Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
H o n sade sig endast b r u k a ha ' en tjenare, o c h d e n h o n haft, h a d e rest till sitt h e m att v å r d a sina s m å s y s k o n, s o m n y s s blifvit m o d e r - lösa.
N u b e h ö f d e frun e n a n n a n flicka i stället, e n s o m v a r snäll o c h anspråkslös, d u g l i g o c h o r d e n t l i g, o c h efter ett litet samtal m e d L o v i s a a n t o g d e n ' lilla frun h e n n e till tjenare.
D e n n a k ä n d e sig v i d tan- k e n att få en sådan liten b a r n s l i g m a t m o r helt lätt o m hjertat, fast än d e n l ö n, s o m n u b j ö d s h e n n e, v a r b e t y d l i g t m i n d r e, än d e n h o n n y l i g e n haft p å » n y k - terheten ».
D e t g i c k så bra d e första v e c k o r n a.
D e n lilla frun h a d e ett så m i l d t.
m e n b e s t ä m d t sätt att säga till, h u r u h o n ville hafva, att L o v i s a, s o m d o c k allt- s o m oftast v i s a d e sin t r u m p n a m i n, ej k o m sig för m e d n å g r a skarpa svar.
M e n d e t e n d a var, t y c k t e h o n, att det var ett fasligt snålande p å v e d e n.
L o v i s a a f s k y d d e att g ö r a u p p e l d i spisen, h o n fann d e t v i d a b e q v ä m a r e att d e r, e m e l l a n m å l e n, u n d e r h å l l a en j e m n e l d.
A t t låta det s l o c k n a efter frukosten o c h så åter tända till frukostlofvet p å f ö r m i d d a g e n, när b a r n e n k o m m o från s k o l a n o c h skulle ha v a r m m j ö l k, d e t a n s å g h o n i n o m sig s å s o m n å g o t i h ö g g r a d d u m t, snålt o c h o b e f o g a d t.
H o n h a d e l ä n g e gått o e h o n d g j o r t s ö f v e r detta o c h beslutit att e n g å n g för alla säga sin m e n i n g d e r o m till f r u n; det k u n d e j u s t v a r a p å tiden, att h o n fick veta, att en stackars tjenare o c k s å k u n d e h a sin t a n k e o m saker o c h ting.
S å e n kall, r u s k i g m o r g o n, när frun varit n e r e i vedkällaren o c h m e d b å d e h ä p n a d o c h f ö r s k r ä c k e l s e iakttagit, h u r u h å r d t d e t tagit p å d e t d y r b a r a v e d - förrådet, h e j d a d e h o n, j u s t s o m h o n g i c k g e n o m k ö k e t, L o v i s a från att n u, strax efter frukosten, sticka i n ett stort v e d t r ä d i spiseln.
L o v i s a ö p p n a d e m u n för att k o m m a fram m e d h v a d h o n tänkte o m frun, m e n k o m att m ö t a d e n n a s ö g o n.
D e sågo sorgsna o c h trötta ut.
L o v i s a b e g r e p i n t e, h u r u det var fatt m e d h e n n e sjelf, m e n h o n fick i n t e ett o r d ur sig, förr än frun redan gått i n, o c h d å v a r h o n r e n t af o n d, för att h o n i n g e n t i n g sagt.
F r u n h a d e annars sett så o n d o c h sur ut ä n d a från m o r g o n e n, d å h o n fått ett bref.
L o v i s a tänkte på, att hon i n t e p å flere v e c k o r fått n å g o t b r e f från sin g o s s e, s o m v a r ute till sjös, o c h så k ä n d e h o n, att det började » d r a » o c h v ä r k a i tänderna, o c h h u r u h o n riktigt ilsknade till invärtes.
S v a r t var d e t i spisen.
H o n visste m y c k e t v ä l, att b a r n e n o m e n t i m m e skulle k o m m a från skolan, utfrusna o c h h u n g - riga, m e n, b e v a r s v ä l, v i l l e frun r y c k a v e d t r ä d e n ur h ä n d e r n a p å h e n n e, så inte b e k o m det h e n n e n å g o t!
N ä r b a r n e n k o m m o h e m o c h frun efter e n s t u n d k o m ut för att s o m v a n l i g t h e m t a i n d e n v a r m a m j ö l k e n, s t o d m j ö l k p a n n a n kall p å s p i s e n, o c h n ä r n u frun m e d m y c k e t m i s s n ö j d o c h f ö r v å n a d s t ä m m a frågade, h v a d det skulle b e t y d a, fick ä n d t l i g e n L o v i s a fram, h v a d s o m jäst i n o m h e n n e hela m o r g o n e n.
H o n v ä n d e sig höfligt e m o t frun o c h s k r e k: » O vett får j a g, o m j a g eldar, o c h o v e t t får j a g, o m j a g låter b l i.
J a g är så rasande p å allt knussel o c h y n k e d o m h ä r i huset, att j a g g e r a l l t i h o p p å båten. » S å b ö r j a d e h o n regera m e d s p i s r i n g a r o c h v e d t r ä n, så att frun inte h ö r d e n å g o t mera.
D e n n a - gick tyst in till sig, s o r g s e n, f ö r v å n a d o c h förödmjukad.
» O v e t t », h a d e hon varit » o v e t t i g »!
D e t föreföll h e n n e så u n d e r l i g t a l l t s a m m a n.
H o n affärdade bar- n e n till s k o l a n, o c h s e ' n satte h o n ' s i g n e d v i d sitt
I DU arbete, m e n måste l ä g g a b o r t d e t för tårar o c h tan- kar, s o m k o m m o öfver h e n n e.
H a d e h o n varit ovettig, o c h h v a d menades d e r m e d!
Hon k o m i h å g, att h o n p å m o r g o n e n m e d en viss häftighet h a d e tagit vedträdet u r h a n d e n p å L c v i s a, o c h att h o n säkert b å d e sett o n d ut o c h äfven talat så, när h o n v a r ute o c h frågade efter m j ö l k e n.
M e n o c k s å, h u r u k u n d e L o v i s a vara så s t y g g, hård, näsvis o c h o l y d i g — att så g l ö m m a, att h o n b l o t t var en tjenare!
Men h v e m är ej en tjenare, t ä n k t e frun vidare.
V i tjena j u alla h v a r a n d r a i d e n n a v e r l d e n.
F u n n e s ej h u s b o n d e n o c h m a t m o d e r n, så funnes i n g e n att tjena, o c h tjenaren skulle i så fall sakna d e n föda, det h u s r u m o c h d e n l ö n, af h v i l k e n h a n lefver.
F u n - nes ej åter tjenaren, så skulle arbetsgifvaren i alla m ö j l i g a h ä n s e e n d e n lida deraf.
Således är försynens m e n i n g m e d oss m e n n i s k o r, att v i alla skola tjena h v a r andra.
H o n g ö r ej afseende på, h v e m s o m d e r v i d l a g e g e r största värdet i v e r l d e n s ö g o n, utan blott på, huru h v a r o c h en sköter sin tjenst.
F r u n fortsatte sin t a n k e g å n g.
H u r u skall nu j a g ärligast sköta m i n I j e n s t s o m m a t m o d e r åt L o v i s a?
A r h o n v e r k l i g e n i själ o c h hjerta en elak flicka, eller har äfven h o n, l i k s o m j a g, sina s o r g e r o c h be- k y m m e r, s o m g ö r a h e n n e r e t l i g?
» O, inte k a n h o n h a så t u n g a s o m j a g », snyftade h o n o c h g ö m d e an- sigtet i n ä s d u k e n, » e n s a m m e d barnen o c h o m s o r g e n o m allt. » A r detta sant, o c h är det en ursäkt, h v i s k a d e e n a n n a n röst i n o m h e n n e.
Ä r j a g e n s a m, när j a g t y d - ligt känt, att f ö r s y n e n hvarje d a g af m i t t l i f hjelpt mig o c h lättat m i n a b ö r d o r?
H a r j a g inte helsa, v ä n n e r o c h f ö r m å g a att t ä n k a o c h d r a g a försorg o m de m i n a?
Men ändå, i n t e k u n n a L o v i s a s s o r g e r j e m f ö r a s med m i n a; o c h h v a d skulle d e t d e s s u t o m bli m e d o r d n i n g o c h d i s c i p l i n i n o m h u s, o m j a g n u utan vidare fördrager både olydnad o c h uppstudsighet af m i n t j e n a r e?
» A c k, H e r r e G u d, h v a r f ö r skulle n u o c k s å detta k o m m a t i l l », j e m r a d e sig d e n lilla frun, h v i l k e n i l i k h e t m e d L o v i s a t y c k t e, att allt m ö j l i g t l e d s a m t h o p a d e sig d e n n a d a g e n.
H o n f ö r s ö k t e stålsätta sig o c h ö f v e r t y g a sig sjelf o m, att h o n inte b r y d d e sig o m L o v i s a s d å l i g a l y n n e, o c h att det i n t e v a r det, s o m n e d s t ä m d e h e n n e.
» D e t är j u bara e n p i g a, » sade h o n tyst, o c h u p p r o p a d e det h ö g t för att ö f v e r t y g a sig o m, h u r u liten b e t y - delse L o v i s a s v r e d e o c h s i m p l a o r d h a d e för h e n n e.
M e n så k o m åter o c h åter för h e n n e: E n » p i g a » visserligen, m e n en q v i n n a, s o m är m i t t d a g l i g a u m g ä n g e, utaf h v i l k e n j a g b e r o r, o c h s o m b e r o r a f mig.
J a g k a n inte lefva p å fiendtlig fot m e d en m e d m e n n i s k a o c h dertill e n, s o m står m i g s å nära.
A c k, h u r u skall j a g g ö r a!
L o v i s a s t o d uti k ö k e t o c h t o r k a d e d i s k a r n e o c h k ä n d e lifvet t y n g r e o c h o d r ä g l i g a r e än n å g o n s i n.
Hon h a d e varit så o n d p å frun hela tiden, m e d a n h o n väsnades m e d spiselringar o c h p o r s l i n.
N u t ä n k t e h o n sig, h u r v r e d g a d frun skulle vara der i n n e.
Men när h o n g i c k g e n o m t a m b u r e n m e d d e t n y - tvättade silfret, kastade h o n en b l i c k g e n o m dörr- s p r i n g a n o c h såg, h u r u frun satt m e d h u f v u d e t ned- b ö j d t i n ä s d u k e n o c h h ä n d e r n a s a m m a n k n ä p t a der- öfver.
Hon h a d e t ä n k t slänga n e d silfret i lådan, m e n kom n u att lägga n e d d e t helt v a r s a m t, sked v i d sked, o c h så nästan s m ö g h o n sig u t i k ö k e t i g e n.
D e t blef i en hast så tyst d e r ute.
H o n tänkte o c h tänkte, L o v i s a.
D e t började r ö r a sig så u n d e r l i g t inom henne.
A t t frun k u n d e v a r a så ledsen — h o n tänkte inte » a r g » l ä n g r e — öfver d e d e r fattiga o r d e n!
J a, så fick h o n väl det, d e t b r y d d e L o v i s a sig i c k e o m.
H o n h a d e sagt tusen g å n g e r värre saker till d e mat- m ö d r a r, h o n förut tjenat h o s.
M a n v a r v ä l i c k e s k y l d i g att bara tiga o c h tåla, för att m a n v a r e n stackars tjenare.
» O v e t t i g » — d e t var j u s t ett o r d, som L o v i s a t y c k t e o m, o c h s o m h o n b r u k a d e an- v ä n d a s o m e n sorts stridssignal, när h a r m o c h för- tret u n d e r n å g o n tid h a d e samlat sig i n o m h e n n e o c h h o n ville h a utbrott för dessa sina k ä n s l o r.
Det var dock något underligt o c h beklämmande u t i detta, att frun g i c k i n, alldeles tyst, att h o n satt der i n n e m e d h o p k n ä p t a h ä n d e r o c h grät.
Det v o r e n o g i n t e för L o v i s a s s k u l l; h o n grät v ä l efter sin m a n, s o m h o n f ö r i c k e så l ä n g e sedan förlorat, o c h så h a d e det säkert stått n å g o t l e d s a m t i brefvet, h o n fått p å m o r g o n e n.
H o n v a r n o g k a n s k e ä n g s - lig, att E l s a, s o m h a d e litet o n d t i halsen, skulle få skarlakansfeber o c k s å — så L o v i s a tänkte p å allt m ö j l i g t annat, s o m k u n d e h a g j o r t frun l e d s e n.
M e n d e t u p p h ö r d e d o c k ej att s v i d a i n o m h e n r e.
» H e r r e G u d, att allting skall vara så u p p - o c h n e d v ä n d t o c h t u n g t i d e n n a v e r l d e n, » sv / ckade L o - visa, k n ö t en h a l s d u k o m sina v ä r k a n d e t ä n d e r o c h g j o r d e u p p eld i s p i s e l n; det v a r t o r s d a g, o c h h o n m å s t e sätta p å ärterna i tid.
A l d r i g h a d e h o n förr grufvat sig för att tala m e d N folk, s o m h o n grälat m e d, m e n n u g j o r d e h o n d e t så, att h o n t o g i låset ett p a r g å n g e r, i n n a n h o n k u n d e f ö r m å sig att g å i n till frun o c h b e g ä r a p e n - n i n g a r till plättarna.
F r u n l a d e j u s t u n d a n b i b e l n, s o m L o v i s a sett, att h o n d a g l i g e n b r u k a d e läsa uti.
H e n n e s ansigte såg m y c k e t allvarsamt, m e n ej strängt ut, när h o n tyst l e m n a d e L o v i s a p e n n i n g a r n a, o c h d e n n a t y c k t e, alt d e t v a r, s o m o m frun i detta ö g o n b l i c k varit så stor, o c h h o n k ä n d e sig sjelf så liten.
D å l i g b ö r j a d e h o n t y c k a sig vara o c k s å.
F ö r r h a d e h o n t y c k t, att alla h e n n e s m a t m ö d r a r varit elaka, o r ä s o n l i g a o c h orättvisa, m e n n u k o m d e t p å en g å n g för h e n n e, att h o n sjelf v a r orätt- vis, h o n s o m sagt, att frun v a r o v e t t i g, bara för att hon ville, att inte v e d e n skulle b r i n n a o n ö d i g t v i s, o c h f ö r att h o n ville h a m j ö l k e n v a r m åt b a r n e n i kylan.
T ä n k, o m frun skulle » säga o p p » h e n n e o e h h o n åter skulle u t o c h s ö k a plats o c h k a n s k e få en v e r k l i g t o v e t t i g fru!
O c h d e n n a m a t m o r, s o m varit så v ä n l i g o c h g o d m o t L o v i s a, o c h ä n d å h a d e h o n i c k e k u n n a t tiga, utan svarat h e n n e, s o m h o n gjort.
» J a g tror, att d e t b o r e n o n d a n d e i n o m m i g, j a g rår i n t e p å h o n o m o c h i n t e p å m i g sjelf, j a g fattiga stackare, » s u c k a d e L o v i s a, i det h o n b ö j d e h u f v u d e t n e d m o t d i s k b ä n k e n o c h v a g g a d e det fram o c h till b a k a u n d e r ett sakta s t ö n a n d e.
F r u n s h a n d lade sig lätt p å h e n n e s h u f v u d.
» H u r är det, v ä r k e r d e t i d i n a tänder i g e n?
» L o v i s a b ö j d e h u f v u d e t djupare n e d.
» S t a c k a r s barn, inte visste j a g, att d u h a d e tand- v ä r k; är d e t m y c k e t s v å r t?
» » Ja, frun, n o g v ä r k a tänderna, m e n i n t e är d e t det, j a g är så ledsen f ö r.
D e t är för allt d e t der t o k i g a, j a g sade till frun i f ö r m i d d a g, j a g är l e d s e n!
» » Är d u det, L o v i s a!
» F r u n s ö g o n fyldes af tårar.
Hon räckte L o v i s a handen, s o m denna hårdt o c h hjertligt t r y c k t e.
O c h så talade h o n o m för h e n n e, h v a d h o n tänkt i e n s a m h e t e n d e r i n n e, h u r u h o n tänkt, att hela v e r l d e n är full af tjenande, o c h att e n d a g d e n, s o m varit t r o g e n i d e t m i n s t a — o c h det förefaller m i n s t, men är d o c k störst, detta att öfverxinna sig sjelf — h a n är o c k t r o g e n i d e t m e r a är o c h skall en d a g blifva satt öfver m y c k e t.
Idun gratis erhåller en hvar, som anskaffar abonnenter, af dessa upptager avgif- 5 ten (å 1 kr.
Vaggvisa.
H e d e r s a m t o m n ä m d v i d I d u n s sjette u mc ?ia, g o 3 qSoJ;, n a t t å t £ u t a 3 a g g 6 e » t a n &amp; t a 3 e » o j;, titen Zina, i c j o ^ 3 u » i t t m e 3 u Et-ten t f c u g g t j:ogeE, s t u m t a i n!
6 m å j; ogEat.
fio, vinden u n 3 e t 6 o t t » å, B f o m n t a!
t Ö L n n t e, g o t a a m 3 u a E E a » fiaf !E m t n m å f u g n a » E u m t a ä t m m u c M w e n » o j;, Magen w; &amp; i n 3.
m j ?agta m s o m n a uti / 3 e | t&gt;un3 n u t f a GLnnie, | a m n m 2 f L u ttEE ö g o n min o m m o t a u ä E t e n » n u » ö t t fvåfc » m a » i n » E u t oioj;, alla, pristäfling.
3i.g 6 o m * o.
9 X u p i j ^ a j ?tana o c f v 3 e ojoj;, » o m n a 3-töna, e n g f x x f c u n 3 e f c a E E a t a n 3 a » o j;, i. a t t (^ u 3 * E t t t a » m e 3 m å e n g E a f c å i m m e t e n » m 3 e t å å - f a t a » a t a f t, » t j e f c n o t.
» n a E f t.
u j.
e f c t e g.
t u n, u a c &amp; f c a 3 u » liofc S t o m m a t: 3efc g u E E e n e u p p e v 4 &amp; / i ^ n t o m m a t!
B. W. Unga flickors lektyr.
^ ^ S n erfaren o c h förståndig m a n h a r påstått, « t e $ e att s a m m a s l a g s l e k t y r i c k e ä r p a s s a n d e för b å d e g o s s a r o c h f l i c k o r.
D e t t a k a n v i s s e r l i g e n v a r a s a n t, t y s ä k e r l i g e n s k u l l e d e t ej i n t r e s s e r a.
13 e l l e r 1 4 å r s g o s s a r att l ä s a L o u i s e A l c o t t s f ä r g l ö s a r o m a n e r o c h b e r ä t t e l s e r, d e r e m o t är det.
t e m l i g e n s ä k e r t att M a r r y a t s o c h C o o p e r s s k i l d r i n - gar lika v ä l s o m Marlitts o c h A l c o t t s skulle f ö r m å, s p ä n n a u n g a flickors intresse.
Men är d e t n u v e r k l i g e n e n d a s t f r å g a o m att » spänna »?
Jag för m i n del a n s e r n ä m d a l e k t y r i m å n g a h ä n s e e n d e n skadlig s å v ä l för u n g a flickor som för unga personer i allmänhet, men, s o m jag n u s ä r s k i l d t ä m n a r t a l a o m l ä s n i n g f ö r u n g a flickor,, v i l l j a g h å l l a m i g till d e t t a ä m n e.
E n a n s e d d l ä k a r e y t t r a d e e n g å n g b l a n d annat,, att h a n t r o d d e sig k u n n a p å p e k a o r s a k e n till v i s s a, n u t i d s s j u k d o m a r, o c h att b l e k s o t, n e r v o s i t e t o c h d y l i k t till s t o r d e l f ö r o r s a k a s, a f h v a d d e u n g a.
flickorna läsa i b a r n d o m e n o c h uppväxtåldern.
D e t t a ä r e n å s i g t, s o m j a g t r o r, att d e flesta p e r - soner dela.
Jag h a r o f t a f ö r v å n a t m i g ö f v e r d e n l i k g i l t i g h e t, h v a r m e d m a n l e m n a r all m ö j l i g lektyr i h ä n d e r n a p å u n g a f l i c k o r, o c h det ä r i s y n n e r h e t o b e g r i p l i g t, att e r f a r n a m ö d r a r t a n k l ö s t l å t a s i n a d ö t t r a r läsa,, h v a d d e finna f ö r g o d t.
M å n n e d e t i c k e ä r l i k a v i g t i g t att k o n t r o l l e r a, h v a d d e n u n g a flickan läser, s o m m e d h v i l k a m e n n i s k o r h o n u m g å s?
P å det hvita papperet med de oskyldiga svarta typerna kan den unga flickan hitta m å n g e n tanke, s o m k a n blifva h e n n e till e n s t ö d j e p u n k t i lifvet, m e n h o n k a n ä f v e n på.
d e t s a m m a finna grundsatser, s o m k u n n a r u b b a hennes moral o c h grumla hennes samvete.
Men h v a d s k o l a vi d å gifva v å r a u n g a flickor att l ä s a, h ö r j a g m ö d r a r n a f r å g a.
Det f i n n e s i l i t t e r a t u r e n t v å r i g t n i n g a r, d e n n y a o c h d e n g a m l a, eller, s o m m a n äfven kallar d e m, den realistiska o c h den idealistiska *.
Hvilken a f d e s s a t v å r i g t n i n g a r ä r d e t b ä s t att l å t a u n g a flickor l ä s a?
Ja, d e t t a ä r s v å r t att a f g ö r a, t y b ä g g e r i g t n i n - g a r n a h a f v a s o m allt a n n a t h ä r i v e r l d e n s i n a fel och sina förtjenster.
D e n r e a l i s t i s k a r i g t n i n g e n v i s a r o s s lifvet, s å d a n t d e t är, d e n f r a m s t ä l l e r f ö r o s s u t a n s k o n s a m h e t o c h i d e m i n s t a detaljer, h u r u d a n a de m e n n i s k o r ä r o, b l a n d h v i l k a v i l e f v a.
Vi s t ä l l a s a n s i g t e m o t ansigte m e d den nakna verkligheten o c h m e d o s s s j e l f v a.
O m d e t är e n g o d f ö r f a t t a r e v i l ä s a, tvin- gas v i i h v a r j e ö g o n b l i c k att u t r o p a: j a, d e t är sant, s å d a n a äro vi j u sjelfva!
Det är tyvärr icke a l l t i d i e n f ö r d e l a k t i g d a g e r, v i få s k å d a v å r t e g e t konterfej.
De b ä s t a af v å r a realistiska författare skildra lifvet g e n o m d e s s p s y k o l o g i s k a e g e n h e t e r o c h k u n n a d å f o r m a s i n f r a m s t ä l l n i n g till e n förträffligt ut- förd bild af en m e n n i s k o s j ä l.
M i n d r e b e g å f v a d e författare d e r e m o t, s o m s a k n a f ö r m å g a att p s y k o l o g i s k t s k i l d r a m e n n i s k o r, g ö r a d e t p å ett a n n a t s ä t t.
D e f r a m d r a g a a l l d e n s m u t s o c h d e t e l ä n d e, s o m finnas i lifvet, s k i l d r a d å l i g a o c h förderfvade i n d i v i d e r o c h tro sig d e r i g e n o m k o m m a verkligheten närmast.
Realistiskt måste det j u n ö d v ä n d i g t vara, o c h, då de icke på annat sätt f ö r m å f r a m k a l l a r e a l i s m, f ö r d j u p a d e s i g i skildringen af det uslaste o c h lägsta, s o m finnes hos menskligheten.
S o m deras böcker möjligen kunna u p p v i s a några djerfva egendomligheter, finna d e f ö r l ä g g a r e o c h s ä n d a s ut i v e r l d e n för » oj?, t-EEa, i * f !tEEa.
d u n g e n » (xo|;.
* M e d författarinnans här n e d a n framstälda åsigter a n g å e n d e d e skilda literaturrigtningarna vill R e d a k - t i o n e n ej g ö r a s solidarisk, e h u r u d e n ansett sig ej b ö r a u t e s l u t a h e n n e s artikel, d å den j u o n e k l i g e n b e r ö r e n t ä n k v ä r d sak.
I D U N att, k a n s k e m o t f ö r f a t t a r e n s afsigt, s k a p a ä n n u flere d å l i g a m e n n i s k o r, ä n n u m e r a s t y g g e l s e o c h råhet.
S å d a n a b ö c k e r b ö r m a n akta sig för, de äro att l i k n a v i d d å l i g a g r e n a r p å ett g o d t träd.
D e n i d e a l i s t i s k a r i g t n i n g e n d e r e m o t är r a k a m o t - s a t s e n till d e n n y s s n ä m d a.
D e n n a rigtnings för- fattare s e allt l i k s o m g e n o m ett f ö r s k ö n a n d e g l a s.
D e t ä r l i k a s o m n å g o t f ö r k l a r a d t i d e t sätt, h v a r p å d e f r a m s t ä l l a s i n a figurer, o c h h u r s k ö n t d e t t a ä n är, d r ö j e r d e t l i k v ä l i c k e l ä n g e, f ö r r ä n m a n m ä r - k e r, att d e t, s å att s ä g a, ä r l i f l ö s a p e r s o n e r, s o m skildras, p e r s o n e r utan kött o c h b l o d, s o m m a n endast m e d största viljeansträngning kan tänka sig existera.
G r u n d e n härtill ligger u t a n tvifvel d e r i, att d e n i d e a l i s t i s k e f ö r f a t t a r e n i c k e f ö r m å r tränga så djupt in i själen s o m den realistiske, men säkerligen finner m a n deremot vanligen m e r a p o e s i h o s de äldre författarne än h o s n u - tidens.
än k a n s k e endast d e l v i s l y c k a t s, är l i k v ä l i n g e n m e r a tillfreds deröfver ä n författarinnan.
O, du mitt gamla hem, hvar finner jag dig äter!
en stor handelsstad bodde en rik köp- man; många fartyg sände han öfver - ^ y f Jl hafvet, och hans förrådshus fylde en hel gata.
Genom giftermål fördubb- lade han sin förmögenhet, och då hans hustru födde honom en son, syntes honom affären vara fullständigt lyckad.
Att modern måste gifva sitt lif för barnet var visserligen mindre angenämt, men han hade ingen tid att sörja henne, oeh då det gafs tillräckligt med folk, som for penningar kunde uppfostra hans son, så tröstade han sig.
Sigfrid var nu en femårig liten pys, späd och finhylt som en flicka.
Läraren, som fått vård om honom, önskade en kamrat åt honom, en hurtig pojke, af hvilken han kunde lära att slåss och andra slika nyttiga ting.
Fadern fann förslaget synnerligen förnuftigt och föranstaltade genast en efterforskning i alla barnhus.
Ett öfvergifvet barn är snart funnet.
Vec- kan derpå uppträdde en jemnårig gosse, liten, blek, med borstigt hår och trotsiga ögon.
Han såg sig dristigt och missnöjdt omkring.
Miss- tänksamt hvilade hans blickar på Sigfrid i sammetsblus och spetskrage, hvilken å sin sida i skygg fruktan tittade fram bakom lä- rarens rygg.
» D u skall få stanna hos oss, om du är snäll, » sade köpmannen.
» Jag vill inte stanna, jag vill inte vara snäll, » svarade barnet och betraktade honom förtörnadt med onda ögon.
» Jag vill hem. » » Han har intet hem, » upplyste läraren; » man fann honom på kyrkogården vid mo- derns graf; han tror, att hon skall komma igen. » » Nej, » skrek barnet, » det tror jag inte.
Pappa kommer inte heller åter, men jag vill till dem, jag vill inte stanna här, jag vill bort! » » Sigfrid, » sade köpmannen, » gå och gör dig vän med honom, det lilla brushufvudet behagar mig.
Jag önskade, du hade något af hans styfva sinne. » Men då den lille gossen närmade sig främ- lingen och räckte honom sin mjuka, rosen- röda hand, knöt denne näfven och stötte ho- nom till baka, så att han tumlade.
» En elak best, » sade läraren.
» Packet är alldeles som de vilda djuren, de bita den hand, som räcker dem födan. » » Ni skall nog snart tämja honom, » sva- rade köpmannen; » mig synes han vara just den rätte för min klemige gosse. » Sigfrid såg med förskräckelse, huru de med slag påtvungo den trotsige pojken välgernin- gar, dem han sjelf fann så lätt att mottaga, men från första ögonblicket intresserade ho- nom denna gåta, denna för honom fullstän- digt obegripliga förtviflan, då han hvarje qväll hörde den andre snyfta i den mjuka bädden.
Det var ett bråkigt lif: den stillsamme, lille Sigfrid hade man knapt hört af, han afgudades i hela huset, under det Klas var Xsitil (U n d e r l ä s n i n g e n af d e äldre författarnes v e r k k o m m e r m a n d e r f ö r o f t a till d e n s l u t s a t s e n, att lifvet ä r i d e l s o l s k e n, t y i d e r a s b ö c k e r f i n n e s n ä s t a n intet af lifvets s k u g g s i d o r, u t a n e n d a s t skildringar o m g o d a o c h ädla m e n n i s k o r; o c h o m e n e n d a d å l i g m e n n i s k a frarnställes bland de m å n g a g o d a, slutar det v a n l i g e n m e d h e n n e s l y c k l i g a o m v ä n d e l s e till d e t g o d a.
Detta är n u g o d t o c h v ä l, m e n h v a d m a n h a r att a n m ä r k a m o t d e s s a b ö c k e r är, att m a n g e n o m d e m i c k e k a n lära sig k ä n n a det v e r k l i g a lifvet.