Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
De tvänne sista punkterne förändras till följande lydelse: liar hustru, sorn'mannen öfverlefver, barn efter honom, tage ej heller dä morgongåfva. 10 Cap. s erhåller denna förändrade lydelse:
Man och hustru hafva giftorätt till hälften hvardera i all boets lösa egendom, så ock i all fast egendom i stad, samt den fasta egendom på landet, hvilken de i hjonalag afta tillsammans.
Men i den fasta egendom på landet, med boskap och åkerredskap, som man eller hustru före eller under äktenskapet ärft, eller förut förvärf, eger ej andra makan giftorätt; dock vare all årlig ränta och afrad deraf under lösören räknad. 3, 4, 5 och 6 SS' upphäfvas.
Lag-Ulsholtets Betänkande iT.o 122. 11 Cap. 2 $.
Slutet af z:dra punkten, ”ehvad de linder lands- eller stadsrätt höra ,” utgår. 7 d>\ zaira punkten^ erhåller följande förändrade lydelse:
År den jord till bägges deras nytto såld, fylle då hvar af sin jordj till hälften hvardera, Ärfda-Balken.
Dör fader eller moder; ärfve då son halft, och halft dotter. 3 Cap.
Är ej bröstarfvinge till efter den döda, och lefva dess föräldrar, då tagen de arfvet hälften hvardera. 2 §.
År en af föräldrarne död, och är o syskon till, ett eller flera, efter den, som - ärfvas skall; ärfven dä de med den af föräldrarne, som lefver och tagen den del, som den döda fadren eller modren ärfva skolat, om han eller hon lefvat.
Ar något af syskonen dödt, då skola dess afkomlingar i dess ställe och rätt träda.
Finnes ej syskon, eller afkomlingar af dem; tage den af föräldrarne, som lefver, hela arfvet. 3 <$*.
Lefver ej någon af den dödas föräldrar, och liro syskon till; då skola de allt arfvet taga.
Är något af syskonen dödt, njuten dess afkomlingar den rätt, sorn i 2 sägs. 4.
Är o ej syskon eller afkomlingar af dem; ärfven då förfäder i andra led, som äro faderfader och fadermoder, moderfader och modermoder.
5 Å- Lefva ej de; dä ärfven den dödas föräldrars syskon.
6 S- Lefva ej de; då ärfven den dödas förfäder i 3:dje led. 7 $.
Lefvå ej de; då ärfven faders och moders syskons barn. 8 §.
Lag-Utskottets Betänkande N:0 722. 8 §.
Lefva ej de; då ärfven de, som äro syskon med förfäder i andra led.
g Lefva ej de; dä ärfven den dödas förfäder i fjerde led. 10 <§.
Finnes ej arfvinge i någon af de leder, som nu sagde äro, tage den arfvet, sorn sedan är i närmaste led, ehvad han är bakarfvinge eller sidoarfvinge.
Äro både ■ bakarfvinge och sidoarfvinge i lika led; gånge sidoarfvinge till och bakarfvinge '‘ifrån.
År o sidoarf vingar i lika led, men olika gren; tage då den arfvet, som är af närmare stamfader eller stammoder med den döda; äro de af samma stamfader eller stammoder; varén samarfva. 11 $.
Åro bakarfvingar å fäderne- och å möderne-sidan samarfva; tage hvardera sidan hälften, ändå att ä den ena flere arfvingar äro, än å den andra; äro å endera sidan alla döde, falle alltsajnmans andra sidan till.
Åro sidoarf vingar å fäderne och möderne samarfva, eller finnes å endera sidan ej någon till; vare
Lag, sorn om bakarfvingar sagdt är.
Är arfvinge både å fäderne och möderne skyld med den döda; njute då han både fäderne och mödernedel.
12 ff. Halfslägt håfve lika rätt till arf, som hel slägt, dock, derest kåda äro samarfva, ej till annan del, än den, som fader eller moder, genom hvilken de med hvarannan skylde äro, efter äfteräkningen taga skolat, om den lefvat. 13 ff. Skall arf delas -emellan flere grenar i en ätt; tage hvar gren lika lott.
Finnas under en hufvudgren flere grenar; delen ock de sig emellan efter lika grund; och tagen sedan de, sorn inom en gren äro, hvar sin lott efter hufvudtalel. 14 Å).
Bakarfvingar och sidoarf vingar ärfven, till och med nionde led: den i fjärmare skyldskap är, vars ej arfvinge. 15 $.
Äro bröstarf, sidoarf eller bakarf fallne tillsammans i dens hand, som ärfves, gånge dermed, som sagdt är, titan åtskilnad ifrån hvad stam egendomen dr kommen. i Vi V ■ ’' . : • Y - o . Bila dll R.
Prot. 1834- 7 Sami. 1 Afd. 4 s5:te Häftet.
Lag-Uiskotlets Betänkande N:o 122. 9 Cap. 1 3 och 4 punkterne erhålla följande förändrade lydelse:
Lyder boet under stads
Domstol; då skola Borgmästare och Råd nämna anie eller fere redlige män, som egendomen uppteckna och värdera; lyder boet under annan Domstol, eller är egendomen fastighet å landet; då ega sterbhusdclegarne kalla gode mänj som efter bästa förstånd uppteckningen och värderingen förrätta. 12 Cap. y erhåller följande tillägg:
Äro delarne lika, håfve då broder, eller den, som ärfver broders lott, rättighet att systers lott till sig lösa.
Jorda-Balken. 6 Cap. 1 Bördemän äro säljarens barn och bröstarfvingar, så länge de till äro; sedan föräldrar och syskon samt syskons barn, inom det led, som i 3 Cap. 14 Ärfda-Balken sägs; derefter andra sidof ränder, samt förfäder till och med fjerde led.
Skulle jemlikhel i giftorätten och arfsrälten icke af Rikets Sländer bifallas, men deremot utsträckningen af ar fsrälten för syskons alkomlingar antagas, så hemställer Utskottet: 1:0 att ofvanberörde förslag i livad angår ändringar i g, 10 och 11 Cap.
Giftermåls-Balken samt 2, g och 12 Cap.
Ärfda-Balken måtte förfalla; 2:0 att i det föreslagne 3 Cap. Ärfda-Balken f $. samt n 1 punkten och i3 må erhålla följande förändrade lydelse: 1 §.
Äro ej bröstarf vingar till efter den döde och lefva dess föräldrar; då ärfven de, efter landsrätt, fader två delar, och modren tridjung, men, efter stadsrätt, hälften hvardera. 11 $. 1 punkten, Äro bakarfvingar ä fäderne och modern• Z/tg-TJtskoltett Betänkande N‘.o 111I 17 sidan samarfva; tage fädernesidan fäderne del, och möderne sidan möderne del: äro å endera sidan alle döde, falle alltsammans andra sidan till. i3 Skall sidoarf delas emellan flere grenar i en ätt; tage efter landsrätt, broder eller hans afkomligar två delar, och syster, eller hennes afkomlingartridjung, och efter stadsrätt halft hvardera.
Finnas under en hufvudgren flere grenar; delen ock de sig emellan efter lika grund; och lagen sedan de, som inom sn gren äro, sine lotter, såsom sagdt är nemligen: efter landsrätt, broder två delar och syster tridjung, och efter stadsrätt halft hvardera; 3:o att en §. måtte tilläggas såsom den i4-'de i ordningen, så lydande:
Ega arfvingar af olika kön gemensamt en hufvudlott i lösören; gånge med. delningen dem emellan, efter lands- eller stadsrätt, likasom hade egendomen fallit i arf efter den person, hvars lott de taga.
Gälle ock samma delningsgrund vid beräkningen af deras arf slotter, genom hvilka arfvet kommer; 4.0 att, i följd häraf, de efteråt kommande §§:s numer förändras så, att 14 §. blir den i5, och den /5 åter blir den 16 i ordningen; och 5:o att, i den föreslagna nya redactionen af 1 §. i 6 Cap. Jorda-Balken, måtte anföras den i5 i stället för den 14 $. Ärfda-Balken.
Tvänne Ledamöters serskilde yttranden bifogas.
Reservationer: i:o af Herr Grefve Sparre: ”Uti Lag-Utskottets beslut, att tillstyrka upphäfvande af den serskilda arfs- och giftorätt, som nu eger rum efter landsrätt emellan de olika könen, har jag icke kunnat deltaga.
Till stöd för förändringen är hufvudsakligen åberopadt, dels att föräldrakärleken ej kunde göra någon skilnad emellan det ena eller andra barnet, hvilka efter naturlig rättvisa vore berättigade till lika andel af föräldrarnes egendom, samt dels alt qvinnans värde hittills blifvit allt för mycket misskändt.
Föräldrars pligt är, efter min åsigt, att vårda sig om barnens uppfostran och sedermera tillse, att, der de kunna lemna någon egen - Lag-Utskottets Betänkande PT.o 122. dom efter sig, barnen må deraf tilldelas i raon.«f den enas större eller mindre behof.
Nu mäste det vara uppenbart, att en sons uppfostran i allmänhet.är vida kostsammare än en dotters, och att han, som till mognare ålder kommen, skall sörja för slägten, jemväl måste dertill behöfva större tillgångar, än dottern.
Att den naturliga rättvisan bjuder, att lika stor portion af egendom bör livar och en tillskiftas, kan jag ej heller inse; på samma grund skulle man, med utsträckning af principen, kunna säga, att den ene medborgaren bör tillkomma lika mycket, som den andre, eller att en ej får ega mera eller mindre än. en annan.
— Att qvinnans värde hittills varit nedsatt genom den mindre alfs- eller giftorätt henne är tillagd, tror jag ej hafva varit händelsen, men anser, att, genom antagande af Utskottets förslag, mannen skulle ofta komma i ett beroende af qvinnan, som med hans värde ej vore förenligt.
Hvilken arfslag som än fastställes, kan för öfrigt blifva högst obillig i ser sk iide fall; lör jemkning deraf inträder lestamentsrälten.
Den föreslagna förändringen måste, efter min tanka, verka till en ganska stor och ganska vådlig rubbning af samhällsförhållandena inom landet i politiskt och oeconomiskt afseende.
I folkets sinne qvarstår ännu den gamla vördnadsbjudande öfvertygelse!!, att fastigheten bör, så vidt möjligt är, bibehållas inom slägten; på denna grundsats hvilar ock till en stor del vår representation, serdeles hvad beträffar Bonde-Ståndet, sorn; utgörande det största antalet af Sveriges invånare, äfven är i besittning af större delen af landets jordegendom, samt, i följd af tilltagande välmåga, årligen deraf förvärfvar mera.
Boi Itag den olika arfsrätten — och inom en eller annan generation blir välståndet förspildt och följaktligen den kraft bruten, som nu ligger Iros Sveriges allmoge.
Det påslås väl, alt, genom döttrarnes giftermål, fastigheten ändock kommer att bibehållas inom Ståndet; till en stor del kan väl detta vara sannt,'men snart torde ock allmännare inträffa, hvad ock nu stundom är händelsen, att den förmögna bondedottern ser sig om efter en man, som kan skaffa henne titel af fru.
Äfven vid giftermål inom ståndet blir förhållandet säkerligen ganska rubbad t.
Om t. ex. en bonde lemnar efter sig en son och en dotter, som ärfva *:dels hemman, eller frdel hvar, så behåller troligen hvar och en sin del, serdeles om dottern ingår äktenskap med en man, som sjelf ej är hemmansegare; de mäste då klyfva hemmanet, uppföra nya byggnader för herbergerande af två hushåll, samt äfven möjligen sälta sig i skuld för inventarier, och — när barnskaran växer, återstår af det välmående boet ingenting; faUgdom har kommit istället. Zag-Utskottets Betänkande N.o Ii2> En på detta sätt medelst förändrade arfslagar tilivägabragt hemmansklyfning skulle för landet jetnväli i oeconomiskt afseende vara af menligt inflytande.
Jordbesittningen är nu i allmänhet så styckad,, att eri vidare hastig utsträckning i detta afseende endast lomme att öfverhopa landet med den dass af backstuguhjon och dylika, som redau i en och annan ort visat sig vara en kräfta för samhället.
Den ytterligare klyfning, landets jord kan tåla, bör få gå af sig sjelf genom förökad folkmängd, o J- • 1: — - — —- — /wvU eti/rf. uria Ari I i n rr Jandeis jorn kuii mtuj wui m u* w*ö ~j— uppkommen af ökade näringar och stigande odling.
På dessa med flere, ofta förut af andra utvecklade skäl, afstyrker jag bifall lill Utskottets ifrågavarande Betänkande, utom hvad angår utsträckning af den så kallade istadarätten.” 2:0 Af Herr Strussenfelt r ”Den af Utskottet föreslagna förändring i arfs- och gifto-rätten har jag för min del funnit så betänklig, att jag ej, * - -- — l- U deråt kunnat lemna min rosi.
Det är visserligen sannt, att, såsom Utskottet anmärkt, arfvejords och odalsystemet redan blifvit brutet genom den qvinnan tiilagde arfsrätt uti all slags jordegendom; men jag kan icke häraf komma till den slutsats, att man skall fullkomligen sönderbryta och förstöra delta system; tvärtom synes det mig, som man borde med sorgfällighet vårda hvad som deraf ännu återstår, ty det är utan tvifvel häri man bör söka grundea och upphofvet till den sjelfständighet, som så fördelaktigt utmärkt Svenska allmogen.
En utmärkt historisk författare, tillhörande vår tid, oclv den mästare som tecknat Sveriges häfder, hafva båda uttalat denna åsigt.
Jordens fördelning i smärre lotter och deraf förorsakade större rörlighet är, enligt min tanka, icke något önskansvärdt.
Då jorden ständigt vandrar ur den ena handen i den andra, kan man icke vänta, att den skall blifva omsorgsfullt häfdad; och, hvad värre är, kärleken till hemmet samt fosterjorden — modren till fäderneslands-käi leken — skall derigenom försvinna hos folket, hvilket i sådant fall betraktar sin fädernejord med ungefär samma likgiltighet, som lösöre-persedlar.
Hvad har man väl då vunnit?
Jo, man har förvandlat det storsinta folk, sorn under tidernas stormar, stundom med otroliga ansträngningar, upplrädt för sitt fosterlands räddning, till en hop fattiga daglönare, sorn- icke hafva något att vinna eller förlora, och således icke äro med några band fästade vid. fä» derneslandet..
D?n rörlighet capitalen, enligt sin natur, och i följd af den-mercanlila industrien, äro underkastade, måste- hafva- en slag£motvigt hjordt An4>n clf :nv ■ 3o Lag-Utskottets Betänkande ZV.o raa.
Då Lag-Comiteen föreslagit likhet i arfsrätt, har den liandUt fullt conseqvent, enär Lagförslaget i allmänhet tydligen rödjer en tendens till befrämjande af egendomens vidsträcktare fördelning, hvilket också en dess Ledamot vid sistlidne Riksdag öppet förklarat.
Utskottet har dock Velat bestrida, alt likhet i arfsrätt skulle ega en sådan påföljd, och anmärkt, att mannen fick ersättning för sin mindre arfslott, genom den större del hans haslru medförde åt honom.
Denna anmärkning är likväl icke aldeles rigtig, enär, så val efter nu gällande
Lag som förslaget lill Civil-Lag, den ena makan ej erhåller giftorätt i den andras arfvejord ; och dessutom måste anmärkningen helt och hållet försvinna, i den händelse hustrun ej eger någon förmögenhet, och förlora betydligen af sin vigt, då hennes arfvejord icke motsvarar hvad mannen mister i följd af de större delar hans systrar, efter föreslagna arfslagen, erhålla.
Man har erinrat, att, angående jordens söndrande i smärre lotter, vore serskilde författningar utgifne, för att hindra de menliga följder, som kunna deraf uppkomma.
Genom desae författningar är likväl endast en viss gräns satt för besutenhelen; men ingalunda något hinder lagdt i vägen för jordegendomarnes allmänna förminskande ända till denna yttersta gräns.
Correclivet emot en sådan allmän styckning, som säkerligen få lära önska, kan alltså icke sökas i berörde författningar.
Utskottet har vidare påstått, att, enligt den nuvarande arfslagen, och enär innehafvaren af en systerlott är berättigad få densamma utbruten, så vida han derå är besuten, måste nödvändigt mindre jordlotter uppkomma, än efter den föreslagna likheten i arfsrätt.
Härtill får jag blott svara, att, med anledning af Lagens stadgande i ja Cap. 7 §.
Ärfda-Balken, är det vanligt, att en eller ett par bröder utlösa de ölriga syskonen, hvarigenom utbrytning af deras lotter icke kommer i fråga; men i samma stund systern bekommer lika lett med brödren, blir det svårare, och i många fall omöjligt för honom, att, på sätt nu sker, utlösa sina systrar, hvilket troligen föranleder, att mångå flera systerlotter komma att utbrytas.
Man har äfven af förhållandet inom det så kallade Warendslandet velat draga den slutsats, att inga olägenheter äro att befara af likhet i arfsrätt bröder och systrar emellan.
Jag skulle dock tro, alt man af ett så obetydligt undantag icke gerna kan sluta till verkningarne af en slik arfslags införande i ett helt Rike, så vidsträckt som Sverige; alt Wärendsboerne icke vilja bortbyta sine arfslagar, bevisar ingenting om deras förträfflighet, ty hvilket ädelt folk skattar icke högt de Lagar och seder, som bära vittne om förfäders bragder.
— Dessutom kunna åtskilliga lo - Lng-Ulskotlets Betänkande N.-o lii. 3l Cal-förhålländen, egna för Wäremislandet, bidraga att göra följderne af likhet i arfsrätt mindre skadliga der, än inom flera andra delar af Riket.
Ehuru, enligt mina åsigter, vigtiga politiska skäl sålunda tala för bibehållande af skilnaden i arfsrätt på landet de olika könen emellan, skulle jag dock icke tveka att öfvergå på Utskottets mening, så vida jag kunde öfvertyga mig, ntt förnuftet och rättvisan verkligen fordrade införandet af likhet i detta hänseende.
Arfsrätten är, enligt min tanka, en belt och hållet politisk inrättning, sorn ingalunda har sin yttersta grund i förnuftets blotta bud, enär rättigheten alt göra testamente i annat fall vore förnuftsvidrig och kunde således icke af Staten godkännas.
Man har velat härleda arfsrätten af familj-förhållandet; men, oberäknadt att man dermed endast lemnat en historisk framställning af denna rättighets uppkomst, synes mig som man dock svårligen derigenom kan förklara, hvarföre en aflägsen slägtinge, hvilken den aflidne aldrig känt, skall framför dem, som vårdat honom och med hvilka han lefvat tillsammans, ega företräde till hans efterlemnade egendom.
Då jag således hvarken på grund af förnuftets eller rättvisans fordringar kan inse, alt någon arfsrätt skall ega rum, så kan jag icke heller af dessafordringar finna, huru samma rättighet, då den i följd af politiska skäl antages, bör tillämpas.
Af föräldrars kärlek lill sina harn kan man icke draga den slutsats, att föräldrarne skola lika dem emellan dela sin förmögenhet, ulan endast att de böra sörja för barnens uppfostran och utkomst.
Om det ena barnet, i följd af sitt yrke eller andra förhållanden, behöfver mera än d* öfriga, så synes mig som desse icke egde skäl till klagan öfver bristande ömhet hos föräldrarne, hvilka lemna mera åt delta barnet än de andra.
Kunde alla qvinnor påräkna att blifva gifta, så vöre de, med få undantag, icke i behof af någon arfsrätt, enär det tillhör mannen att försörja hustru och barn.
Det är således egentligen för den ogifta qvinnan som förmögenhet är behöflig; men i allmänhet torde man icke kunna neka, att hennes behof, inom hvad stånd som helst, äro mindre än den ogifta mannens.
Icke heller lärer man kunna med skäl påstå, att det är nödigt tillägga qvinnan förmögenhet, på det hon må bibehålla sitt värde och anseende; tvärtom fruktar jag, att hennes personlighet just derigenom blifver nedsatt, enär den ofta kommer att, i följd af männens egennytta, undanskymmas utaf hennes egodelar.
Hvad giftorätten åter angår, så står den i sådant förhållande tili «rfsrätten, att förändring deri också mäste medföra förändring i den förra.
Det är alltså tydligt, att jag icke helter i detta afseende kan in - 3 2 Lag-Utskottets Betänkande Är.o *52. £ slämma sned-Utskottet, sora till skäl för denna förändring anfört, att, då förbrndelseme makarne emellan äro lika och bördorne bäras gemensamt, syntes en fördelning af inbördes rättigheter, hvilande på annan grund, icke stå att förena med äktenskapets väsende och de vilkor, som deruti inne* fattas.
Det förefaller mig sorn mindre conseqvent, att
Utskottet ifrån dessa premisser kommit till det resultat, att qvinnan stundom tillerkännes morgongåfva, utan att något motsvarande tillägges mannen.
Utskottet har derigenom sjelf upphäft den likhet i rättigheter, hvilken, enligt Utskottets tanka, ensamt är förenlig med äktenskapets väsende.
Jag vill visserligen icke inlåta mig i den hos oés onyttiga strid angående mannens och qvinnans rättigheter; men man torde ändock medgifva, att väsendtlig skilnad de båda konen emellan eger rum, i afseende så val på skyldigheter som rättigheter.
Försynen har anvisat dem hvardera sin spher, utom hvilken ingendera kan träda, utan att i mer eller mindre nion uppoffra sitt värde.
Den spher, inom hvilken man nen rörer sig, innefattar både det -offentliga och enskilda lifvet, samt är således mycket vidsträcktare, än den qvinnan tillkommande, som endast utgöres af en inskränkt del utaf det enskilda lifvets förhållanden; ty äfven inom en stor del .af dessa måste mannen vara den herrskande.
Mycket torde således vara alt anmärka emot den reciprocitet dem emellan, hvarifrån Utskottet utgått vid bedömande af hvarderas andel i gillorätten.
Hvad slutligen beträffar den föreslagna utsträckningen af istadarätten, så har jag icke heller i detta hänseende kunnat med Utskottet mig förena.
Skälen dertill, hvilka jag hufvudsakligen heratat ifrån dek Betänkande LagUtskottet vid sistlidne Riksdag i denna fråga först afgifvit, äro följande: 1:0
Allmänna regeln för arfföljd å sidone och i uppstigande led är den, att närmaste sido- eller bakarfvinge utestänger alla fjermare; 2:0
Denna regel har sin grund i den naturliga känslan af större ömhet för de skyldeman, med hvilka man är genom blodsbandet närmast förenad; 3:o Den i 3 Cap. 2 §.
Arfda-Balken stadgade representationsrätt, hvarigenom en afliden persons syskons barn ega att vid arffall efter honom träda i sin faders eller moders ställe och rätt, redan är ett lill syskons barns förmon ifrån omförmälde allmänna regel gjort undantag, för hvars utsträckande ingen rättsgrund lärer kunna anföras, och ej'heller den naturliga ikänslan äf blodsbandet åberopas, emedan, om det å ena sidan ej må bestridas - Lag-Utskottets Betänkande fl.-o 122. 33 stridas, att fader eller moder, som ärfver ett aflidet barn, lika gerna skull* se sitt barnabarns barn, som barnet eller barnbarnet med sig dela qvarlåtenskapen, det likväl å andra sidan lärer böra antagas, att den aflidne hyst större ömhet för sin efterlefvande fader eller moder, än för sitt syskons barnabarn samt, i följd deraf, önskat, att hans qvarlåtenskap måtte komina fadren eller modren hellre än syskonbarnet tillgodo; 4:o
Det föreslagne utvidgandet af istadarätten skulle leda till den med nämnde regel och dess grund oförenliga följd, att sidoarfvinge i 4;de, 5:te och följande leder Lomme att ifrån arf aldeles utestänga bakarfvingen i a:dra led; och 5:o
Det till stöd för förslaget anförde motiv, som är hemtadt från den spädare ålderns behof af vård och uppfostran, lärerjtful Ikorn ligen uppvägas af det motskäl, som företer sig i den bräckliga och hjelplösa ålderdomens behof af skötsel och understöd.
För öfrigt får jag, i anledning af ene Motionairens j ttrande i ämnet, anmärka, att ascendenters tillgifvenhet för sina afkomlingar tyckes visserligen icke förminskas, utan snarare tilltaga i den mon desse äro mera aflägsne ifrån dem; men så tror jag icke förhållandet är collateraler emellan.
Att en broder älskar mera den andra eller sin syster, än desse senares barn och afkomlingar synes mig helt naturligt, emedan man sällan står i så nära beröring med broder- eller systerbarn, som med sina syskon, och dessutom syskonkärleken uppstår i de yngre åren, då menskliga sinnet är mera öppet för vänskapsförbund.
— Den gemensamma uppfostran, undervisningen m. m., utgöra vanligen starka föreningsband syskon emellan.
Jag kan icke heller finna, att de nu herrskande begreppen och tidsförhållandena kräfva någon utsträckning af istadarätten, tvärtom anser jagen sådan mera strida emot än öfverensstämma med tidslynnat.
Att slägtkärleken i allmänhet varit större fordom än nu, torde kunna anses såsom en erkänd sanning; jemte de flere orsaker dertill, hvilka ligga i tidens rigtning, lärer dock slägternes mera kringspridande i betydlig mon verkat till denna förändring.
Stamfadrens hus var fordom en samlingsplats för familjens samtlige medlemmar, äfven i aflägsna led.
De af Utskottet anförda skäl för arfrättens inskränkning vid bak- och sidoarf lill grde led har jag icke funnit vara af den giltighet, att jag kunnat deråt lemna min röst.
Hvad bakarf vidkommer, så är det tydligt, att sådant icke gerna kan Bilt. till K. St. Prot. 1834' 7 Sami. t Afd. 5 25:te Häftet. 34 Lag-Utskottets Betänkande N.o /23. komma i fråga i tionde led, enär det förutsätter, att den, som skulle ärfva vore minst 160 år gammal, och att samtlige afkomlingarne vid 16 år varit läder eller mödrar.
Alt stifta
Lag för en sådan händelse, som icke någonsin lärer inträffa, anser jag för min del, lindrigast sagdt, öfverflödigt livad åter angår sidoarf, så merfgifver jag visserligen, att det stundom i mycket aflägsna leder kan ^ svårt att bevisa sin skyldskap, och att intrasslade tvister derigenom uppkomma, men derföre att en part har svårigheter vid att förebringa bevisning i ett visst fall, bör val icke denna förmon aldeles afskäras honom.
De svårigheter, som kunna finnas för Domaren alt afdöma ett mål, böra icke heller, enligt min tanka, föranleda till det budet, att ett slikt mål icke må upptagas.
Jag kan icke heller inse, att ai brättens utsträckning utöfver 9:de ledet skulle i betydlig mon verka till osäkerhet i egande- och besittnings-rätten, enär densamma måste genom viss prasscriptionstid vara skyddad emot klander.
STOCKHOLM, Ecksteikska Tryckeriet, 1834. Lag-Utskottets Betänkande JV:o 123. 1 N:o ia3.
Ankom till Exp.-Utsk. den i3 Sept, 1834.