola räknas i allmänhet från den dag brottet begicks, men i de fall, som i 15 Kap. 18 eller 21 § sägas och ej åtalas må innan till återgång af giftermål dömdt är, från den dag laga kraft egande dom derom gafs.
Åtal anses vara börjadt, då kallelse till svaromål är den, som tilltalas skall, i laga ordning kungjord, eller han för brottet häktad blifvit. 16 §.
Är åtal å brott, som i 14 § sägs, börjadt inom tid, som der bestämmes, och har det åtal blifvit afbrutet, utan att den tilltalade dertill skuld varit; då skall för rättigheten att åtalet fullfölja lika tid, som i samma § utsatt finnes, räknas från den dag afbrottet skedde. 17 §.
Är någon, genom laga kraft egande dom, fälld till straff, som ej svårare är än straffarbete i två år, och verkställes ej domen inom tio år sedan den gafs; vare det ådömda straffet förfallet. 18 §.
För brott, sorn af embetsman begås i embetet, vare straffet förfallet, om åtal ej blifvit anstäldt inom två år, der brottet i lagen med endast bötesstraff belagdt är, eller inom fem år, der brottet är af den beskaffenhet, som i 25 Kap. 17 § förmäles.
I öfrigt galle i afseende å brott af embetsman ej viss tid för åtal, ej heller, der annat straff än böter ådömdt blifvit, viss tid för doms verkställande.
Prot. 1862—1863, 10 Sami. 1 Afd. 4 26 Expeditions-lils kottets förslug lilt underd.
Skrifvelse, N:o 4 85.
6 Kap. Om skadestånd. 1 §.
Skada, som någon genom brott annan tillfogar, skall af den brottslige gäldas, ehvad brottet skett med uppsåt eller af vållande.
Har den, som skadan led, genom eget vållande, dertill medverkat; varde skadeståndet jemkadt, efter ty som skäligt pröfvas. 2 §.
I mål, som kroppsskada angå, skall under skadeståndet räknas icke allenast läkarelön och annan kostnad, utan äfven ersättning för hinder eller brist i den skadades näring, för sveda och värk, så ock för lyte eller annat stadigvarande men, om sådant blifvit honom tillfogadt. 3 §.
För lidande, som genom brott emot personliga friheten, eller genom falsk angifvelse eller annan ärekränkande gerning, må anses vara någon tillskyndadt, skall ock vedergällning gifvas. 4 §.
Komma make eller barn efter den, som dödad blifvit, att genom hans frånfälle sakna nödigt underhåll; då skall dem, efter ty, med afseende å så väl den brottsliges tillgångar, som andra omständigheter, skäligt pröfvas, tilläggas såsom skadestånd hvad för makan eller barnen tarfvas till dess de sig eljest försörja kunna; och må det skadestånd, efter omständigheterna, sättas att utgå på cn gång eller å särskilda tider. 5 §.
Hafva flere i brott tagit sådan del, som i 3 Kap. 1, 3, 4, 5, 6 eller 7 § sägs; svare de, en för alla och alla för en, till skadestånd; vare ock de, som efter 9 § i samma kapitel gjort sig delaktige i brottet, derigenom att de dolt, köpt eller föryttrat det de vetat vara genom brott åtkommet, eller besörjt omarbetning deraf, hvar för sig till sådan ansvarighet, som sagd är, med gerningsmannen bundne för det, hvarmed de brottslig befattning tagit, 6 §.
Är skada gjord af person under femton års ålder, eller sådan, som i 5 Kap. 4 eller 5 § omtalas, och kan ej skadestånd erhållas hos någon, som för underlåten vård öfver den person är till ansvar för vållande förfallen; gånge då skadeståndet ut af dens egendom, som skadan gjorde. 7 §.
Har straff förfallit eller tid till afbrutet åtals fullföljd blifvit försuten, efter hvad i 5 Kap. 13, 14 eller 16 § sägs; vare dock målsegande ej derigenom betaget att det skadestånd söka, hvartill han eljest kan berättigad vara, 8 §.
Målsegande är den, mot hvilken brott begånget är, eller som deraf förnärmad blifvit eller skada lidit; så ock den, som för den förnärmade eller skadade målsmannarätt eger eller eljest satt är att talan föra.
7 Kap. Om religionsbrott. 1 §.
Hvar som hädar Gud, eller lastar eller gäckar Guds heliga ord eller sakramenten, dömes till straffarbete i högst två år.
Sker det af obetänksamhet eller lättsinnighet; vare straffet fängelse i högst sex månader eller böter. Expeditions-Utskottets Förslag till anderd.
Skrifvelse, N:o 485. 27 2 §.
Gör man gäckeri af gudstjensten; straffes med böter eller fängelse i högst sex mänader. 3 §.
Idkar någon å sön- eller högtidsdag emellan klockan sex om morgonen och klockan nio om aftonen handtverk eller annat arbete som uppskof tåla kan; straffes med böter, högst tjugu Riksdaler, utan det sker till egen eller annans nödtorft.
Lag samma vare, om kramlåda eller annan dylik bod å sådan sabbatstid till salu öppnas. 4 §.
Begår någon brott å sabbatstid; varde den omständighet såsom försvårande ansedd.
8 Kap. Om förräderi; sä ock om andra för Rikets säkerhet menliga brott. 1 §.
Hvar som, i uppsåt: 1. att lägga Sverige eller Norge under främmande makt, eller från något af dessa riken söndra en dertill hörande del eller besittning; eller 2. att bryta rikenas förening, eller med våldsamma medel upphäfva eller ändra den emellan rikena stadgade föreningsform, eller någon af deras grundlagar; eller 3. att Konungen lif eller frihet beröfva oller honom från thronen uttränga; eller 4. att Thronföljare oller annan Prins, som till thronen arfvinge är, lifvet beröfva eller någon af dem från thronföljden utestänga; gör uppror eller annan gerning, den der innefattar uppsåtets fullbordan eller försök dertill; en sådan förrädare miste lifvet eller dömes till straffarbete på lifstid.
Yar faran ringa; då skall till straffarbete från och med sex till osh med tio år dömas. 2 §.
Har stämpling till förräderi, som i 1 § sagdt är, blifvit gjord, utan att förräderiet till försök kommit; då skall anstiftare af stämplingen dömas till straffarbete från och med sex till och med tio år, eller, der faran ringa var, från och med två till och med sex år.
Deltagare i sådan stämpling varde dömd till straffarbete i högst sex år. 3 §.
Har någon, muntligen inför menighet eller annan folksamling, eller i skrift, den han utspridt eller utsprida låtit, uppmanat till förräderi, som i 1 § sagdt är; dömes, när uppmaningen ingen straffbar verkan hade, till straffarbete i högst sex år.
Samma lag vare om den, som annans skrift utspridt eller utsprida låtit, att dermed komma sådant förräderi åstad. 4 §.
Bär Svensk eller Norsk man vapen mot något af de förenade rikena, eller mot någon med dem i krig förbunden makt, miste lifvet eller dömes till straffarbete på lifstid. 5 §.
Har Svensk eller Norsk man, genom uppmaning, eller eljest uppsåtligen, förmått främmande makt att med krig anfalla de förenade rikena, eller makt, som med dem i krig förbunden är; miste lifvet eller dömes till straffarbete på lifstid. 6 §.
Svensk eller Norsk man, som 1. till främmande makt förråder krigsfolk eller andra invånare i något af de före' nade rikena, eller land, stad, fästning, pass eller annan försvarspost, tyghus, magasin, vapen- eller proviantförråd, fartyg, krigskassa eller annat dylikt, som tillhörer något af de förenade rikena eller makt, som med dem i krig förbunden är, eller något sådant, i förrädlig afsigt, förstörer eller förderfvar; eller 28 Expeditions-Utkotiflis Förslag till underd.
Skrifvelse, j\:o 449.
2. förleder de förenade rikenas eller med dem förbunden makts krigsfolk att till fienden öfvergå, eller till uppror eller annan trolöshet; eller 3. i förrädlig afsigt hindrar användandet af de förenade rikenas eller med dem förbunden makts krigsfolk emot fienden; miste lifvet eller dömes till straffarbete på lifstid. 7 §.
Gör någon försök till brott, som i 5 eller 6 § sagdt, är, utan att brottet till fullbordan kommit; dömes till straffarbete på lifstid eller från och med fyra till och med tio år.
Har han, af egen drift och ej för yttre hinder elle annan tillfällighet, afvärjt all skadlig verkan af försöket; varde straffad högst med straffarbete i två år. 8 §.
Om stämpling eller uppmaniqg till förräderi, som i 6 § omtalas, gälle ock hvad i 2 och 3 §§ sagdt är. 9 §.
Svensk eller Norsk man, som i krigstid understöder fienden med krigsförnödenheter eller lifsmedel, eller för honom uppenbarar krigsmaktens ställning eller rörelser eller något rådslag eller beslut derom, eller genom teckning eller annorledes meddelar honom underrättelse om försvarsverk, hamn, farled eller väg, eller bedrager krigsmakten med underrättelse, den han vet falsk vara, eller i förrädlig afsigt hyser eller döljer fiendens spejare eller krigsfolk, eller åt fienden värfvar eller anskaffar sådant folk, eller på annat dylikt sätt honom tillhandagår, dömes till straffarbete på lifstid eller från och med sex till och med tio år. 10 §.
Har någon gjort försök till brott, som i 9 § sagdt är, och blef en dast genom omständigheter, som voro af gerningsmannens vilja oberoende, brottets fullbordan förhindrad; varde dömd till straffarbete i högst tio år. 11 §.
Den, som i krigstid låter sig såsom spejare af fienden brukas, miste lifvet eller dömes till straffarbete på lifstid. 12 §.
Begår utländsk man, medan han i något af de förenade rikena vistas eller i dess tjenst anställd år, brott, som i 4, 5, 6, 7, 8, 9 eller 10 § sägs; varde derför lika med Svensk eller Norsk man straffad. 13 §.
Bådar någon upp krigsfolk eller håller manskap samman, som hemlof fått, att dermed utföra brott emot allmän säkerhet eller medborgerlig frihem; varde dömd till straffarbete på lifstid eller från och med sex till och med tio år.
Var faran ringa; då må tiden för straffarbetet till fyra år nedsättas. 14 §.
Sprider någon kring landet ut lögner eller falska rykten, de der för rikets säkerhet farliga äro, i uppsåt att dermed komma allmänt buller eller oväsende åstad; dömes till straffarbete i högst två år eller fängelse i högst sex månader, der gerningen ingen verkan hade, som svårare straff medförer. 15 §.
Har den, som uppdrag fått att i ärende, sorn riket rörer, med främmande makt något afhandla eller sluta, uppsåtligen dess fördel emot riket främjat eller riket eljest skadat; dömes till straffarbete på lifstid eller från och med åtta till och med tio år.
Tager han, i sådan afsigt, gåfva eller förläning af främmande makt; dömes, ändå att skada deraf ej kom, till straffarbete från och med sex till och med tio år. 16 §.
Tager annan, än den, som i 15 § sägs, gåfva eller förläning af främmande makt, för att dess fördel emot riket främja eller riket eljest skada; dömes till straffarbete från och med fyra till och med åtta år. 17 §.
Hvad den, som mot 15 eller 16 § sig förbrutit, af främmande makt tagit, vare till Kronan förverkadt. 18 §.
Har den, sorn betrodd är att veta hemliga underhandlingar, rådslag eller slut i ärende, derå rikets säkerhet eller rätt emot främmande makt ligger, Expeditions-Utskottets Förslag till underd.
29 dem uppenbarat, eller handling, som han i ty mål lönlig hålla bort, utan lof utgifvit eller kungjort; dömes till straffarbete på lifstid eller från och med åtta till och med tio år.
Skedde brottet utan uppsåt att skada göra, och var faran ringa; då må tiden för strafiiirbetet till två år nedsättas. 19 §.
Nu hafva sådana hemligheter eller handlingar, som i 18 § sägas, kommit till annan persons kunskap eller i hans harid, och är honom veterligt, att de böra lönliga hållas: uppenbarar, utgifver eller kungör han dem, i uppsåt att skada göra; varde dömd till straffarbete från och med fyra till och med sex år.
Sker det utan dylikt uppsåt; vare straffet fängelse eller, der faran ringa var, böter. 20 §.
Hvar sorn, i uppsåt att riket skada, förfalskar, undanhåller, förstörer eller förderfvar handling, som innefattar bevis för rikets säkerhet eller rättigheter emot annan stat; varde dömd till straffarbete från och med åtta till och med tio år eller på lifstid. 21 §.
Den som, utan sådant uppsåt, som i 20 § sägs, men med kännedom om vigten af handling, som der omtalas, den med vilja undanhåller, förstörer eller förderfvar, dömes till fängelse eller till straffarbete i högst två år. 22 §.
Hvar som vet förrrädori eller sådant brott emot rikets säkerhet, som otvau sagdt är, å färde vara, och det ej i tid upptäcker, dömes till fängelse eller till straffarbete i högst fyra år.
Har han ej de skäl, hvarmed han tilltror sig kunna den brottslige till gerningen binda; uppenbara då, utan att nämna personen, de omständigheter, som honom kunniga äro, eller straffes som nyss är sagdt.
Ej skall någon af de i 3 Kap. 11 § nämnda personer till straff efter donna § fällas, der brottets upptäckande icke utan angifvelse till åtal ske kunnat. 23 §.
De i 13, 15, 16, 17, 18, 19, 20, 21 och 22 §§ gifna bestämmelser skola ock tillämpas, om de der nämnda brott emot Norge föröfvas. 24 §.
Svensk eller Norsk man, som utan Konungens tillstånd låter bruka sig såsom sändebud från främmande makt, i angelägenhet, som något af de förenade rikena rörer, eller inlåter sig i underhandling derom med främmande makt eller dess sändebud, dömes till fängelse. 25 §.
Värf var man utan Konungens tillstånd folk i riket till främmande krigstjenst; dömes till fängelse i högst sex månader eller böter. 26 §.
Den, som förleder eller hjelper krigsman till rymning, dömes, om det sker i krigstid, till fängelse i högst sex månader eller straffarbete i högst två år, och, om det sker i fredstid, till böter eller fängelse i högst sex månader. 27 §.
Förgriper sig någon, med våld eller annan misshandel, å främmande stuts Regent, medan han här i riket vistas; dömes till straffarbete på lifstid eller från och med sex till och med tio år.
Sker slik förgripelse å främmande makts sändebud här i riket; då må, om för lika våld eller misshandel i allmänhet straff arbete ådömas bort, straffarbetet, der högsta strafftiden är bestämnd till tio år, förhöjas till sådant arbete på lifstid, och eljest till två år utöfver den för hvarje fall bestämda högsta strafftiden; är brottet i allmänhet med fängelse eller böter belagdt; må gtilfystraffarbete i högst två år dömas.
Sker dråp, som i 14 Kap. 3 eller 4 § sägs, å någon af de personer nu nämnda äro; miste dråparen lifvet eller dömes till straffarbete på lifstid. 28 §.
Talar eller skrifver man smädligen mot person, som i 27 § nämnd är, eller förgriper man sig mot honom med hotelse eller annan missfirmlig gerning; straffes högst med straffarbete i två år. 29 §.
Ej må brott, som i 27 eller 28 § sägs, der ej dråp skett, åtalas af allmän åklagare, utan att Konungen dertill lof gifver. 30 Expeditions-Utskottets Förslag till underd.
Skrifvelse, N:o '185. 30 §.
Den, som till straff efter 1, 2, 3, 4, 5, 6, 8, 9, 10, 11, 13, 15, 16, 18 eller 20 § sig skyldig gjort, varde ock dömd medborgerligt förtroende för alltid eller på viss tid förlustig.
Lag samma vare, om någon till straffarbete efter 7 § förfallen är.
9 Kap. Om Majestätsbrott; så ock om brott emot Riksstyrelse eller Rikets Ständer. 1 §.
Förgriper sig någon mot
Konungen med våld eller annan misshandel å hans person; miste lifvet eller dömes till straffarbete på lifstid 2 §.
Förgripelse, som i 1 § sägs, mot Drottning, Enkedrottning eller Thronföljare, varde med straffarbete på lifstid eller från och med sex till och med tio år belagd. 3 §.
Begås förgripelse, som i 1 § sägs, mot annan person af Konungahuset som Konglig eller Furstlig värdighet inom riket åtnjuter, än de i 2 § nämnda; då må, om för lika våld eller misshandel i allmänhet straffarbete ådömas bort, straffarbetet, der högsta strafftiden är bestämd till tio år, förhöjas till sådant arbete på lifstid, och eljest till två år utöfver den för hvarje fall bestämda högsta strafftiden.
Är brottet i allmänhet med fängelse eller böter belagdt; dömes gerningsmannen till straffarbete från och med sex månader till och med två år. 4 §.
Yarder å någon af de i 2 eller 3 § nämnda personer dråp föröfvadt, såsom i 14 Kap. 3 eller 4 § sägs, miste dråparen lifvet eller dömes till straffarbete på lifstid.
Sker å någon af dessa personer dråp, som i 5 § af samma kapitel sägs; dömes gerningsmannen till straffarbete på lifstid eller från och med sex till och med tio år. 5 §.
Talar eller skrifver man smädligen mot Konungen, Drottning, Enkedrottning eller Tkronföljare, eller förgriper sig mot någon af dem med hotelse eller annan missfirmlig gerning; dömes till straffarbete från och med sex månader till och med fyra år eller fängelse från och med sex månader till och med två år.
Sker det mot person, som i 3 § nämnd är; vare straffet fängelse i högst ett år eller böter från och med femtio till och med ett tusen Riksdaler. 6 §.
Ej må brott, som nu sagda äro, der ej dråp skett, åtalas af allmän åklagare, utan att Konungen dertill lof gifver. 7 §.
Förgriper sig någon med våld mot Riksstyrelse, som, i de fall grundlagen utsätter, i Konungens ställe regeringen förer, och sker brottet för att störa friheten i sådan Styrelses öfverläggningar eller beslut, eller att dess sammankomster hindra; dömes till straffarbete på lifstid eller från och med sex till och med tio år; varder i det brott dråp å någon af Styrelsens medlemmar föröfvadt, såsom i 14 Kap. 3 eller 4 § sägs; miste dråparen lifvet eller dömes till straffarbete på lifstid.
Innefattar gerningen förräderi; gälle hvad derom i 8 Kap. 1 § stadgadt är. 8 §.
Förbryter man sig, på sätt i 5 § sägs, mot Riksstyrelse, som i 7 § omtalas, eller mot Rikets Ständer eller deras Äfdelningar eller Utskott; dömes till fängelse eller böter från och med femtio till och med ett tusen Riksdaler. 9 §.