Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Ändringar i dessa utrymmen medföra endast lindriga jemkningar i delningen, och ingen sådan rubbning, som förorsakar omarbetning af förrättningen, till hvars uppehållande således intet skäl synes kunna hämtas från stridigheter i dessa ämnen. 3) frågor om skiftens antal.
Vid utbrytningar (eller hvad som svarar emot ämnet för hela den varande Skiftesstadgan) kan enligt förslaget endast ett skifte för utbrytningssökan den äga rum; och der blir endast fråga, huruvida utbrytning skall ske, eller ej.
I andra delningar eller egentligen så kallade skiften bestämmes lotternas antal för hvarje delägare genom antalet af gärden för alla samfäldt.
Här kan pröfningen af antalet icke skiljas från pröfningen af lotternas och hela skiftets beskaffenhet; och detta är just föremålet för den slutliga domareåtgärden, i händelse af klander å fullbordad förrättning.
I allt fall synes en pröfning af skiftens antal före delningens fullbordan svårligen någonsin kunna komma att hvila på den fullständiga kännedom af förhållandet, som till ett grundligt omdöme i detta ämne erfordras, och endast genom en detaljerad uträkning och sammanpassning af lotterna kan vinnas.
Domaren skall således vid en förskottspröfning härutinnan esomoftast äfventyra att föreskrifva ett skifte, som ej väl låter verkställa sig, eller ock att afslå ett, som genom fullständig bearbetning dock till slut skulle visa sig verkställbar^
Ehvad olägenhet ett misslyckadt försök i denna väg af Skiftesmännen må medföra; så synes dock för lagstiftningen frågan vara afgjord genom sjelfva nödvändigheten, så framt slutligt gagn af förrättningen skall vinnas.
Deremot hänvisar förslaget till förutgående pröfning ett ämne, hvarom Skiftesstadgan ej så förordnar, nemligen taxeringen.
Orsaken, hvarföre taxering anses böra vara klanderfri, innan delning sker, är den, att efter verkställd delning eller blott uppgjord delningsplan hvarje delägare bättre än förut känner sitt under taxeringen beroende interesse, och deras enhälliga oegennyttiga vitsord, med bifall till en rättvis taxering, således mindre lätt efteråt kan erhållas; hvaremot oftast händer, att när delägarne före delningsplanens uppgörande måste yttra sig öfver taxeringen, vid förlust af talan deremot, ali tvist i detta ämne, som dock är det vigtigaste och det svåraste af hela förrättningen, förebygges genom taxeringens enhälliga godkännande.
Då denna orsak dessutom är den, som påkallat föreskriften om taxering före uppgörandet af delningsplan; synes samma föreskrift ej böra göras ändamålslös genom ett deremot stridande rättegångssätt.
1 afseende på delriingsgrunder äro inga ändringar föreslagne, så vidt Skiftesstadgan endast hänvisar till gällande författningar, ehuru jag ansett hänvisningen icke behöfva vidlyftigt eller för särskilda fall upprepas, utan meddelat den allmän för de fall, der delningsgrunden icke beror af föregående skifte.
Ett uppdrag åt domaren att »sätta delningsgrund ut», efter thy som skäligt pröfvas och svara kan mot den rätt, lägenhet i samfälligheten ägt, i jemförelse med de hemmantal å landet, som i delningen ingå, har synts mig alltför obestämdt.
Jag har trott det utan betänkande först och främst kunna stadgas, att i åker och äng hvarje lägenhet, som saknar hemmantal, skall erhålla jemngod lott med hvad den förut rätteligen innehaft.
Och hvad — 27 — beträffar annat slags ägor, der delning allmänt sker efter hemmantal; så uppkommer delningsgrund lör denna lägenhet genom dess skattläggande till hemmantal — en utväg, som synes vara lika liten betänklighet underkastad.
Om än hemmantalet derefter icke kommer att i Kronans jordebok inflyta; så har det dock vid delningen uppfyllt sitt ändamål.
Dessa utvägar hafva följaktligen blifvit föreslagna, såsom de enda, hvarigenom rent godtycke kunnat undvikas och rättvisa befrämjas.
Den fördel, som i 8 kap. 6 § tillägges odlare af oländig mark, att utöfver dess ägobelopp sådan odling behålla, är hemtad från äldre författningar, men synes icke stödja sig på rättsgrund.
Att på detta sätt förvärfva jord från samfälligheten, i stället lör anspråk på odlingsersättning, hvartill man äger verklig rätt, är en öfverdrifven och säkerligen onödig uppmuntran till odlingar på samfäld mark.
Lägges härtill, att begreppet om oländig jord är obestämdt och kan mycket utvidgas, efter hvars och ens tanka om odlingars tacksamhet; så skall lättheten att på detta sätt åtkomma jord stundom blifva alltför oskälig.
Vid betraktande häraf har den ifrågavarande rättigheten att behålla uppodlad oländig mark, ehvad lika oländig finnes åt meddelagarne eller ej, blifvit från förslaget utesluten, och endast rättigheten till odlingsersätlning utan åtskillnad bibehållen för all med vederbörligt tillstånd på oskiftad mark gjord odling.
Lagbestämmelserna i 8 kap. 8 och 9 §§ af Skiftesstadgan om utbrytningsrätt för skogsfång, mulbete, grustägt m. m., som utan jordeganderätt tillkommer by på annan bys område, synas hufvudsakligen vara välgrundade och lämpligen böra inflyta i en på ordentlig väg tillkommen allmän civil-lag.
Utrymmet för Agodelningsrättens godtfinnande torde dock vara större, än nödvändigheten fordrar, då deiningsgrunden skall efter dess bepröfvande utsättas i alla de fall, der servituten icke innefattar fulla behofvet af både mulbete och skogsfång.
Det synes nemligen föga svårt att i stället gifva lagbud för det bestämda fall, att servituten sträcker sig oinskränkt till ettdera, mulbete eller skogsfång, men ej till båda; och utan fara för stort misstag lärer en sådan betes- eller yxbördsrätt kunna skattas till hälften emot dem båda tillsammans.
Detta är derföre, hvad förslaget innehåller; hvaremot Skiftesstadgans föreskrift qvarstår för de händelser, då servituten är inskränkt till visst belopp eller slag af skogsfång, eller till bete å viss tid eller för vissa kreatur.
Likaså är stadgandet om utbrytning för rättigheten till torf. sten, grus, ler eller dylikt bibehållet, endast med förändring till ovilkorlig rätt i alla de fall, der byns område skiftas, hvarå servituten ligger, emedan utbrytning då visserligen icke kan innefatta något förfång.
Från ett dylikt besvär torde det imedlertid vara denna bys ensak att söka befrielse, och rättigheten härtill har således i förslaget icke blifvit medgifven andra byn; hvaremot det blifvit ansedt icke kunna betagas deni, som äga skogsfång eller mulbete, att derföre erhålla utbrytning, då dessa rättigheter äro af så betydligt större vigt, och den för dem tillvunna jordrymd kan vara väsendtligen nödvändig att använda vid skifte inom den by, som deraf är ägare.
Föreskrifterne om odlingsersättningar hafva ej kunnat oförändrade bibehållas.
Utom det att jag ansett den, sorn söker utbrytning, vara skyldig att utan deltagande af grannar bekosta nyodling och utflyttning, som af utbrytningen kunna blifva en följd, har jag såsom grundsats antagit, att den, som erhåller större vidd af odlad jord, än den lian kan såsom sådan begagna, ej må förpligtas att derför gifva odlingsersättning.
Sådan ersättning bör al emottagare!! utgifvas endast för så mycken odlad jord, som i egenskap af åker belöper på hans lott.
Men ehuru häfden af hvad han derutöfver får blir för honom onyttig, måste dock ersättning derlör tillkomma den, som jorden lernnat, utan att erhålla lika mycken odlad jord tillbaka; och denna ersättning måste, såsom gemensam förlust, drabba alla delägarne.
— Att den, som söker utbrytning, skulle vid dess verkställande erhålla större belopp af odlad jord, än han lemnat, behöfde föga förutsättas, emedan det svårligen kan inträffa med det föreslagna utbrytningssättet, nemligen att jorden närmast omkring byn ej får i utbrytningslotten användas.
Imedlertid är möjligheten af ett annat förhållande antagen (att t. ex. någon från byn aflägsen nyodling blelve förd på den utllyttandes lott); och i sådant fall föreslås hans förpligtande att gälda odlingskostnad på samma grund, som han bekostar hela utflyttningen, — 28 — hvaraf qvarvarande byemännen ej draga nytta.
Vid utbyte af sämre häfdad jord emot bättre häfdad är ersättningsskyldigheten ansedd böra bestämmas efter enahanda grund.
Då utbrytningar eller skiften af skog ej, enligt förslaget, komma att äga rum; försvinner ock föremålet för de besvärliga och bekymmersamma ståndskogsjemkningarna.
För planteringar å ägor, som gå till skiftes, lärer ej heller fråga om ersättning kunna uppkomma, så ofta den, som lemnar dem, är endast utbrytningstagare, hvilken enligt den antagna grunden ej har någon så beskaffad ersättning att fordra; och andra fall, der plantering kommer att afträdas, torde blifva ganska sällsynta, när hvarje delägare skall i hvarje gärde hafva en lott, och han således nästan alltid kan få behålla sin plantering.
Landtmätaren skall öfvervara uppskattningen af odlingsersättningarna och liqvidens uppgörande derom, är en föreskrift, hvilken onekligen borttager mycket af Landtmätarens tid från de göromål, som tillhöra hans egentliga tjensteverksamhet.
1 detta ämne kan han dock ej hafva större insigt, än jordbrukserfarenheten förskaffar landtman i allmänhet.
Af denna anledning har blifvit föreslaget, att öfriga Skiftesmännen må, utan Landtmätarens deltagande bestämma de i fråga varande ersättningarna, sedan delningsförrättningen är slutad.
Om sättet att afsluta landtmäteriförrättning har jag ej trott den föreskrift vara af nöden, som Skiftesstadgan lemnar, att alla under skiftet förda protokoll, afslutade föreningar jemte ägograderingslängd, häfde- och delningsbeskrifning skola meddelas delägarne emot lösen, och fatalietiden efter detta meddelande beräknas.
Det synes öfverflödigt att belasta delägarne med lösen af skifteshandlingar, innan skiftet vunnit laga kraft, och innan de ens äro skyldige att lösa kartan.
Den, som vill klaga, må vara berättigad att lösa så mycket af handlingarna, han finner dertill nödigt; men först sedan förrättningen vunnit laga kraft, bör den för delägarne gemensamma skyldigheten att lösa karta och handlingar vidtaga; och denna skyldighet bör äfven då ej sträcka sig till mer, än delningsbeskrifningen jemte kartan.
Med förrättningens afslutande och fatalietiden synes detta icke hafva någon gemenskap; utan kan förrättningen säkerligen anses slutad med utstakningen, och fatalietiden derefter räknas.
Sjelfva Landtmätarens besvärshänvisning kan umbäras.
Att för en möjlig försummelse häruti af Landtmätaren rubba parters säkerhet och rättsförhållanden, är en icke ringa olägenhet; men den, som dermed alhjelpes, är säkerligen obetydlig, då ingenting för den okunnige är lättare, än att under en hel landtmäteriförrättning utfråga hos bättre underrättade, hvad tid till klagan han skall iakttaga.
Huru dom i ägodelningsmål skall verkställas, genom förrättningsmannens eller annan Landtmätares åtgärd, torde vara temligen likgiltigt; och den derom i Skiftesstadgan gifna föreskrift har således blifvit ansedd umbärlig.
Den i sammanhang härmed föreskrifna ofördröjiiga verkställighet af Ägodelningsrätts beslut, när det blifvit meddeladt vid sammanträde inom skifteslaget, innan det ännu hunnit vinna laga kraft, har deremot blifvit ansedd verkligen förhastad, och derföre utesluten.
Den gamla föreskriften, att skifte skall tillträdas nästa år efter dess afslutande, är upphäfven genom Skiftesstadgans bud, att tillträdet skall ske, när skiftet vunnit laga kraft.
Grunden till det gamla stadgandet var, att vanhäfd å redan frånskiftade ägor måste anses för säker, och att tillträdet således ej kan för mycket påskyndas.
Om häremot anmärkes osäkerheten alt få behålla tillskiftade ägor och en deraf uppkommande liknöjdhet i deras skötsel under den tid, ändring af skiftet ännu är möjlig; så synes dock detta merendels vara ett tomt föregifvande.
I de flesta fall måste vanligen ett skifte vara så inrättadt, att det till största delen kommer att äga bestånd, och alt detta äfven inses af de flesta, om ej af alla delägarne.
Men äfven i motsatt läll kan sannolikheten att få behålla de frånskiftade ägorna ej vara större än den, att mista dem.
Det må således tagas för afgjordt, äfven i värsta fall, att vanhäfden å ett tillträdt skifte blir mindre, än å ett verkstäldt och icke tillträdt.
Och svårigheten att någon gång åter bortbyta ett åkerstycke, som man någon tid begagnat, kan nästan endast finna sin grund i egensinnighet.
På dessa skäl har jag i förslaget åter infört det gamla stadgandet, med öfvertygelse dessutom, att just begagnandet af de tillskiftade ägorna under tvistetiden skall minska tvisterna och ofta öfvertyga klagande om deras ofog. — 29 — Om deltagandet i lorrättningskostnad synes nog mycket utrymme för »skälig pröfning» vara i Skiftesstadgan lemnadt.
I förslaget är försök gjordt att umbära allt godtycke i denna del.
Vid all delningsförräUning, så väl å vägar och hägnader, som jord, kan delningsgrunden tjena till grund äfven för deltagandet i kostnaderna.
Och vid rågångsförrättningar fordrar billigheten, att halfva kostnaden drabbar hvardera sidans jordägare.
Derefter återstår föga någon landtmäterikostnad att fördela, om ej för afvägningar, som flera jordägare samfäldt begärt, eller för biträde vid syneförrättningar, hvarom dock särskilda stadganden ej torde behöfvas, utan allmän lag vara tillräcklig.
Agodelningsrätt förekommer icke i förslaget; och hela det särskilda rättegångssättet för skiftesmål har icke blifvit ansedt nödigt.
Om ett bättre rättegångssätt än det allmänna erfordras för skiftesmål; så är det säkerligen ej mindre angeläget för alla andra tvister.
Men att någon förbättring ligger i Agodelningsrälterna, lärer svårligen kunna påstås; och den summariska rättegången måste i ämnen af denna vigt vara förkastlig, då den ej kan användas såsom nog tillförlitlig i hvilka ämnen som helst.
Förslaget är, i afseende på rättegången, så inrättadt, att det må vara användbart, med bibehållande af nu varande domstolar eller med en annan organisation deraf.
Den verkliga förbättring i rättegångssättet, som Skiftesstadgan infört, nemligen att klagande delägare ej behöfver uttaga stämning på alla sina meddelägare, är i förslaget bibehållen.
Dervid har dock icke blifvit ansedt nödvändigt att belasta Kattens Ordförande med kungörelser från predikstolarne orri Rättens sammanträden; utan har jag trott lämpligare vara, att på den bestämda fataliedagen delägarne sjelfkallade underrätta sig, huruvida kiander göres anhängig!.
De böra då få del af klagandens skriftliga anföranden och råderum att derpå svara — ett råderum, som bättre kan begagnas, när man emottagit klagandens skrift, än det, som inträffar efter blotta kungörandet från predikstolen, hvarigenom man ej upplyses om klandrets beskaffenhet eller grunder.
De i Skiftesstadgan vidtagne försigtighetsmått emot fastställelse af delningsförrättningar, som innehålla större än lofligt antal af skiften, äro i förslaget ersatte med dylikt stadgande om kontroll å gärdens antal, der skifte föregått, emedan derpå ligger rätta vigten af en skiftesförrättning, och en afvikelse i denna del gör skiftet objelpligen onyttigt, när en gång fråga blir om rättelse.
Deremot har det icke blifvit ansedt ovilkorligen nödigt att ställa Landtmätaren under tilltal för sådan afvikelse, deri öfrige skiftesmän hafva med honom lika skuld, eller tilläfventyrs hafva öfverröstat honom; utan har jag trott ett sådant åtal kunna bero af delägares klagan.
Det är redan antydt, att jag ämnade föreslå de i Skiftesstadgan intagna reglementariska föreskrifters öfverflyttande till Landtmäteri-instruktionen.
De §§, hvilka från en ny Skiftesstadga sålunda försvinna, äro följande: 1) 2 kap. 1 § om Landtmätares förordnande till förrättningar; 2) 2 § i samma kap. oförändrad; 3) 3 § i samma kapitel, med den förändring, att
Landtmätarens pligt till skyndsamhet antages vara enahanda vid alla slags förrättningar, och således den skillnad borttages, som här är gjord imellan laga skiften och andra förrättningar; men framför allt har jag trott en jordägare, som sökt f. ex. en angelägen rågångsmätning, vara illa belåten med blotta medgifvande! att öfverenskomma med Landtmätaren om tiden för denna mätnings företagande, hvilket jordägaren då, i brist af god vilja hos Landtmätaren, kunde få afbida efter dennes välbehag; 4) 4 § i samma kapitel, med uteslutande af hänvisningen till ett ställe i Skiftesstadgan, hvilket ställe, såsom innehållande enkom jäfslag för Skiftesmän, lärer erkännas vara öfverflödigt, enär andra jäfslagar, än de allmänna, ej komma i fråga. 5) 5 § i samma kapitel oförändrad. 6) Skiftesstadgans 3 kap. 5 §, med uteslutande af det, som handlar om jordeboksutdrag, hvilka före förrättnings början skulle af Landtmätaren på jordägares bekostnad få lösas, emedan det angifna ändamålet med ett sådant utdrag, eiler att
Landtmätaren må der - — 30 — efter inrätta sina kallelser och anmälanden, i rätt många fall ej skulle kunna vinnas, och sällan vara behöfligt.
Jordeboken saknar nemligen alla anteckningar om hemmans samfällighet i ägor; och man blir således deraf icke underrättad, hvilka hemman som komma att deltaga i en ägodelningsförrättning, följaktligen ej heller satt i tillfälle att derefter inrätta några kallelser eiler anmälanden.
Men detta är dessutom öfverflödigt i de flesta fall, så framt kungörelse från predikstolen anses för tillräcklig kallelse, hvilket uti förslaget är antaget. 7) 7 § i samma kapitel, med uteslutande af föreskriften för Goda Män och jordägare, emedan om Skiftesmän handlas i förslaget till Skiftesstadga, och om jordägarne ej behöfves annat, än hvad på sitt ställe är förordnadt, nemligen att deras frånvaro icke uppehåller förrättningen. 8) 9 § i samma kapitel, med uteslutande af efterfrågan om jäf emot Goda Män, då de Skiftesmän, som enligt förslaget till Skiftesstadga väljas, ej böra kunna jäfvas.
Och i stället för den särskilda jäfslag, som följande § i Skiftesstadgan innehåller, är här införd en hänvisning till, hvad förslaget om jäf emot Landtmätare säger. 9) 14 § i samma kapitel, endast med benämningarnes lämpande efter förslaget. 10) 15 § i samma kapitel. 11) Skiftesstadgans 4 kap. 2 §.
12) 4 § i samma kapitel. 13) Skiftesstadgans 5 kap. 9 § med uteslutande af Goda Männens närvaro, emedan sådane vid rågångsförrättningar icke torde vara nödige. 14) Skiftesstadgans 11 kap. 1 § med uteslutande af den del, som i förslaget blifvit ersatt, samt af skillnaden imellan afrösningsjords och inrösningsjords taxerande, då enligt förslaget någon delning af hvad som svarar emot afrösningsjord ej förekommer, och följaktligen dess taxerande ej heller äger rum; men deremot med tillägg om afseende å sådan häfd, hvarigenom stadigvarande förbättring är vunnen, enär denna häfd bör, enligt förslaget, tagas i betraktande.
15) Skiftesstadgans 14 kap. 1 § endast med benämningarnes förändring enligt för slaget. 10) 2 § i samma kapitel, med benämningarnes lämpande efter förslaget och med uteslutande dels af skifteshandlingarnes renskrifning, hvilken synes vara ändamålslös, innan för rättningen är fastställd, och ej behöfva ersättas med annat än deiningsbeskrifningens fullbordande i koncept, dels af den förut lemnade underrättelsen om utstakningsdagen, då föreskrift härom utan kallelsetids bestämmande är meningslös, och dess bestämmande, nödigt endast i händelse uppskof föregått, är vid sådan händelse iakttaget i förslaget, dels också af hela sista perioden, såsom innefattad i den föregående, hvilken enligt förslaget ej kan lämpas till andra skogsdelningar, än de enda der förekommande, nemligen imellan byar och enstaka hemman som i utägor, men icke i åker och äng, varit samfällige.
Att genom rörläggningen göra deras delningslinier till rågångar, synes hvarken vara behöfligt eller kunna hafva annan påföljd, än förhållandets möjliga bortblandande för framtiden. 17) Skiftesstadgans 17 kap. 2 §, med benämningarnes lämpande efter förslaget och med tillsats af kartebeskrifningen, då föreskriften om dess aflemnande före fastställelsen är utesluten.
— — — Så långt den gamla uppsatsen.
Det lagförslag, som i sammanhang dermed upprättades, torde tjena till förtydligande, och införes derföre såsom bilaga till denna berättelse.
Behandlingen af detta ämne har ledt till betraktelser öfver skogshushållningen.
Eör att icke lemna obegagnade dessa jemte de förut i 1850 års berättelse anställda, återstår att framlägga det lagförslag om vårdande af byars och hemmans skogar, hvars behöflighet jag sökt ådagalägga.
Vid betraktande af skiljaktigheterna i Sveriges jord uppstår den frågan, huruvida de delar af hela landvidden, hvilka äro tjenliga för odling af säd och gräs, kunna utan skada användas till skogsväxt.
Svårligen låter denna fråga utan vilkor besvara sig.
Om skog — 31 — funnes till öfverflöd, d. v. s. på alla de sträckor, sona endast äro tjenliga för skogsväxten; så skulle priset på timmer, ved och alla skogseflokter i de dermed försedda orter vara så lågt, att de slättbygdens invånare, hvilka icke bo särdeles långt från de förra orterna, kunde förse sig med sina trädvarubehof till vida lägre pris genom deras inköpande från nästgränsande skogsbygd, än om de till skogsplantering skulle använda en del af sin sädesbördiga jord.
När deremot i de till sädesrika orter närmast gränsande bergiga och steniga landsträckor liten eller ingen tillgång på trädvaror finnes att aflåta, och dessa varor följaktligen blifva dyra; skulle ofelbart en del af den sädesbördiga slättbygden gifva större afkastning, ifall den vore beväxt med skog, än som kan hämtas från dess användande till sädesodling.
Detta gäller om de delar af slättbygderna, som ligga på ringa afstånd från de bergiga och steniga.
Ty afståndet får icke vara stort, innan besväret af trädvarornas forslande från ena till andra orten blir så drygt och kostsamt, att samma varor vid framkomsten i sjelfva verket äro ganska dyra, och att det förhållande inträder, då man med mindre kostnad hade kunnat frambringa sådana varor på sädesbördig jord, än man kan hämta dem från skogsbygden.
I allmänhet torde det kunna antagas, att 2 mils väg för forslingen af dessa tunga varor är tillräcklig att uppstegra dem till högre värde på förbrukningsorten, än de skulle haft, ifall de blifvit framalstrade på sädesbördig jord, vid jemförelse med värdet af dennas afkastning, när den bär säd eller gräs.
Imeliertid äro de slättbygder, hvilka hafva för lång väg till sådana orter, som borde bära skog, för att derifrån hämta siria behof, icke så vidsträckta, att i allmänhet någon betydlig del af dessa slättbygder icke skulle kunna utan synnerlig olägenhet umbära egen1 skogstillgång, ifall de närmast angränsande skogsbygderne vore så ymnigt försedde med denna tillgång, som de kunde och borde vara.
Det lärer således vara en fråga, som föranleder till allvarligt eftersinnande, huruvida det må vara lättare att förmå de för skogsväxt tjenliga orternes invånare till en sådan skogsvård, att en stadigvarande tillgång på skogseffekter till afsalu vore hos dem att påräkna, än att bringa slättbygdernes invånare till skogsplantering lör eget behof, samt huruvida i allt fall den förra utvägen, äfven med vida öfvervägande svårigheter, icke skulle innebära så vigtiga fördelar, att den borde företrädesvis väljas, derest blott någon möjlighet för dess genomförande visar sig.
Alt hvarken den ena eller andra af dessa särskilda fördelar står att vinna på något annat sätt, än genom lagstiftarens åtgärd, och för ingen del är att förvänta från jordägares och skogsägares egen omtanka, derom har jag yttrat min mening uti 1850 års berättelse; och det visar sig nogsamt deruti, att verkliga förhållandet icke är sådant som det borde vara.
Hvad som skulle erfordras för att i de till skogsväxt af naturen ämnade orter åstadkomma en sådan omvårdnad om skogen, att den finge uppväxa i fred och kunde lemna stadigvarande tillgång på dugliga trädvaror till afsalu, vore först och främst att på hvarje hemman eller byelag, som äger nödigt utrymme af dertill tjenlig, men till odling icke användbar mark, få detta utrymme till vidden bestämdt och från öfriga ägor afskildt.
Detta låter sig icke göra på annat sätt, än genom en åtgärd af staten, hvarvid vore nödigt, att både Landtmätares och Forstmäns förenade insigter användes.
Ett sådant afskiljande af skogsbördig, men till odling otjenlig mark, hvarom här är fråga, kan dock icke åläggas ägare af hemman och byar såsom en laglig skyldighet; och i fall det skulle genom statens föranstaltande företagas; borde dervid föregå en allmän undersökning, hvilka hemman och byar innehafva sådana ägor i lämpligt förhållande till de öfriga, att skogsplanteringen der kan blifva ändamålsenlig.