Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Mtl, 17 lS:o 17. Ank. till Exp.-Uisk. d. 27 Juli 1851. kl. II f' m.
Memoria/, i anledning af dt erremiss af Utskottets Betänkande, N:o 6, öfver vackla motioner om förändring af nu gällande siadganden, angående flyttningstid för tjenstefolk.
Berörde Betänkande har vällofliga Borgar-ståndet, enligt protokolls-utdrag den 19 i denna månad, till Utskotten återremitterat; men som samma Betänkande blifvit af öfriga Riks-stånden bifallet, och tre Stånds mening i frågor af förevarande art utgör Rikets Ständers beslut, lärer något yttrande i anledning af återremissen från vällofliga Borgare-ståndet icke erfordras; hvilket Utskotta» härmed skolat hos vällofliga Borgare-ståndet vördsamt tillkännagifva.
Stockholm den 27 Juli 1854. 1 , STOCKHOLM, t <k Schul t*» » Boktryckeri 18»4. Lag-Ulskotlets Betänkande, M 18. 1 M 18.
Ank. till Exp.-Utsk. d. 28 Juli 1854, kl. 12 m.
Betänkande, i anledning af vackt motion om förnyelse af stadgandet i 52 § af Kongl. Resolutionen på Allmogens besvär deh 29 Juni 1752, angående rättighet för Allmogen att till rikets städer få lill försäljning afföra den afvel och de varor, dess hemman af sig kasta.
Uti en inom Hedervärda Bonde-Ståndet väckt motion, som blifvit till LagUtskottet remitterad, har Riksdagsfullmäktigen Eric Johan Hudberg från Calmar län anfört, att, ehuru genom ofvannämnda Kongl. Resolution allmogen blifvit bibehållen vid friheten alt få till hvilken inrikes stad, de vilja och de af ålder varit vane att besöka, antingen landvågen, eller på sine vid sjökanten boende med bröders båtar, till försäljning afföra den afvel och de varor, deras hemman af sig kasta, samt detta stadgande blifvit upplifvadt dels genom Kongl. Kungörelsen den 20 November 1766, angående den landmannen i gemen förunnade seglationsfrihet inom riket till dess varors och afvels afsättande, dels uti 4 §. af Kongl. Maj:ts försäkran och stadfästelse å allmogens fri- och rättigheter den 23 Februari 1789, dels ock genom 1832 års Seglationsordning, hade dock denna, allmogen tillförsäkrade, frihet blifvit under sednare tider pä ett och annat ställe inskränkt medelst utfärdade vitesförbud och deremot stridande förmåner som blifvit personer förunnade; i anledning hvaraf motionären yrkat, att Rikets Ständer mätte hos Kongl. Maj:t i underdånighet anhålla, att Kongl. Maj:t täcktes omförmälda föreskrift förnya, med förklarande, att alla i strid deremot utfärdade påbud skulle vara utan kraft och verkan.
Utaf ett till Hedervärda Bonde-Ståndet af motionären sedermera ingifvet, till ofvannämnda Utskott öfverlemnadt anförande visar sig, alt med motionen egentligen åsyftas upphäfvande af en, utaf Kongl. Maj:t den 13 Juli 1824 meddelad, resolution, hvarigenom Kongl. Maj;t fastställt ett af Konungens Befallningshafvande i Bih. till R. st.
Prot. 1833 & 1854. 7 Sami. 2 Afd. 6 Uåfl. t 2 Lag-Ulskotlels Betänkande, Ji 18.
Calmar län stadgadt vite af tio Rdr banko, dertill enhvar emellan färjestadens och Röhälla pä Ölands vestra kust belägne färjplatser, samt emellan förstnämnde ställe och färjeplatsen Fröbygärda boende gjorde sig förfallen, som, under den tid då öppet vatten vore, till och från Calmar stad öfverförde andre personer an sig sjelf, sitt husfolk och en och annan af sine grannar, samt andre kreatur och varor, än sine egne.
Enligt motionärens uppgift, skall denna Kongl, resolution för den fria seglationen emellan Öland och fasta landet varit högst hinderlig och föranledt dertill, att personer, som från Öland till Calmar transporterat sine grannar och anhöriga blifvit fällde till berörda vite, endast af den orsak, att desse varit boende på ^:dels eller |:dels mils afstånd från kusten; varande af motionären derjemte åberopadt ett sagda anförande bilagdt, af femtiofem personer på Öland undertecknadt memorial, deri de uttalat den önskan, att öfverfarten från Öland till Calmar måtte blifva fri.
Denna fråga har Lag-Utskottet gemensamt med Allmänna Besvärs- och Ekonomi-Utskottet till behandling förehaft; dervid Utskotten inhämtat, att Rikets sist församlade Ständer, uti underdånig skrifvelse til!
Maj:t, framställt den anhållan, det Kongl. Maj:t täcktes låta anbefalla en undersökning huruvida nu befintlige anstalter för färjningens bestridande emellan Öland och Calmar, voro af beskaffenhet att uppfylla det med dem afsedda ändamål, äfvensom att Kongl. Maj:t, efter det en sådan undersökning blifvit hållen, behagade vidtaga de åtgärder, som af omständigheterna kunde påkallas.
I anledning häraf har Kongl. Maj:t funnit godt infordra vederbörandes yttranden; hvarefter och sedan dessa inkommit, Kongl.
Maj:t täckts ät Dess ofvanbemälda Befallningshafvande uppdraga, att, i afseende på verkställigheten, ärendet i laga ordning handlägga.
Vid sådant förhållande och då genom Kongl. Maj:ts Nådiga Handels-Ordning af den 22 December 1846, en hvar blifvit tillagd rättighet att icke allenast varor inrikes orter emellan, sjöledes eller landväg, fritt fortskaffa, utan äfven att å allmänna försäljningsplatser i städerne sine alster och tillverkningar till salu hålla, samt den genom Kongl. Resolutionen den 29 Juni 1752 allmogen tillförsäkrade frihet således är vorden densamma fortfarande förunnad, torde ifrågavarande motioner icke böra till någon åtgärd föranleda.
Lag-Utskottets Betänkande, J/i 19. 3 M 19.
Betänkande, i anledning af väckta frågor om ändringar och tillägg i Kongl. Brefvet den 5 Februari 1808 samt Kongl. Kammar-kollegii derpå grundade Kungörelse den 29 i samma månad, rörande besittningsrätt lill Kronohemman.
Hedervärda Bonde-Ståndet har till Lag-Utskottets behandling öfverlemnat ett till Ståndet ingifvet memorial, deruti Riksdagsfullmägtigen Olof Lindström från Westerbottens
Län förmält, att ej sällan inträffade, det personer, som innehade kronohemman, kommo i obestånd och nödgades öfverlåta åborätten dertill till nå gon oskyld person.
Sedermera kunde, då den förres omyndiga barns förmyndare egde rätt att utan någon godtgörelse återbörda hemmanet af den sednare, den erlagda löseskillingen för denne lätteligen gå förlorad, derest föräldrarne till densammas återgäldande saknade tillgång.
Emedlertid kommo barnen i åtnjutande af »arf» efter sine föräldrar medan desse ännu lefde och möjligen befunno sig i torftiga omständigheter.
Sådant vore icke med rättvisa förenligt; likasom det vöre hvarken lämpligt eller billigt, att äldste sonen till en åbo skulle ega företrädesrätt till värdskapet efter denne, utan afseende pä hans större eller mindre skicklighet att sköta hemmanet, som sålunda gjordes till ett slags fideikomiss.
Och har motionären af dessa anledningar föreslagit, dels att »om åbo å kronohemman eller nybygge genom köpeafhandling och emot den köpeskilling, som egendomen kan vara värd, på fjermare eller närmare slägtingar eller till oskyld öfverlåter sitt åboskap, och köparen deraf genom anställd bördes-talan utaf säljarens närmaste arfvingar skulle nödgas lemna egendomen åter, det då bör åligga bördemannen att till köparen återgälda den erlagda köpeskillingen innan af- och tillträde af egendomen finge ega rum»; samt dels »att krono-åbos barn eller arfvingar, såväl yngre som äldre, son eller dotter, må ega lika arfsrätt uti den kronojord, deras föräldrar efter sig lemna eller i lifstiden afträda».
Berörde frågor, för hvilkas behandling Lag-Utskottet sammanträdt med Allmänna Besvärs- och Ekonomi-Utskottet, hafva de förenade Utskotten tagit i öfvervägande; i sammanhang hvarmed Utskotten till pröfning förehaft en annan jemväl hos Hedervärda Bonde-Ståndet väckt och till Lag-Utskottet remitterad 4 Lag-Utskottets Betänkande, Jfö 19. motion, deruti Riksdagsfullmägtigeu Lars Gustaf Sandberg frän Westerbottens
Län, anfört, att, ehuru ifrågavarande Kongl. Bref, som uti 4 § innehölle den föreskrift, att, om krono-åbo öfverläte hemmanet till någon annan än den af dess barn, som vore till detsamma bättre berättigad, en sålunda tillkommen åbo icke borde af Landshöfdingen annorlunda antagas eller i hemmanet inrymmas, än vilkorligen eller intill dess sig visade huruvida någon bättre berättigad sig anmälde, tillika stadgade, att
Landshöfdingen borde dels om öfverlåtelsen utfärda kungörelse i Häradet, med föreläggande för dem, som trodde sig ega bättre rätt till hemmanet, att inom natt och år från kungörelsens uppläsande samma rätt hos Landshöfdingen anmäla och fulltyga, dels ock, derest omyndige barn till den förre åboen funnes, om förhållandet genast underrätta domaren i orten, som derefter ålåge, att vid näst infallande Ting en god man för dem förordna, hvilken under förmyndarepligt och ansvar härvid borde bevaka deras rätt, Konungens Befallningshafvande i Westerbottens län likväl skall, allt ifrån författningens utfärdande, intill år 1836 underlåtit att desse föreskrifter iakttaga.
Derigenom hade liera åboers ekonomiska ställning under sednare åren blifvit högst bekymmersam.
Mången som för 20 eller 30 år tillbaka kommit i besittning af ett kronohemman, som från vanhäfdadt skick blifvit bragt i fullgodt tillstånd, hade nemligen plötsligen blifvit dömd, att, utan all ersättning för såväl den erlagda löseskillingen som å hemmanet nedlagdt arbete, detsamma afträda till sin fångesmans barn, på den grund att desses anspråk ehuru så lång tid förflutit, icke kunde anses förfallet,, enär de varit omyndige då öfverlåtelsen skedde och god man för dem icke blifvit förordnad, att deras rätt bevaka.
Synnerligast i Lappmarken, hvarest största delen af jorden vore af krono-natur, inträffade ofta dylika fall.
Visserligen vore det tillåtet att lösa dessa hemman till skatte.
Men denna fördel komme under nuvarande förhållanden berörde åboer icke till godo af det skäl, att för skatteköp ovilkorlig immission i hemmanet erfordrades; och då vid ansökan derom kungörelse borde utfärdas med uppmaning till dem som till hemmanet kunde ega bättre rätt än åboen, att inom natt och år göra densamma gällande, fruktade denne att genom en dylik åtgärd uppväcka anspråk, från hvilka han eljest möjligen kunde blifva fredad; till förekommande af hvilken osäkerhet i kronojordens besittning och den liknöjdhet vid dess brukning, som deraf vore en följd, motionären föreslagit utfardande af en författning, hvarigenom dem, hvilka ville väcka anspråk på åborätten lill kronohemman, sorn med stöd af ofvauomförmälde Kongl. Kungörelse den 29 Februari 1808, före 1835 års slut blifvit försålde, blefve ålagdt att inom viss tid, af exempelvis natt och år från författningens kungörande, talan derom vid deusammas förlust, i laga ordning anhängiggöra.
Hvad nu först angar det af Olof Lindström framställda förslag om skyldighet för, såsom han det benämner »bördeman», att till köpare af besittningsrätten till kronohemman före dess tillträde återställa den för slik besittningsrätt erlagda Lay-Utskollels Betänkande.
J\f 19. löseskilling, få Utskotten, med erinran om den väsetidtliga skiljaktighet, som förefinnes emellan den i lag stadgade bördsrätt, på grund hvaraf eganderätt till fastighet förvärfvas, och den åt kronohemmans-åboers efterkommande medgifna företrädesrätt framför oskylde till värdskapet å dessa hemman, der endast nyttjanderätt är i fråga, tillika lasta uppmärksamheten derå, att Konungens Befallningshafvande åligger att då flera göra anspråk på besittningsrätten till en sådan lägenhet, bestämma företrädet dertill, men att talan angående den ersättning, en afträdare kan anse sig ega att för hemmanet fordra, bör, i brist af godvillig öfverenskommelse vid Domstol, efter stämning, anhängiggöras och pröfvas.
Med afseende härå skulle det efter Utskottens uppfattning ingalunda vara välbetänkt, att utestänga den, som fått sig åboskapet tillerkändt, från tillträde af hemmanet, intilldess beloppet af berörde ersättning blifvit bestämdt och erlagdt, enär sådant skulle kunna medföra den påföljd, att hemmanet möjligen under en längre lid blefve underkastadt vanskötsel, helst det alltid komme att bero på afträdaren att, lill utbekommande af sin stridiga fordran, förr eller sednare anlita Domstolens åtgärd.
Utskotten tro sig sålunda ega skäl till den vördsamma hemställan att å omförmälda förslag afseende icke mä fästas.
Vidkommande derefter Olof Lindströms yrkande, att den åt en åbos äldste son medgifna företrädesrätt till värdskap å kronohemman mätte upphöra och besittningsrätten dertill fördelas emellan åboens samtlige arfvingar, anse sig Utskotten böra upplysa, att denna företrädesrätt ej tillkommer åboens äldste son, då hos honom icke finnes enahanda säkerket för hemmanets häfd och deraf utgående utskylder, som hos de öfrige arfvingarne, samt att enligt Kongl. Brefvet den 8 Augusti 1750, Konungens Befallningshafvande eger att från Kronohemman vräka åbo, som befinnes vanvårda detsamma.
Derjemte är den föreskrift vorden meddelad, att om kronohemman kan klyfvas då åbo dör eiler afstår detsamma, eller om afgången åbo innehaft flere särskilda kronohemman eller delar deri, sådan klyfning så mycket hellre bör beviljas, som flera arfvingar derigenom blifva med hemmansbruk försedda.
Att derutöfver tillstädja någon styckning af kronohemman och, såsom motionären föreslagit, lemna arfvingar till åbo ovilkorlig rätt till erhållande af arfsandel deri, skulle vara allt för mycket stridande mot de för besittning af dylika hemman, hittills följda grunder; hvarföre och då den till värdskapet berättigade personen icke lämpligen torde kunna tillförbindas, alt till sina medarfvingar utgifva någon ersättning för de andelar i besittningsrätten till hemmanet, som dem, efter motionärens förslag borde tillfalla, enär denne dymedelst, i betraktande bland annat, deraf att inteckning i kronohemman ej får meddelas, kunde bringas ur stånd att fullgöra de honom såsom åbo åliggande skyldigheter, få Utskotten tillstyrka, att Olof Lindströms motion icke eller i denna del mä bifallas.
Prol. 1855 & 1854. 7 Sami. 2 Afd. 6 Haft. 2 6 Lag-Utskottets betänkande M 19.
Beträffande slutligen den af Lars Gustaf Sandberg framställda anmärkning, angående den osäkerhet i besittningen af kronohemman, som af det utaf motionären anförda skäl skall inom Westerbottens län flerestädes ega rum, så enär af åboerne sjelfve berott att förekomma berörde förhållande derigenom att de inom behörig tid sökt ovilkorlig immission till hemmanen, och. derest, på sätt motionären uppgifvit, vederbörande myndighet derstädes underlåtit att ställa sig till efterrättelse de uti ofvananmärkta Kongl.
Bref uti ifrågavarande hänseende meddelade föreskrifter en dylik underlåtenhet icke torde böra till någon lagstiftningsåtgärd föranleda, anse Utskotten Lars Gustaf Sandbergs motion böra lemnäs utan afseende.
Stockholm den 28 Juli 1854. stockholm, tryckt hos joh. beckman, 1854.
Besvärs- och Ekon.- Utskottens Betänkande, Jd 20. 1 M 20.
Ank. till Exp.-Utsk. den 9 Aug. 1S54, kl. 7 e. m.
Betänkande, i anledning af väckta frågor om ändring i de angående fattigvården i iliket gällande föreskrifter.
Uti detta ämne hafva motioner blifvit väckta t hos Högvördiga Pr este-Ståndet: af Herr Kontrakts-Prosten ./.
Rimsten, samt hos Hedervärda Bonde-Ståndet: af Riksdagsfullmäktige Peter flahr lelsson från Kronobergs
Län, Anders Pettersson från Jönköpings Län, Anders Andersson från Wermlands Län, Nils Svensson från Christianstads Län och Auders Nilsson från Hallands Län.
Berörde motioner, som blifvit till Allmänna Besvärs- och Ekonomi-Utskottets behandling öfverlemnade, har detta Utskott gemensamt med Lag-Utskottet till pröfning förehaft; och anse Utskotten sig börti tili en början upplysa, att, jemte det törs la nMiil mer eller mindre omfattande ändringar, jemkningar och tillagg uti Kongl. Majtts Nådiga Förordning om fattigvården i Riket den 15 Juli 1853 i öfrigt blifvit väckte, Herr Kontrakts-Prosten Runsten, utgående från den synpunkt, att fattigvården icke borde betraktas såsom ett blott juridiskt utförbart verldsbestyr, utan såsom en kyrklig angelägenhet, mot nämnda Kongl.
Förordning hufvudsakligen anmärkt: „att, i följd af ett liela förordningen genomgående förbiseende af fattigdomens kristliga andemening, intet, afseende finnes deri fästadt uppå fattigdomens tjenlighet för det högre ändamål, sorn dermed åsyftas„att på grund deraf fattigdomen blifvit behandlad alltför groft, medelst fördomen, att dess alla behof skulle kunna afspisa* med blott materiela medel, tilldelade genom profana och hjertlösa händers bemedling,“ samt „att sådana medel skulle, till alla behofvens fyllande, kunna juridiskt, genom lagstiftnings- och administrations-åtgärder, i tillräcklig måtto framtvingastill följd hvaraf Herr Prosten Runsten framställt ett utförligen motiveradt, i tio särskilda punkter indeladt förslag till åtskilliga förändringar och tillägg i samma förordning; samt att Peter Gabrielsson payrkat en fullständig revision och omarbetning af Fattigvårds-^adgan, genom dertill utsedde sakkunnige män.
Prot. 1853 1S54. 7 Sami 2 Afd. 7 lliift. I 2 Lag- samt Allm.
Besvärs- och Ekon.-Utskottens Betänkande, JV» 20.
Då det skulle medföra alltför stor vidlyftighet, att införa förslagen hvart för sig, anse Utskotten, till vinnande af ordning och redighet, lämpligast att särskildt för hvarje §. i författningen upptaga alla deremot förekommande anmärkningar, beledsagade omedelbart derefter af Utskottens deröfver afgifna yttranden; varande anmärkt och yrkadt i fråga om 1 §• af Herr Kontrakts-Prosten Runsten, att det i denna §:s stadgande: att »hvarje socken ä landet och hvarje stad skall lemna nödtorftig vård och försörjning åt sädane dess nödställda medlemmar, som, i anseende till bristande arbetsförmåga, vanförhet eller sjukdom, äro urståndsätta att sig sjelfva försörja,“ förekommande ordet “skall" matte utbytas mot ordet “må“ (3 punkten af Herr Prostens motion); samt af Peter Gabrielsson: att bestämmelsen i samma §., att arbetsför och frisk person är skyldig att, utan fattigvårdens betungande, draga försorg om sig och de sina, matte varda upphäfven, såsom obillig och ledande derhän, att obemedladt arbetsfolk med flere minderårige barn ej kunna till desses försörjning från Socknen eller Studen erhallå understöd.
Då emellertid fattigvårds-lagstiftningen icke kan hafva till föremål att berättiga till välgörenhet, utan att stadga hvad menigheter och enskilde i detta hänseende skall åligga, finna Utskotten Herr Prosten Runstens berörde ändringsförslag icke kunna tilläggas något afseende; Och hvad Peter Gabrielssons omförmälda yrkande vidkommer, så och då riktigheten af den i fattigvårds-förordningen uttalade grundsats, att hvarje arbetsför och frisk person bör underhålla sig sjelf och sin familj, samt endast sådane, som dertill sakna förmåga, vara föremål för fattigvården, ej lärer kunna bestridas, helst denna grundsats till en del öfverensstämmer med allmänna lagens stadgande, att föräldrar skola lemna sina harn föda och uppfostran, till dess de sig sjelfva nära kunna, fä Utskotten, med upplysning, att fattigvårds-förordningens 6 §. uti 3 mom. innehåller bestämmelse derom, huru förfaras bör, da föräldrar för fattigdom icke mäkta sin skyldighet derutinnan fullgöra, vördsamt hemställa, att sagda yrkande ej rnä till någon åtgärd föranleda. 2 §• 7 moni., af Herr Kontrakts-Prosten Runsten, att berörda moment måtte erhålla följande förändrade lydelse: ”lJa livart och ett fattigvårds-sainhälle ankommer att, under iakttagande af föreskrifterna i denna författning, ordna fattigvården på sätt, efter ortens beskaffenhet och särskilda förhållanden lämpligast finnes; och böra hvarje Kyrko-församlings samtlige medlemmar, vid sockenstämma, träffa sig emellan öfverenskommelse om fattigvårdens ordnande på den grund, att församlingen i möjligaste matto familjevis i små kretser eller rotar fördelas, med åliggande för en hvar af dessa att dithörande fattighjon försörja.” (8:de punkten).
Samt af Peter Gabrielsson, att fördelning af fattigvårds-samhälle i kretsar eller mindre rotar må blifva beroende, icke, såsom nu, på samhällets samtliga, utan på de fleste vid Sockenstämma i beslutet deltagande medlemmars önskan.
Besvärs- och Ekon.-Utskottens Betänkande, M 20.
3 Efter hvad Utskotten inhemtat, har en dylik indelning af fattigvårds-samhälle på flere ställen, der den blifvit verkställd, visat sig till sina följder särdeles ändamålsenlig; och otvifvelaktig! bör en sådan indelning, i synnerhet inom vidsträcktare församlingar, medföra lättnad vid fattigvårdsbestyrens handhafvande, enär det i allmänhet är att antaga, att, inom en mindre krets, fattigdomen säkrare är känd, bättre kan motarbetas och de behöfvande lämpligare, villigare samt med mindre kostnad, än eljest försörjas och med arbete förses.
Vid berörda förhållande och da erfarenheten gifvit vid handen, att förslag högst sällan blifva antagne, då enhällighet dertill erfordras, emedan, såsom Peter Gabrielsson anmärkt, nästan alltid någon af de röstegande af ,enskild fördel, ensidiga afsigter eller bristande begrepp om förslagets nytta, motsätter sig detsamma, anse Utskotten, att den uti ifrågavarande 8. åt fattigvårds-samhälle i omförmälda hänseende lemnade tillåtelse bör i så måtto utsträckas, att fråga om samhällets fördelande i kretsar eller mindre rotar, med ålio-o-ande för hvar och en af dessa att försörja dithörande fattighjon, ma fa afgörasTden för fattande af beslut angående fattigvårds-samhällets öfriga angelägenheter stadgade ordning.
Men att, såsom Herr I rosten Runsten föieslagit, göra en dylik fördelning till en ovilkorlig skyldighet för församlingen, voie, efter {utskottens omdöme, ingalunda välbetänkt; likasom Utskotten icke kunna dela Herr Prostens åsigt, om lämpligheten af att låta ett sådant beslut vara under en obegränsad framtid gällande.
Deraf skulle nemligen sannolikt blifva en följd, att hvar Seli en af de kretsar, hvaraf fattigvårds-samhället utgjordes, komme att anse sig såsom ett särskildt sådant samhälle och att af denna orsak tvister, angående den ena eller andra kretsens deltagande i de gemensamma skyldigheterna, lätteligen uppstodo.
I öfverensstämmelse med hvad Utskotten sålunda anfört, få Utskotten vördsamt tillstyrka Rikets Ständer, att uti skrifvelse, hos Kongl Maj.t i underdånighet anhålla, att förevarande moment mätte erhålla följande förändrade lydelse: “På hvart och ett fattigvårds-samhälle ankommer att, under iakttagande af föreskrifterna i denna författning, ordna fattigvården på sätt, efter ortens beskaffenhet och särskilda förhållanden lämpligast finnes; dock så att bettlande icke må tillåtas.
Uppstår fråga, alt i afseende på fattigvården fördela samhället i kretsar eller rotar, med åliggande för en hvar af dessa, att dithörande fattighjon försörja, vare sådant ock tillåtet: och gälle beslut derom hvarje gång för fem år, efter hvilkas förlopp frågan ånyo skall till öfverläggning förekomma och dervid bestämmas, om fördelningen ma ytterligare för fem år fortfara.
Har sådan fördelning af underhalls-skyldigheten, som nu sagd är, egt rum, vare fattigvårds-samhället icke desto mindre gemensamt ansvarigt för samina skyldighets behörig*- fullgörande, med rättighet att söka godtgörelse af den krets eller rote, sorn sin skyldighet åsidosätta Mom. 3. af Herr Kontrakts-Prosten Runsten, att uti berörda morn. måtte tilläggas den bestämmelse, dels »att arbetsinrättningar väl må inom särskilda kom - 4 Lag- samt Allm.
Besvärs- och Ekon.-Utskottens Betänkande, JU 20. iminer anläggas pä kommunernas egen bekostnad, men att uti dem icke alls må intagas lasthare och liderlige eller sadane brottslighetens nybörjare, som i någon egenskap af Korrektionshjon kunna behöfva cn strängare behandling, utan endast bland ärliga fattige, så dane, som, sjuklige eller mindre arbetsföra, sjelfva må önska och bönfalla, att derstädes fä erhålla tills vidare en nödhjelp;" samt dels “att jemväl länsvis ina med dertill anslagna statsmedel an ska flas tvångsarbets-lokaler eller anläggas korrektions-anstalter och tukthus, men der åter icke intagas ärlige fattige, om än de mindre arbetsföra eller sjukliga nödgats genom befriande fylla det bristande i arbetsförmåga, då de derföre aldrig böra dömas att, frihetsförlustige, med korrektionshjon sammanblandas, utan endast sådane, som, efter att hafva fallit i lasternas och liderlighetens eller den börjande brottslighetens snaror, må böra, icke på någon kommuns eller enskilds, utan på Statens bekostnad, medelst frihetsförlust och fångspis samt tvångs- oell straffarbete, om möjligt, till bättre menuiskor upptuktas."
(Tule punkten.)