Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
nämsta skälet, emedan dylika tyger så väl kunna Och detta är på långt när icke det värsta, framhålla bystens linier, när de väl blifva ge- ty bland alla dessa grannlåter saknas till nomdränkta af hafsvattnet.
sist ofta det nödvändigaste; ingenting är då Hvad kostymen består af?
Jo, se här en färdigt, och tjänstflickorna ha fått dåliga in- förteckning!
struktioner.
Den unga frun bör därför i Först och främst höga, svarta silkesstrum- rätt tid instruera sin jungfru eller den per- por å la tricot.
son, åt hvilken hon tänker anförtro uppsik- Hvad?
Strumpor i badet!
ten i huset.
För att sedan under den kri- Jo, jo men!
Så vilja amerikanskorna nu prompt tiska tiden kunna vara fri från all oro i ha det.
Ingen kan tro, hvad de stora New- den vägen, upptecknar hon allt det nödvän- York-magasinen denna sommar haft afgång på diga i en liten annotationsbok, som hon an- dylika strumpor.
Man skulle kunna kalla en förtror åt sin ställföreträdarinna.
Hon an- del af dem för silkesstöflar till och med.
Ty tecknar i denna: sulor hafva icke saknats i dem, sulor af tunn näfver eller bark, på det att sand och småsten 1.
skulle göra de badandes små fötter någon 2.
Hvar linnet för huspersonalen och den ej skada.
nyblifna modern finnes, och hvad som får Vidare ha begagnats svarta, smala siden- användas.
Hvar vaselin, puder, svamp, badter- kortbyxor med bred linning kring lifvet.
Ej mometer, gammalt linne o. s. v. finnas.
sällan hafva dessa plagg utsirats med brode- 4.
Hvar den lilles linne finnes med noga rier ä la ungerska husaruniformer, hvilket tyd- uppgift på, hvad som allra först skall an- ligen gjort en synnerlig effekt, då de hållits i silfver eller hvitt silke med paspoiler i sam- vändas.
Alla dessa saker böra på förhand vara ma mönster.
Öfverkroppen har skyddats af förtjusande väl ordnade och i beredskap.
Lyckliga hem.
Gift folk skulle vara lyckligare: om de försökte vara lika angenäma, som på den tidea, då de förlofvade sig; om de kysstes och för.onades efter hvarje tvist; om de försökte vara hvarandra till verkligt stöd och tröst; om hushållsutgifterna alltid vore i proportion med inkomsterna; om hustrun vore lika vänlig mot sin man, som hon varit mot sin fästman; om hvar oeh en komme ihåg, att den andra verk- ligen är en mänsklig varelse och ej någon ängel; om mannen vore lika öm om sin hustru, som han var om sin fästmö; om båda parterna ville komma ihåg, att de lof- vat älska hvarandra » i nöd och lust »; om det förekomme färre siden- och sammetstoaletter och nere enkla, trefliga hvardagsklädningar; om, » min älskling », förekomme mindre ofta i säll-: Från amerikanska badorter.
För Idun af Amandus Rio / an.
let är i regeln ett mycket stort misstag, rs^s » som många göra, då de anse, att ame- rikanska kvinnor ej likt sina europeiska systrar bemöda sig om att framhålla de behag, som en gifmild natur utrustat dem med.
— I den konsten ha de redan hunnit lika långt som europeiskan och i vissa fall ännu längre.
Kommer man till en amerikansk badort, blir detta särskildt i ögonen fallande.
Ingenting sparas där för att möjliggöra en lyckad sam- verkan mellan konst och natur, och det är från små västplagg eller lifstycken med rik urring- ning, som kvarhållits af smala hängslen eller snörmakerier.
I regeln hafva dessa lif varit af hvitt siden.
På hufvudet har slutli- gen kommit nätta mössor af vaxtaft och ej de där missklädande stora » sockerbagaremössornas, som här äro vanliga.
Mössorna hafva ofta framträdt i jockey-mönster.
» Det är märkvärdigt », säger en amerikansk auktoritet, » huru söta våra badande damer blifva i ofvanstående habit. » — • Vi hafva verkligen ingen orsak att motsäga detta; ty säkerligen måste totalverkan blifva superb.
Jag har sett dem vid de stora baden i Long Branch och därvid kanske mot artighetens la- gar blifvit tvingad att göra en jämförelse mellan ett nu och förhållandena för en 15 ä 20 år sedan.
Den jämförelsen visar onekligen ett stort plus till stegring af grace och behag, utan att jag därför behöfver såra den gamla,
goda tidens enkla vanor; ty äfven de hade ju sina behag.
Hvad jag ofvan redan sagt om badkosty- merna är icke allt.
Nu kommer det mest förvånansvärda och — epokgörande.
Det är icke utan att många klandra bruket.
— Hvil- ket bruk?
— — - Nåväl; inga halfkvädna visor!
Amerikan- skorna hafva nu lagt sig till med — • badkor- setter.
— — När amerikanskan nu kommer till badet är hon smärt, sylfidisk och dansande som vore hon inviterad till en bal å Kirmess.
Hon dansar ut i vattnet, hon dansar i vattnet och dansar så upp på det torra igen, om möjligt ännu » sötare » än förut.
— Många påstå, att allt detta är korsettens förtjänst.
Jag vill ej disputera därom eller bryta en lans för eller emot.
Ögonen kunna säga ett, om också för nuftet säger ett annat.
Jag hörde vid ett tillfälle en amerikanska, som sade: » en korsett är alldeles nödvändig.
Synnerligast för en, som alltid annars brukar en dylik.
Därför se också de badande damerna så smidiga ut alle- sammans.
Det är omöjligt att se smidig och bra ut utan korsett. » — — Kommentarier!!!
mina damer.
Jag törs ej åtaga mig några dylika i ett så- dant fall.
Men behöfver därför icke samtycka, fast jag tiger.
— — Vid Long Branch såg jag en skara nyfikna en eftermiddag stå och beundra tre unga flic- kor, som just stego upp ur de salta böljorna.
Att det var något att se, det kunna Ni lita på; ty en yankeenatur är ej nyfiken i första tag.
En af de uppstigande bar nyss beskrifna dräkt fast i purpurröd färg, den andra lika- ledes, men i blått, och den tredje slutligen svart kostym med hvitt sidensargelif, brode- radt med svart silke.
De voro alls icke ta- fatta, utan fortsatte sin väg uppåt stranden i största lugn, ej ens huttrande, trots att vattnet den dagen var rätt friskt.
Jag har sedan förnummit att denna trio var engagerad af badortsföreståndaren för att göra — reklam.
Och det gör man alltid i Ame- rika.
Målet vanns äfven här.
De tre » bad- gracerna » drogo betydligt med folk, ej minst damer, som sedan alla varierande uppträdde i baden med röda, blå eller svarta dräkter ä la saison.
Det är otroligt så många damer numera börja besöka de amerikanska baden.
Att träffa europeiskor här är ej sällsynt.
Lätta kommu- nikationer stå ju ständigt till buds och en resa öfver Atlanten sommartid har oändliga behag.
Och amerikanaren har råd att anordna sakerna rikt, elegant och — förvånande.
Härifrån simmade nu mången tärna direkt in i den » äktenskapliga hamnen ».
Och hvilken flicka vill icke det?
Äktenskapet står ju alltid som hufvudfråga och långt framom emancipa- tionen, säga hvad man vill.
» Das eivig loeibliche » står alltid fast, hur mycket skor- rande reformstämmor än må rösta emot det evigt kvinnliga med dess behag, dess lekfulla mjukhet, tjusande, oberäknelighet och allt öfvervinnande svaghet.
Danmarks första kvinliga riksclagsste- nograf är fröken Elisabeth Grundleig, en son- dotter till biskopen och själf bekant som en be- gåfvad författarinna.
Fröken G. blef nämligen för några dagar sedan utnämnd till stenografassi- stent vid danska riksdagen.
Några bland riksda- gens ledande män hade i det längsta motarbetat denna utvidgning af den kvinliga arbetsmarknaden såsom en enligt deras förmenande lika olämplig som onödig nyhet.
Här hemma hos oss ha vi ej ännu kommit så långt, att någon kvinlig steno- graf vunnit anställning vid riksdagen, ehuruväl flere sökande anmält sig.
han sin mors röst: » Hvilken öfverraskning! » » Har pojken redan kommit till världen? » ropade han andlöst och tillägger, gripen af en sorglig aning: » det är väl inte en flicka igen? » » Nej, två », är det långmälda svaret.
Det går väl inte alla som vårt stackars ju- Kvinnas anställning å apotek.
Ansök- stitieråd, men för de flesta människor har nog ning är hos K.
M:t gjord att fröken Katarina Bo- lifvet då och då en oangenäm öfverraskning i lin, dotter af aflidne landssekreteraren E. Bolin i beredskap, och inför dessa blir oss ingenting Falun, måtte, utan hinder af sitt kön, få antagas till elev å apotek samt efter framdeles aflagda annat öfrigt än att bära det oundvikliga med farmacie studiosi- och apotekare-examina erhålla värdighet.
Likväl finns det ännu ett annat slag enahanda rättigheter, som, efter aflagda kunskaps- af öfverraskningar med många förtretligheter till prof, tillkomma manlig farmaceut.
följd, som lätt skulle kunna undvikas; jag menar dem, som vi människor själfva bereda hvarandra, visserligen i bästa afsikt, men hur ofta med helt annan följd.
Herrn i huset skall i dag vara med på en afskedsfest för en god vän, och hur litet än Små funderingar af fru Johanna.
hans äkta hälft annars är förtjust i dylika fester, vilka olika känslor väckas ej i ett människo- tycker hon, att den i dag kommer ganska läg- hjärta af ordet » öfverraskningar ».
Tillhör ligt.
Hon vill passa på, medan hennes stränge hjärtat tillfälligtvis ett människobarn om sjutton herr man är borta, och ställa till stor rengöring; vårar, då världen blir skönare för hvarje dag inte det minsta damkorn i den mörkaste vrå och man gör sig tusen glada förväntningar, bar skall slippa undan.
Själfve Moltke kan ej ha det en förförisk klang, framtrollar det för själen utarbetat sina anfallsplaner mera noggrannt än bilder af ej anade nöjen, bilder af oväntad lycka.
vår husmoder för den heta dagen.
Redan stodo En doftande bukett sändes oss — gifvaren har fönstren utan sina gardiner, medan ångor af ej yppat sitt namn.
och likväl hviskar en inre vatten och en ljuflig lukt af såpa genomtränga röst med öfvertygande säkerhet, hvem han är; hela våningen.
Beväpnad med damtrasa och helt oförmodadt erhålla vi en inbjudning till fjädervippa och i motsvarande toalett är frun en bal, som lofvar att bli riktigt » gudomlig ».
ifrigt upptagen — då tamburklockan plötsligt » Lilla pappa » lyckliggör oss helt oförtänkt med ringer.
» Frun är inte hemma » är visserligen någon länge efterlängtad prydnad, för att ej tala parollen för hela dagen, men så tidigt på morgo- om alla andra hemligheter, som tjusa ett flick- nen kan det väl knappast vara någon visit, och hjärta och af en sjuttonåring rangeras under lugnad låter hon sin tjänstflicka efter några ryckningar i den uppfästade kjolen springa ut rubriken: » glada öfverraskningar ».
för att öppna.
Ett längre samtal i tamburen Så småningom lära vi oss visserligen inse, följer; frun börjar redan bli orolig, då jungfrun att den känsla ofta varit bedräglig, som om förlägen kommer tillbaka med det besked, att morgonen svallat i vårt bröst vid tanken, att några främmande, som voro på genomresa i den nya dagen skall ha någon ny oväntad här- staden, nödvändigt ville träffa frun.
Det var lighet i sitt sköte.
Stilla och lungt förrinner mycket kära bekanta, och under andra omständig- tiden, och med de försvinnande åren lära vi heter skulle deras besök ha väckt uppriktig oss mer och mer inskränka våra anspråk på glädje, men i dag, då ett sådant kaos rådde i öfverraskningar både till antal och beskaffenhet.
den eljes så trefliga våningen, och då tanken Hela vår uppfattning om hvad vi mena med på det » uppvärmda » till middagen marterade en öfverraskning antager en annan oftast mera den gästvänliga värdinnans sinne, går hon att prosaisk gestalt.
Spela under den första ung- helsa sina gäster med mycket blandade känslor.
domens gyllne tid underverken ur » Tusen och Och den inre ångesten afpressar henne orden: en natt » en betydande roll — för den något mognare åldern sväfvar högsta vinsten i ett lotteri » Hvarför har ni då inte genom några rader för ens begärelses öga som den gladaste bland låtit mig veta, att Ni skulle komma? » Det trö- öfverraskningar.
Äfven med ett arf efter » rike stande svaret lyder: onkel i Amerika » skulle vi gärna låta öfverraska » Vi ville öfverraska dig, kära vän, och före- oss, men det är tyvärr ett stående faktum, att komma, att du gjorde dig något onödigt besvär. » dylika härligheter endast komma på andra män- Men denna öfverraskning, detta besparade niskors lott, aldrig på ens egen.
Ja, den prak- besvär skall nog den stackars husmodern länge tiska husmodern blir kanske redan angenämt ha i minne!
öfverraskad, om en älskad syster eller kusin från En annan bild.
Julen är i annalkande och landet bevisar henne sin vänliga hågkomst i därmed den för fru Karin så viktiga frågan: form af några delikata korfvar från den senaste » Hvad skall du skänka din kära man?
Något slakten.
riktigt vackert, det är ju klart, men också något, Men den, som menar, att det alltid ligger en behaglig klang i ordet öfverraskning, begår ett förskräckligt misstag.
Det finns personer, som af mångfaldiga erfarenheter lärt att med en viss misstro betrakta detta begrepp, ja som med nervös ängslan lystra till blotta ordet.
På vi höra utropet: » det var ju en riktigt angenäm öfverraskning », åtföljdt af en lättnadens suck oeh med stark tonvikt på egenskapsordet, kan ni vara säker på, att denne arme dödlige redan gjort ganska bittra erfarenheter i över- raskningarnas väg.
Eller hvad säger ni om vår vän justitierådet?
Fem små söta flickor kallade honom redan pappa; hvem kan förtänka honom, att han, då storken återigen anmälde sig, denna gång med full visshet väntade på familjenamnets upprätthållare?
Han kommer hem från en kort affärsresa, och redan i halfva trappan hör som han ej kan ha en aning om — en riktig öfverraskning.
Broderier pryda redan så många brukbara och obrukbara föremål — ett bokskåp fattas oss ännu; våra präktiga verk skadas på bok- hyllorna, o, så roligt det skall bli! » Och lycklig öfver sin utmärkta plan spar och spar hon nu till gåfvan, hon afstår till och med för den goda sakens skull modigt från en ny toalett.
Sam- tidigt öfverlägger den unge äkta mannen med sig själf: » Hvad skall jag hitta på åt min lilla fru? » Hon är en poetisk varelse, som ej uttalar någon önskan; hon tycker mest om en fullkom- lig öfverraskning.
Hur skulle det vara med —?
Hem-eka * — ett bokskåp!
Det ha vi nytta af, och hufvudsaken är, att hon ej kan ha den ringaste anning därom. » Han beställer nu ett * Jag har funnit det!
vackert bokskåp, o c h hon — gör sammaledes.
H v a r o c h en är lycklig öfver sitt påhitt, o c h på själfva julaftonen är det ett skämt o c h ett hemlighetsmakeri utan all ända.
D e glädja sig båda som barn åt ögonblicket för julklappsut- delningen; ändtligen ringer klockan o c h, o fasa, båda parterna stå framfor hvar sitt stilfulla split- ternya b o k s k å p.
O, dessa öfverraskningar!
Liknande missöden inträffa äfven ofta med bröllopsgåfvor.
E t t lyckligt par inbjuder oss till sitt lifs skönaste fest.
Ingenting är då naturligare, än att vi med en vänskapsgåfva vilja hjälpa dem pryda det nya hemmet.
I ett galanterimagasin låta vi lägga fram för oss åt- skilligt, som kan passa för vårt ändamål, något riktigt vackert o c h, framför allt, det allra nyaste.
Efter träffadt val vända vi hem i det angenäma medvetandet att bereda det unga paret en riktig glädje.
M e n förutom oss äro många andra bjudna till bröllopet, många andra välja till morgongåfva just det » allranyaste », och så hän- der det slutligen, att brudparet » öfverraskas » af så oeh sä många exemplar af samma sak.
V å r a mödrar lyckliggjordes af bröllopsgästerna med otroligt många sockerskålar, smöraskar o c h brödkorgar; i vår » stilfulla » tid rägnar det formligen antika bägare, skålar o c h champagne- kylare, men det allra nyaste tycks ändå vara kakelugnsskärmar.
V i d ett bröllop, som nyligen egde rum, väckte den första och andra skärmen stor glädje, men redan den tredje aflockade bruden en stilla suck, o c h då hon slutligen omgifvit alla kakel- ugnarne i sina rum med skärmar, hade hon ännu tre skärmar öfver, för hvilka hon ej med bästa vilja hade någon användning.
Man skulle i oändlighet kunna berätta o m misslyckade öfverraskningar.
Ja, jag är viss o m, att nästan alla mina kära läsarinnor från sitt eget lif kunna förtälja o m sådana.
Låtorn oss därför vara försiktiga vis ä vis öfverrask- ningar, o c h dessa rader skulle ej vara skrifna förgäfves, o m de kunde bidraga till att bevara om också blott ett enda människobarn för de ofta mindre angenäma följderna af en s. k.
» öfverraskning ».
m &lt; Teater o c h musik.
operan gaf i måndags » Ernani * med ita- lienaren Osvaldo Bottero som gäst i don Silvas parti.
Signor Bottero, hvilken är gift med den svenska sångerskan Georgina Sommelius, visade sig vara i besittning af en präktig stämma, som han synnerligen väl förstod att använda.
1 dra- matiskt hänseende gaf han ock en särdeles nobel och tilltalande bild af den gamle spanske gran- den.
Han lönades ock med det lifligaste bifall såväl efter hvarje scen som vid operans slut.
— Förträffligt biträde lemnades af såväl hrr Strand- berg o c h Lundqoist som i synnerhet af fru Öst- berg, hvilken tycktes vara vid yppersta röstdispo- sition.
— Signor Botteros andra gästroll blir som Lothario i » Mignon ».
Första abonnementsförestältningen gifves freda- dagen den 17 dennes, då » R o m e o och Julia » torde komma att gifvas med hr Ödmann och fröken Moritz (debutant) i titelrollerna.
Första symfonikonserten gafs i lördags under anförande af hr Frans Neruda, hvilken förut gjort sig fördelaktigt känd härstädes som mycket fram- stående violoncellvirtuos.
På programmet, som inleddes af Gades uvertyr till » Michel Angelo » och Mozarts förträffliga c-dur-symfoni — den s. k. Jupitersymfonien — väl känd och väl utförd, hade hr N. ej mindre än två egna kompositioner, en notturno för stråkorkester samt trenne böhmiska rhapsodier.
Notturnon tycktes särskildt slå an på den fulltaliga publiken, hvilken genom det lifliga- ste bifall framkallade en omtagning af stycket, som också utfördes synnerligt fint och nyanseradt, Konserten i sin helhet gaf för öfrigt vid handen, att hr Neruda både är en god anförare och en talangfull tonsättare.
Det var nog flere än Iduns anmälare, som förliden lördag med en viss misstro styrde sin kosa till Dramatiska teatern, hvilken då inbjudit till den andra nyheten för sä- songen, denna gång ett svenskt original.
Misstro — ingalunda därför att vi ej vant oss att tro högt om vår förnämsta dramatiska scen, ingalunda där- för att ej Frans Hedberg under en lång och fram- gångsrik författarebana ofta aflagt fullgoda prof som scenisk skriftställare.
Men det hade sagts, att han denna gäng gifvit sig itu med ett rent modernt svenskt allmogedrama med djupt tragiskt motiv, och den vansklighet detta ämne erbjöd för- fattaren syntes oss ej stå efter den, det måste förelägga en teater, hvars personal hufvudsakli- gast rört sig inom salongskomediens område.
Vi delade med en talrik och entusiasmerad pu- blik den glädjen, alt alla förut faltade betänklig- heter kommo på skam.
Herr Hedberg har [» Hårda sinnen- » inom den sceniska ramen lyckats upp- rulla en grupp bilder ur det svenska allmogelifvet, som bära den slående sanningens ovedersägliga kännemärke och trots sin tunga dysterhet verka med intensiv och hänförande kraft.
Vårt utrymme tillstädjer oss ej att gifva någon utförligare re- sumé af handlingens innehåll; visst är emellertid, att » Hårda sinnen » tillhör sin författares allra bästa arbeten, och att det är en heder för en skriftställare att vid Frans Hedbergs år ännu kunna lemna slika prof på en ungdomlig och kärnfrisk produktion.
Och utförandet — det var helt enkelt förträff- ligt, så förträffligt att det är länge sedan vi sågo ett stycke bäras fram af ett så på alla händer jämnt och utmärkt spel.
Dramatiska teatern har med denna prestation firat en ny triumf till många föregående; och detta betyder dock minst.
Hvad som är mera — denna seger är vunnen på ett nytt oni7-o.de, hvilket man nästan började frukta för hvarje dag blifva teatern allt mera främmande, och den har för densamma medfört en konstnär- lig landvinning, som lyckligt vidgat förut kanske allt för trångt åtdragna gränser.
Att bland de förnämligare rollernas innehafvare, hrr Thegerström, Hill berg, Eneall, Hamrin, Bceek- strpjm och Skånberg, fruarna Littmark och Back- ström samt fröken Klefberg, nämna någon sär- skild vore en orättvisa mot de öfriga, då ej till- fälle gifves oss till en ingående och uttömmande kritik.
Kunna blott dessa rader föranleda en eller annan af våra hittills obestämda läsarinnor att personligen skaffa sig öfvertygelse, blir deras vissa tillfredsställelse äfven vår.
Svenska teatern har i den norske karaktärsskåde- spelaren Bernt Johannessen från Bergen fått en god dragningskraft, särskildt för hans förträffliga utförande af Jeppes roll i » Jeppe på berget ».
Med en sådan föregångare som Johannes Brun är det ingalunda lätt att slå sig igenom.
Hr J. har emel- lertid af Jeppes tacksamma, men till öfverdrifter lätt frestande roll skapat en alltigenom konsekvent och präktig typ, som väl kan ställas vid sidan af föregångarens, o m ock uppfattningen delvis är en annan.
— Hr J. understödes rält godt af öfriga medspelande.
Vasateatern uppför fortfarande med oförminskad framgång .Stackars Jonathan ».
R ä d d a d.
Berättelse för Idun af Elena.
(Forts, oeh slut fr. n:r 40.)
|flär Elna kom hem från sin skridskofärd hade en reaktion inträdt i den glada sinnesstäm- L ningen.
Hon var trött och nedstämd och plågade sig med alla möjliga föreställningar om, hvad som kunde hindrat Berner att komma.
Hon försökte att jaga bort sin förstämning, men för- gäfves.
Där var en aning o m kommande sorg i hennes sinne.
Hemmet var också tomt och öde.
Doktorn hade farit på sjukbesök långt uppåt skogarne och kunde ej vara igen förr än dagen därpå.
Elna försökte spela litet, men det ville ej gå, fmgrarne voro så stela och frusna.
Så sydde hon en liten stund, men lade snart arbetet ifrån sig.
Hon, som var så lugn annars, hade fått en oförklarlig oro i sig.
Hon gick af och an genom rummen, oförmögen att taga sig till med något.
JSr På natten sof hon mycket illa och vaknade på morgonen med hufvudvärk, trött och olustig.
När doktorn kom hem, blef han allvarsamt orolig, men Elna ville ingenting göra; att åka skridskor en stund skulle fullkomligt kurera henne.
Vid bryggan var det tomt och öde.
En kall, rå blåst gjorde åkningen mindre inbjudande.
Elna gick af och an en stund, med allt tyngre hjärta, hon hade varit så säker om alt råka Berner där nere.
Men ingen syntes till; det var kallt och ruskigt, och slutligen måste hon bestämma sig för att gå hem.
Detta var en af de många dagar, som skulle komma och gå, tunga dagar, när hoppet blef allt svagare, och förtviflan ville komma sakta, smy- gande.
Men hon ville icke förtvifla, hon ville icke vara olycklig.
Elna hade en stark och modig själ.
Hon kunde icke tro annat, än att det var något, som gjorde, att han måste undvika henne en liten tid, han kunde icke hafva lekt med henne, han måste komma igen.
Hon ville icke tänka och grubbla, utan tog i med att arbeta med friska tag.
Skulle hon ej kunna vänta på honom, nöjd och glad, om det så skulle gå år, innan han kom?
Om dagarne gick det nog också, men när hon kom upp på sitt rum om kvällarne, där ingen såg henne, då tog hennes styrka slut, då grep förtvif- lan henne så mycket starkare.
Hon grät sällan eller aldrig, men hela hennes kropp kunde skaka i konvulsiska ryckningar, under del ögonen brände torra och heta.
Flickorna Strömmer råkade hon sällan.
Sedan hon gått ned till isen flere dagar och icke funnit någon där, undvek hon att gå ut.
Hon var nä- stan rädd för att råka någon, som kunde säga henne något om Berner.
En eftermiddag kom emellertid Lisa till henne, strålande glad.
Hans Rude hade friat till henne, och hon ville tala o m det för Elna, innan någon annan fick veta det.
Lisa var så upptagen af sig själf och sin Hans, att hon ej gaf akt på El- nas bieka ansikte.
Hon salt och pratade, tills det blef skymning, då måste, hon gå, Hans skulle hemta henne nere vid grinden.
När hon redan var utom dörren, ropade hpn in till Elna igen, att hon kunde helsa från härads- höfding Berner, han kom jämt hem till Bjärseby, Anna och han voro så goda vänner; tänk om de finge fira dubbelbröllop till våren.
Så ännu en strålande nick, o c h så var hon borta.
Det var som o m någon slagit Elna midt i an siktet.
Det svartnade för heni.es ögon, och hon måste taga fast i en stol för att icke falla.
Så, det var slutet!
Nu var det att börja om lifvet på nytt.
Att rycka upp alla de gamla dröm- marne, att glömma och döda, att skaffa sig nya intressen och börja på nytt med att älska andra.
Hon skulle kunna skrika högt i förtviflan.
Nej, hon var ej skapad så.
Hon var en af dessa kvin- nor, som älska en gång i sitt lif, en enda, som då gifva sig helt, med hela sin själ.