Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Nåja, jag förlåter dig ändå. » » Tack, » sade han och fattade hennes hand med en tryckning, som kom henne att hastigt rycka den lös.
» Om jag bara kunde begripa, hvarifrån jag skall få en skolflicka till i min pension, » utbrast hon sans ä propos och satte sig på öfversta trapp- steget.
» Kan du inte använda mig? » frågade Otto älsk- värdt och slog sig ned midt emot.
» Det duger rakt inte, att magistern kommer och examinerar fyra elever, det ser alldeles för fattigt ut.
Jag har j u bara Margareta, Gina Blixt, Aurore Edberg och lilla Inga, » fortfor hon utan att ägna Otto en blick.
» Gud bevare oss från att släppa dig in i flick- pensionen, » utbrast Emil, då Otto ånyo erbjöd sig, » inga mammor skulle sedan våga skicka dit sina döttrar. » » Ja, hvem skola vi få? » sade Margareta.
Torsten sänkte penseln.
» Vänta litet, » sade han eftersinnande, » jag tror, jag har löst problemet.
Vi ta Maurice.
Och med en gammal krinolin och klädning blir han ut- märkt. » Förslaget mottogs med entusiasm, men endast Maurice protesterade: » han ville inte gå som ett åkerspöke och vara en dum flicka, det vore så fånigt. » » Ah, Maurice, det gör du nog, om jag ber dig, » bad Henriette.
Han bara puttrade till svar, men lät ej fullt så omedgörlig.
» Men Torsten, » Annie steg upp ocb närmade sig träddekorationen, » hvarför målar du så jättestora äpplen så här lågt ner på äppelträden? » » Äpplen?
Torstens ögon vidgades, » ser du då inte, att det är r o s o r?
» » Rosor, » sade Annie häpen.
» Rosor, » utbrast Otto, » jag trodde det skulle föreställa någon tvätt, som man hängt ut på tork. » ' Jag ser då tydligt, att det skall vara rosor, » påstod Henriette, » och inte äro de för stora heller. » » Ni tänka ej på, att publiken ej är så nära som vi nu, » inföll Torsten.
» Nej i så f a l l.
B y r å: Klarabergsgatan 54, en tr. Annonspris: 25 öre pr petitrad (
Fredagen den 9 augusti 1889.
Tidningen kostar Redaktör och utgifvare: endast 1 krona för qvartalet.
Ingen lösnummerförsäljuing.
Träffas l byrån kl. 10 — 11.
Utffifning-stid: hvarje belgfri fredag.
I Stockholm: hos redaktionen, å Stads- postens hufvudkontor, i bokladorna samt å tidningskontoren Emelie Flygare-Carlén.
Författarinnan till » Rosen på Tistelön », » Köpmansnuset i skär- gården » o c h » Pål Var- ning » ingår den 8 den- nes i sitt 83:dje år.
Det är ett lif längre än det va ' nligen för men- niskors barn tillmätta, hvars bilder i brokig vex- ling säkerligen denna dag hägra för den åldrigas minne, der hon, med de jordiska ögonen skum- ma, men med själens blick allt jemt klar, sit- ter i sin lilla våning der uppe på Ladugårds- landet.
Hon minnes nog barn- domens dagar, då hon ensam med blott för hennes fantasi existe- rande väsen — små underbara flickebarn — lekte i de mörka sjö- bodarne bland trossar och kablar, gamla gal- jonbilder, tomma sill- tunnor o c h andra här- ligheter, eller då hon om aftnarne, hardt när andlös af häpnad o c h uppmärksamhet, satt i bodkammaren och lyss- nade till alla de under- bara äfventyr från böl- jornas rike, hvilka skut- skepparne o c h fiskar- gubbarne visste förtälja.
Och då den praktiska modern förklarade: » det här måste ha ett slut — det är icke nyttigt för flickan att höra på så mycket vidskepliga historier, » förklarade den romantiskt anlagde fa- dern: » låt du henne prata med sjöfolket — sämre läror kan hon få; när hon blir lite ' större, skall b o n få följa med mig på mina resor i skärgården. »!
Emelie Flygare-Carlén.
Portriitthyst af A u g u s t i n u s Wallenberg.
Och så dessa resor i frisk kultje öfver sol- glittrande vågtoppar eller i storm mellan svarta afgrundsdjup!
Dessa resor, under hvil- ka hon i grund o c h bot- ten lärde känna det folk, hvars skildrerska hon sedan skulle blifva, just sådant det, i vexlande sorg o c h glädje, lefver sitt lif å vestkusten eller å de böljor, som skölja dess stränder.
Och der- ifrån gå tankarne högt, högt upp på landbac- ken, ända långt in i Småland, der den unga makan o c h modern till - bragte sitt första, korta äktenskap.
O c h der- ifrån till nya scener: till hufvudstadens verld, till de älskvärda, de
Idun utkommer I hufvudstaden hvarje heigfrl fredag och kostar för ett qvartaf endast 1 krona, postarvodet Inberäknadt.
— Tidningen Innehåller nästan uteslutande o r i g m a l b l d r a g.
— U p p g t f å närmaste postanstalt namn och adress samt erlägg en krona, så er- snillrika o c h trofasta vännerna kring Aga- F r ä m m a n d e toner.
nippe ' s källa, till den hederlige Thomson, till den andra kullerstolen, till ende sonens Tolkade af F.
H b g.
dödsbädd, till ett långt literärt lifs sträfvan- 1. den, små motgångar o c h lysande, verlds- omfaltande triumfer!
Kärlekspredikan.
I dessa hufvudstadsscener blanda sig må Af Friedrich Räcker /,.
hända bilderna från.
den hennes lefnads- bragd, hvilken ej var den minsta: bazaren JCuaD liEi-ngen ocft- tåf-jen 3 j ?ogCafc 6 m å, 1868 för Stockholms fattige.
Och från dem © m JiafcEeli?
flyger tankarne m å hända till hembygden, tutngen oefl gudl / j-en mvtt Jvj-etra till Vikens klippiga stränder, denna hem- bygd, för hvilken hon, snarare trots lyckan än i följd af dennas tillskyndelse, genom blott sitt suveräna snille, blifvit en välgörarinna.
* J najk&gt;en mig * agt oc ?i m t j » j-ungit nog, t I ett fjerdedels århundrade har fru Car- len bebott sitt n. v. hemvist, n:r 5 Kap- tensgatan, 2 tr. upp.
Först kommer man in i ett mindre rum, hvilket varit hennes framl.
makes, Johan Gabriel Carléns, arbets- rum, o c h der hans skrifbord står i samma skick s o m det befans, då han sista gången satt der.
I detta rum finnes uppstäldt fru Carléns ganska betydliga bibliotek.
Der- ifrån inkommer man till venster i en med solid elegans prydd salong.
I fönstren blomstra geranier, cactéer o c h pelargonier.
Borden äro betäckta med planschverk o c h böcker.
A f dedikationer å många af dessa senare såväl s o m af kort i visitkortskorgen ses, att den åldriga författarinnan stått i, o m o c k ej personlig, så dock andlig rap- port med äfven det nuvarande literära tid- skiftets personligheter, från C.
D. af Wirsén till den unge nybörjaren.
Bland de bruna, gammaldags sammetsmöblerna med sina förgylda roccoco-ornament resa sig mar- morstatyer, en Apollo o c h en mediceisk Venus, o c h de blå väggarna prydas af ki- nesiska glasmålningar, hvilka en gång fun- nits i det gamla föräldrahemmet.
Kabi- nettet derinnanför är ej mindre karaktäri- stiskt.
Vid fönstret står ett skrifbord, en- kelt o c h oansenligt — der ligger knapt nå- got mer än en portfölj, ett par pennor o c h ett bläckhorn.
Här satt för ej länge sedan Emelie Carlén o c h förmådde då ännu läsa korrektur å sitt sista arbete: » Efterskörd ».
På väggen hänger ett porträtt af Johan Gabriel Carlén, siradt med en löfkrans, o c h bredvid porträttet Carlos svarta filthatt, » barrikadhatten », prydd med eterneller o c h ängsblommor.
Vidare märkas här ett större bokskåp, inneslutande de utländska uppla- gorna af fru Carléns verk, samt ett full- ständigt riggadt miniatyrskepp, en skänk af svenska kofferdikaptener till svenska sjölif- vets frejdade skildrerska.
Och så står der ett litet bord med endast religiösa böcker, deribland ett o m flitigt bruk vittnande Nya testamente i läderband, ett minne af hennes Carlo, » hvilket, » säger den gamla, » skall följa min stofthydda i dess sista bädd. » * Fru Carléns höga ålder samt tilltagande synsvaghet orsaka, att hon numera nödgas inskränka sina mottagningar till slägten samt några äldre vänner o c h förtroliga be- kanta.
Undantag förunnas dock någon gång.
Ett dylikt undantag är det, s o m medgifvet en ung konstnär att i vår hemma i fru Carléns bostad modellera hennes por- trättbyst.
Af denna byst, karaktäristisk och öfverraskande porträttlik, är det s o m Idun i dag meddelar en trogen afbildning.
^j-ag Hat.
oe&amp;aå nöfct oclv fiegtijatt nog ölj; Rätf-eH, aj; iiätfefi.
0 tingen, o (S^itngen J ?ofc j; £tclian UCott © tutngen oc ?i c^Dåf^en.
De6 * Ivj-etta fi-tåDt ©m liatSefi, 9TLeD Ha / tfefi-; Ett underbart land.
Fragment ur en otryckt reseskildring, skänkt åt A ve.
V. var hålla edra lärjungar till i dag? » frågade jag följande morgon, då j a g åter träffade gubben allena.
» På skilda håll vid olika arbeten, » sva- rade han, som om det varit fullkomligt i sin ordning, att barn och ungdom gjorde gagn vid sjelfva slutet af vårterminen.
» Vid denna årstid, » fortsatte den gamle, som tycktes vara tankeläsare, » syssla vi ej så mycket med rent bokliga ämnen; ungdomen får nu deltaga i de praktiska arbeten, som ligga för hvars och ens anlag och får så tillfälle att ordentligt taga reda på, i hvilken riktning begåfningen ligger, så lefnadsbanan kan väljas med för- stånd.
Det är riktigt uppfriskande att se, hvilket lifligt arbetsbyte, som då eger rum emellan olika familjer, emellan stad och land, emellan fattig och rik.
Den kallare årstidens långa aftnar samla åter grupper kring det mera andliga arbetet.
- » Men, » återtog han efter en suck, » jag lof- vade j u att fortsätta min lilla kulturskildring!
9 " ofc etn.gt mtg ^j / ungen, o jkgfa * små, Edert sista yttrande i går visade, att ni äfven läst om de vanvettiga förslag, som hos oss © m R-afcEeli, framkommo — jag menar förslag till afskaf- 0 m Hdtfefi, om fiä / tfeli!
fande af religionsundervisningen i de förr be- skrifna anstalterna.
Men innan ni fördömer den tidens underliga reformförsök, vill jag, att ni skall närmare lära känna det dåva- rande tillståndet, och ni skall då blifva mera Minne.
öfverseende med dess reformatorsdilettanter. » Af C. Weitbrecht.
(Jag käade ej det minsta till något i detta underliga land, men då jag var på resor, för ön gång i 6&amp;ogen J-&lt; * g ute uat att till aflägsna folkslag utbreda kännedomen t n t ett tfcäD Ditt namn.
j c g Aria-t.
om vår högre bildning, kunde jag ej tillstå 9 " aot tolitgt oefv {jafcnftfi.gt gj-o * De ' t sanningen, utan bara bugade mig och lät gubben blifva i sin tro.
Han fortsatte också anDå genast:) » Antagligen känner ni genom böcker a n n u i Dag Ditt namn Det 6un » också något till vår religion? » (Jag bugade mig ånyo.)
» Och vet hur menniskokärlek och » ta — ett ödmjukt hjerta utgöra ett af de starkaste grunddragen i dess lära.
Men tänk er nu ^a£ fiat-nifi-gt oofv tolitgt!
QTCefc to&amp;t-gt denna religions höga, heliga sanningar for- mulerade till en samling frågor och svar, först inlärda af dertill villiga personer, hvilka © U t aftklq Det namnet jwgäta a^ m t n åter i sin ordning på samma sätt proppade frågorna och svaren i barnen, — nej, inte 6] ' .äCj alldeles på samma, ty inga skrifter från den £atn&amp;l / i&lt;gt a n mefc, att ftuat- Dag, tiden omtala, att de unga män och qvinnor, o som af dertill utsedda äldre personer lärde Aom g a t sig, hur de skulle lära barnen att svara på ^J-ag OM omtiat titt fia&amp;a titt ungDomen6 inlärda frågor, fingo stryk, när minnet svek o dem; men man vet dock, att denna inöfning afc.
med lärarne ej alltid aflopp utan skarpa till- rättavisningar och häftiga uppträden.
Tänk er så bland en ofantlig skara ouppfostrade, 3. utledsna, håglösa barn, en af dessa sjelf först Lifvets perla.
utpinande, lefvande frågmaskiner behandla kärlekens religion, än otåligt hotande, när Af Edward Dorer-Eyloff.
svaren förvexlades, än tillgripande rotting J Aangen m å » o«i jsefcla- eller lineal, än sporrande fåfängan och hög- S) u &amp; å * t-Eefl lxe£ » aD Mil modet genom beröm eller löfte om premier, klassflyttning och allt detta ohyggliga för oie: ungDowien ät mu » » {an menniskans högsta lifssak: Det personliga för- QTLeD liatfeli » j; * o uti; hållandet mellan henne och Gud.
' » 0 m unojiomen ^otÄui / nne-t, » Ja, men, min herre, » inföll jag, » eder re- gen 3 naig j; CtclianA nj-etta, Då;;;; 2Du, lia-tfeR., Dtoj-efc goafc, ©efv om a n muntan fit-totefc, S) e6 * petfa gfånéet ttXat.
ligion var väl i skolplanen upptagen i rang med de öfriga skolämnena, hvilka med ondo eller godo skulle slås in i barn och ungdom, och då blef religionen behandlad i stil med dem. » » Alldeles så.
Ni är verkligen kunnig i vårt
hillea ett .lummer U e c k a n under heta qvartalet.
För hvarje 6-tal abon- nenter, som samlas, och f ö r hvilka afglften Insändes till Redaktionen af lilla folks äldre kultur, och det är en glädje att tala med en så kunskapsrik främling. » (Jag bugade mig två resor.)
» Som ni säger, religionen behandlades på samma sätt som t. ex. språklärans regler, och båda blefvo lika oförstådda och lika förhatliga ämnen för bar- nen.
En mängd af undervisarne såg ej heller i religionen annat än ' ett odrägligt ämne '; en del deremot greps af ett sjukligt religiöst svärmeri och sökte antingen skrämma eller fanatisera barnen, tills äfven de råkade i verk- ligt eller låtsadt svärmeri; och så fingo vi snart landet fullt af hemliga eller uppenbara gudsföraktare, hvilka under deras strid mot de talrika hycklare och svärmare, som då vanhedrade vår religion, kommo på den van- vettiga tanken, att det var denna, som bar skulden till vårt moraliska förfall och derför borde bannlysas från skolorna.
Men låtom oss nu, om ni behagar, fälla ned täckelset för denna tids missriktningar, och i stället se, huru vi så småningom lyckats arbeta oss fram till en bättre sakernas ord- ning!
En verklig äkta folkväckelse eger aldrig någonstädes rum med mindre än ett återupp- lifvande af gudstron och gudsförhållandet, och det var just med denna äkta väckelse som faktor man nu vågade räkna i arbetet för vårt folks upplysning.
Rundt kring landet gick liksom en frisk vindfläkt, manande till arbete på den obrutna, med ogräs bevuxna marken.
Medelålders qvinnor och män i goda ekonomiska omständigheter, som aldrig förr hade funnit någon lifsgerning eller känt lifvet tändas i det döda kunskapsförråd, de inlagrat, samlade små grupper barn eller ungdom — icke kring sig — utan i de min- dre bemedlades hem, när det bäst kunde bära sig, utan att ingripa störande i familjens lif eller arbete.
Och i minst fyrtio år drefs här en mycket oregelbunden, men mycket lifaktig verksamhet för att uppfostra så väl många, som redan voro föräldrar, som ock det slägte, hvilket en gång skulle ikläda sig detta, det vigtigaste och ansvarsfullaste af alla mensk- liga kall i denna verld. » » Skulle ni vilja hafva godheten gifva mig ett prospekt — en plan, en öfversigt, eller hur ni benämner det — öfver det system, som nu tillämpas här! » bad jag, verkligen glad öfver att ej vidare bli frestad att yttra mig öfver detta underliga folks öfvervunna ståndpunkt.
» Prospekt — plan! » log den gamle hjert- ligt.
» Något system, i den gamla meningen, ega vi ej, emedan vi helt och hållet lämpa undervisningen efter lifvets olika kraf och vilkor.
Den gamla lagbestämmelsen, att alla barn i landet måste lära sig de nödiga vil- koren och färdigheterna, för att kunna till- egna sig bokliga kunskaper, står fast; och då ett barn fyllt tolf år, skall det ha lärt sig läsa, skrifva och räkna så mycket, som kräfves under lifvets vanliga förhållanden.
Skulle någon ha försummat detta, kan barnet tagas från föräldrarne och sättas i af staten för detta ändamål inrättade barnskolor, hvilka dock, det kan jag försäkra eder, aldrig bli öfverbefolkade, fastän här, i fråga om dylik försummelse, hvarken tages hänsyn till börd, rang eller förmögenhet.
Men saken är, ser ni, att man betraktar det som skam att, i fråga om sina barns uppfostran, komma un- der statens förmynderskap, och då fattig som rik nu inser gagnet, ja oumbärligheten af en lefvande upplysning, så sträfvar hvar och en att förskaffa sig deraf så mycket, som han, enligt anlag och begåfning, kan mottaga, i i — v I I K I I L / w IN Idun, erhållet ett grattaexemplar för hela den tid, under hvilken abonne- mentet räcker.
Aro de samlade abonnenterna färre än 6, torde prenumera- utan hänsyn till hvilket yrke eller arbete man valt.
Och här är det ej så svårt att få lämplig undervisning, tack vare den kär- lekens ande, som håller oss vakna och lifak- tiga.
Hvarje ekonomisk bergad familj tager ett eller flere fattiga barn att undervisa till- lika med sina egna; detta är en hjertesak och faller sig nu mera helt naturlig, äfven der föräldrarnes medhjelpare vid undervisnin- gen få aflöning.
Hvarje kommun har en större boksamling med böcker för alla åldrar, och af det yppersta som finnes på hvarje om- råde, så att intet, som är värdt att lära känna, behöfver vara obekant för kunskapssökande andar. » » Och alla äro lika kunniga här i landet? » » Min käre vän, har jag då uttryckt mig så illa, att ni ej kunnat uppfatta, att vi just kommit ifrån det fåniga försöket att bibringa alla samma bestämda, utmätta kunskapsmått?
» utbrast gubben med lindrig otålighet.
» N i vet säkert lika så väl som jag, att här på jorden finnes ett icke ringa antal menniskor, som ej har det minsta sinne för studier, utom möjligen just i det fack, åt hvilket deras prak- tiska anlag ligga; andra åter gifva sig ingen ro med mindre, än att de åtminstone fått en klar öfversigt öfver det menskliga lifvets utveck- ling på alla områden.
Skulle vi så lägga dessa två i Prokrustessängen, sträcka lederna sönder på den ene, tills han blef lång nog för sängen, eller hugga af den andre, derför att han är för lång, enligt systemet?
Nej, många bland oss sakna s. k. boklig kunskap, men de allra fleste äro upplyste, bildade, väl upp- fostrade och pligttrogna menniskor, tack vare den ständiga vexelverkan, som eger rum emel- lan folk af olika kall, yrken och samhälls- ställning; en vexelverkan, som innerst har sin grund i vår religion och den med guds- tron förbundna pligten att hålla kropp och själ friska genom att skaffa sig tillfälle att låta tankearbetet omvexla med kroppsarbete, och detta med sysselsättning af mera andligt slag. » (Slut i nästa n:r.)
^trädgårdsmuren, belyst af månen, står der så ® hvit mot kastanjernas grönska, den fuktiga natt- vinderi skakar de hvita blomklasarne, och genom- skinliga små stjernor falla tyst till marken som dof- tande snö.
Det brunlockiga hufvudet har länge suttit på lur der uppe på trästegen, och rösten, som försöker att vara lugn och fast, förråder en liflig oro i det korta utropet: » Maria! » » Jag är här.
Men tala sakta.
Det är ljust i pappas rum ännu.
O, milde Gud, livad jag är rädd!
Blodet står stilla i mina ådror. » » Kom närmare hitåt!
Var inte rädd, kom hit under trädgrenarne, i skuggan, så-ja!
Nej, när- mare hit! » Hon närmar sig med korta, osäkra steg; den lilla hvita, ännu helt barnsliga gestalten flyger fram öfver trädgårdsgångens sand, kryper darrande ihop vid foten af muren under murgrönans hängande gre- nar och blickar uppåt mot de strålande ögon, som lysa tvärs igenom löfverket.
» Ah, Alfredo!
Om du faller!
Om du gör dig illa! » » Ah, bevars väl!
Stackars lilla dufva!
Men så- dana äro qvinnorna!
Jag, med mig är det alldeles tvärtom, svårigheterna egga mig, sporra och elektri- sera mig.
För din skull vore jag i stånd att våga allt.
Maria, du älskar mig ju? » » J a.
tala tyst, jag tyckte jag hörde något. » » Det är vinden.
Maria, svär att du älskar mig! » » Jag svär det.
Glöm inte att tala tyst.
Ack, stegen den faller bestämdt. » » Jag behöfver din kärlek för att modigt strida mot lifvets alla svårigheter, dess ondska och dess dårskap.
Jag skall besegra allt, om du bara vill.
» » Vill, hvad för något? » » Vara trogen och stark.
Vara min musa, poe- sien i mitt l i f.
» » Men det är jag ju, Alfredo, men vet du hvad, pappa är så sträng, och han ville helst, att jag skulle hålla mig till mina dockor ännu, och så säger han att du.
» » Hvad säger han?
Jag är beredd på allt.
Jag öfverser med sådana barnsligheter.
Säg ut, äl- skade!
&gt; » Han säger, att du är bara en pojkvasker, som gjorde bäst i att hålla dig till dina böcker, och att om han får tag i dig, så.
» Hon tystnade.
Vinden susar genom grenarne liksom med ett ironiskt löje.
» Du gråter, min skatt!
Jag skall hämnas dina tårar, en för en. » » Ja. » Den darrande, lilla rösten förlorar sig i ett ut- brott af snyftningar.
» Din far är en barbar, en tyrann liksom min, men hvad gör det.
Kärleken är ljus, kärleken är makt, den aflägsnar alla hinder, besegrar alla svårig- heter.
Om några är är du min! » » Ja, men om du inte går igenom examen till.
» Jag skall gå igenom!
A h, hvad är det för en bagatell.
Jag skall gå igenom, hur orättvisa lärarne än äro.
Maria, jag har något med mig åt dig; jag har pressat den till mina läppar, ah, så många gån- ger.
Lofva mig att alltid gömma den, till och med när den vissnat.
Tag emot den.
med händerna.
Nej, med förklädet, det är bäst. » Hon håller ut sitt lilla förkläde och han kastar dit en pensée, stor och sammetsglänsande, med ett par af bladen mörka och försedda med guldprickar, som likna en lefvande menniskas lysande pupiller.
Hon tar den med sina små darrande händer och och trycker sina läppar mot dess blad.
» Svär att du ej bedrager mig », bönfaller den eldige älskaren på femton vårar, » lofva mig vid din moders minne, att ingen annan.
. » Hon gråter häftigare än någonsin.
» Stackars mamma, om hon nu kunde se mig från sin himmel, skulle hon inte vara nöjd med mig.
Ack, hvad det är mörkt!
Tänk om pappa misstänker något eller om din pappa.
» » Ah, prat!
De sofva på sitt gröna öra.
V i d deras ålder vet man ingenting om kärleken, förstår du!
De komma ej ihåg, hvad det vill säga att älska, älska som du och jag, utan feghet, utan fruktan, med lycksalighetens fullhet, med denna berusning.
» Denna fras, som han läst i en realistisk roman, kom han inte ut med i sin helhet, och det var kanske derför månen bakom molnen gömde sitt le- ende ansigte.
» Alfredo, det är sent.
Låt mig gå. » » Nej, icke ännu, älskade.
Hur kan du i denna hänförande, ljufva natt tänka på sömn?
Jag är va- ken.
I mina ådror brinner en eld, som förjagar sömnen.
Jag käftner mig beredd att företaga något stort, något hjeltemodigt.
Men tyst, hörde du inte något? » Bösten, som tilltagit i styrka och manhaftighet, dör bort i ett utrop af vild, barnslig förskräckelse.
Trästegen knakar, darrar, skakas häftigt af osynliga händer.
» Din s l y n g e l.
nu har jag dig då ändtligen.
Pojkvalp, som inte är torr bakom öronen ännu, jag skall lära dig, jag — » Klatsch, klatsch.
Vinden ger till torra hånskratt i grenarne, under det att ömkliga jämmerrop höras från andra sidan muren, och månens stora, hvita ansigte, som med- lidsamt beslöjar sig i den nattliga dimman, höljer i mörker skammen af den faderliga upptuktelsen.
Panoptikon.
||| \ tockholm har redan fått sitt Panoptikon Jr^ och får i dagarne sitt jättepanorama, sin rundmålningsbyggnad.
Det var just hvad som fattades oss, ty eljes hade vi allting, utom pengar, som vi aldrig ha haft och tro- ligtvis heller aldrig få i den mängd, som vi behöfva.
Men det gör mindre, ty vi lefva i alla fall alltid, som vi skulle ha vår lilla million i säkerhet; vi dragas gerna med vi- gilans och björnar, bara ingen får veta annat,
tion ske i närmaste postanstalt. — Bidrag från alla områden f ö r qvlnllg verksamhet mottagas med tacksamhet.
Endast en sida af papperet bör än att vi ha allting fullt upp.
Ä r skenet bevaradt, så är allting godt.
Eljes hade vi ju, som sagdt, förut allt hvad man kan begära: parker, esplanader och kyrkor, palats som ramla och palats som stå tills vidare.
V i hade gas och elektriskt ljus, dammiga gator och romerska bad, fräls- ningsarme, kapplöpningar, roddklubbar, va- rietéer och federation; — endast Panoptikon och rundmålningarna saknades, för öfrigt var storstaden komplett.
Det var riktigt förargligt förr i verlden, när herr Sörensen någon gång tittade öfver hit på ett kort besök.
Han gör det sällan, ty han ser hellre, att vi fara till Kongens By och lemna vår reskassa qvar der, och kan han få » snyde » oss en smula i all gemyt- lighet, så gör han det så hjertans gerna.
Men om han någon gång kom på kontra- visit och vi trafvade omkring i vårt anletes svett för att visa honom all stadens härlig- het, så sade han alltid, just då vi trott ho- nom vara som mest öfverväldigad: » Meget paant!
Virkelig meget nydelig alt- sammen!
Men la ' mig spöre dem: hvor har- De deres Panoptikon? » V i hängde på hufvudet och sågo tillintet- gjorda ut.
V i hade ju intet Panoptikon.
» Ikke! » säger herr Sörensen och låtsas se » forbaused » ut, medan han triumferar i sitt stilla sinne.
» Saa maa D e s ' gu Isegge dem til ett Panoptikon.
D e skulle saama^nd se vores derhjemme i K0benhavn.
Der gaar nasppe en eneste uge, at jeg ikke tager könen og bgrnene med i Panoptikon.