Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Det är den bland landsbygdens innevånare, men der som gräsligaste villervalla — betraktad af en icke här är det på väg att så småningom utplånas.
dansande — och när musiken slutar en tur, Och våra egna präktiga hurtiga folkdanser, fins det ingen, som har dansat den riktigt.
Man Hallingen, Jösse härads polska, Daldansen, bryr sig icke en smul om, att det i en dans springdansen och slängpolskan, huru mycket som denna, om den skall bibehålla en enda finnes numera qvar af dem på landsbygden?
smula qvar af sin karaktär, måste hållas takt, De försvinna så småningom och ersättas med att.
stegen skola sluta sig till musiken som de moderna danserna likasom folkdrägterna så handsken till handen, atc den ena turen måste småningom vandra den ene efter den andre in glida in i den andra, lugnt och behagligt gif- i Hazelii museum och ersättas med stadsbons vande ett klart uttryck af tonernas inbördes uniform.
harmoni.
1 Detta är icke dans — det är hoppsasa, inter- folieradt af musik.
Man saknar uppfattning, förstånd af dansen,
— B i d r a g från alla o m r å d e n f ö r qvinilg verksamhet mottagas med tacksamhet.
E n d a s t en s i d a a f p a p p e r e t b ö r det är det hela.
Man förbiser, att hvarje dans har sin egendomliga karaktär, som måste åter- gifvas.
Man försöker icke ens att spåra den.
Man blott går på.
Derför blir dansen, sådan den vanligen dansas på våra baler, för den betraktande och reflek- terande ful och banal, i stället för att den kunde vara vacker och tilltalande.
Och det är blott medvetandet af den innerliga glädje, som dansen trots detta skänker ungdomen, äfvensom att det i sjelfva verket icke är ung- domens fel, som gör, att vi kunna försona oss med den sådan den är, fast vi innerligt önska att reformen kunde göras.
Hvad är då skulden till att den sällskapliga dansen i våra dagar och hos oss fullständigt förlorat det konstnärliga underlaget?
Svaret är trefaldigt: Föräldrarne förbise vid de ungas uppfostran vigten af att låta dem få en verkligt grundlig och solid undervisning i dansens sköna konst.
Ungdomen sjelf saknar ofta lust till ett all- varligare studium af dansen.
Kunna de blott de första stegen, tro de att det andra » går af sig sjelf. » Och till sist ligger orsaken i brist på lärare med verklig entusiasm för sin uppgift, med tillräcklig kunskap om kroppsutbildningen, med allvar och nit, af lärare, som förstå uppfatta dansen som ett estetiskt bildningsmedel och som förstå att lära bort mera än blott de mekaniska rörelserna och hoppen.
Kort sagdt af lärare och lärarinnor, som förstå att ingiuta själ i den konst de lära bort.
Specielt hos oss ha de flesta dansskolor ur- artat till, hvad jag skulle vilja kalla » billiga dansfabriker. » Men detta är mindre danslärarnes skuld, än publikens, som icke uppskattat dessa skolors vigt, utan i stället genom att negligera dem bragt ner deras nivå och dermed äfven i allmänhet dansens.
Till sättet att råda bot på detta skall jag i nästa artikel återkomma.
Det var med ej obetydliga farhågor vi sistlidne lördags afton infunno oss i k. operans salong för att bevista det första uppförandet under det nya spelaret af Gounods » Faust ».
Den lyriska scenens skicklige och energiske ledare hade nämligen vägat det djerfva experimentet att anförtro operans båda manliga hufvudcoller ät elt par hittills i mera be- tydande saker så godt som opröfvade förmågor: Fausts och Mefistofeles ' roller hade öfverlemnats åt resp. hrr Strandberg och Nygren.
Försöket lyckades emellertid och lyckades så fullständigt, att litet hvar kände sig öfverraskad.
Alt hr Strandberg skulle sjunga sitt parti väl och oklanderligt, det visste man nog på förhand.
Men att hr S. ändtligen skulle kommit under fund med, att han — såsom en kollega riktigt citerar en känd läroboksförfattare — har en kropp » med känsel och rörelseförmåga », d. v. s. att han skulle bemöda sig o m att i framställningen af Faust in- lägga något dramatiskt lif, det hade man bestämdt ej väntat sig.
Öfverraskningen blef derför så mycket större och angenämare, då man fick se hr S. röra sig med en för h o n o m alldeles ovanlig ledighet på scenen.
Visserligen voro rörelserna en smula kantiga, och gesterna kommo ej alltid på sin rätta plats.
Isen är nu emellertid lyckligt bruten, och vi hoppas på god fortsättning.
I vokalt hänseende förtjenar hr S. särskildt beröm försinFaust-prestation.
Önskligt vore emellertid,om den vackra rösten kunde vinna litet mera i styrka och genom lämplig behandling torde detta ganska väl låta sig göra.
Hr Nygrens framställning af Mefistofeles var i alla afseenden god, j a till och med något mera.
Hans röst lämpar sig synnerligen väl för detta parti.
Tonen är fyllig och stark, ja stundom för stark, hvilket ej alllid låter bra, derför att rösten | I r- \ L / | i \ J Kl IN användas och marginal lemnas.
N a m n ' o c h a d r e s s t o r d e alltid noga a n g i f v a s, o c h kan f u l l k o m l i g diskretion från r e d a k t i o n e n s s i d a p å r ä k n a s.
ännu ej vunnit den afslipning, som den nog så småningom torde få.
Figuren var god, rörelserna lediga, och den flitige och samvetsgranne sångaren har genom denna synnerligen goda prestation gif- vit de allra bästa löften för framtiden.
Fröken Klemming är en sångerska, som oupphör- ligt går framåt.
Hennes Margareta var i allo ut- märkt o c h väl förtjent af det bifall, som kom henne till., del.
Ofriga uppträdande äro alla kända o c h värderade i sina resp. roller.
Körerna gingo präktigt och gjorde sig genom omplacering bättre gällande än förut.
Det hela gick med lif och lust under hof- kapellmästar Nordqcists egen ledning.
Bland den fulltaliga publiken rådde hela aftonen den mest animerade stämning.
I dag fredag gifves » Faust » för 200:de gången.
Margaretas roll utföres af fröken Ek.
Denna opera gafs första gången härstädes den 25 juni 1862, men rönte då ej större bifall, än att den på ett år ej uppfördes mer än 19 gånger.
I morgon lördag gifves » Carmen », hvarvid titel- partiet utföres på italienska af fröken kSigrid Wolf, en dotter till den framstående skådespelerskan fru Lucie Wolf i Kristiania.
har i tre år studerat för Pauline Viardot-G-arcia i Paris.
— T o - readorens roll utföres af hr Oskar Lejdström, hvars vackra röst är välkänd från en mängd konserter.
H r L. uppträdde för några år sedan på Nya teatern som Max i » Alphyddan ».
— Don Josés parti gifves af hr Brun, hvilken här har en af sina allra bästa roller, samt Micaelas af fröken Karlsohn.
Lördagens föreställning lofvar sålunda att varda ytterst intres- sant.
Den andra nyheten å denna scen har utgjorts af Johan Jolins bekanta skådespel » Mäster Smith eller Aristokrater äro vi alla ».
AU stycket på den tid, då det skrefs, skulle väcka berättigadt uppse- ende och berättigade loford, var naturligt.
För vår tid passar det emellertid ej med sina gråtmilda scener, sin onaturlighet o c h sina knalleffekter.
Det enda, som för vår tid qvarstår som njutbart, är del humoristiska elementet.
Detta framhäfves här på ett synnerligen lyckligt sätt i Kolmodins roll.
Denna har ock erhållit den ypperligaste re- presentant i hr Hohnqoist, hvilken af den god- modige och sant humoristiske smedsgesällen ger en förträfflig bild.
Af de öfriga uppträdande vilja vi särskildt framhålla hr Lundberg för hans goda och måttfulla utförande af magister Wollmers roll.
Hr Ranfi hade likaledes åtskilliga goda pointer i titelrollen.
Fredagen den 14 dennes gifves för sista gången » Birger o c h hans ätt », hvarefter på tisdagen f. f. g. uppföres Rudolf Kneisels nya lustspel » Fröken Räf », som med stor framgång uppförts ä alla ty- ska teatrar.
I denna pjes gör fru Anna Lundberg, född Malmgren, sitt inträde på denna scen.
Den 12 sept.
j ".
Hbg.
Konstnärsförbundets utställning öppnades sistlidne onsdag.
För tillfället hinna vi ej nämna vidare, än att utställningen i sin helhet är synnerligen god o c h har att uppvisa alster af mycket högt konstvärde.
Utställarnes och konst- verkens antal utgör resp. 51 och 117.
Af de an- mälda konstverken saknas ännu åtskilliga, bland dem Nils Forsbergs å Parissalongen medaljerade lafla » En hjeltes död ».
Utställningen förtjenar många o c h täta besök.
(Forts.) » j p j | c k, det är en historia, som hvar och en ^§1£ förtäljer på sitt sätt och hvarvid sant och osant är svårt att särskilja, » svarade doktorn.
» Hvad jag vet derom är ungefär följande: För tre år sedan var här vid vaktkommenderingen en ung officer, som genom sitt sköna yttre, sin sång och sitt citterspel förtrollade alla och förvred hufvudet på alla flickor.
Carmela, hvilken då som nu var den sköuaste af alla, blef snart hans utvalda. » » Och hon älskade honom till baka? » frå- gade Gabriello.
» O, naturligtvis älskade hon honom till baka!
Han var ju den skönaste man på långa vägar, och hur skulle det ej smickra en flicka, när en sä fin herre med sång och citterspel låg tillbedjande för hennes fötter?
Men huru det går med sådan kärlek — glödande var den som lavaströmmen, hvilken frambryter ur kra- tern, men den är också blott glöd och ingen- städes den rent och klart framglidande ström, hvars källsprång ensamt borga for den sanna lyckan.
Och dertill saknades det ej från bör- jan det tragiska drag, som är sådan kärlek egen: svartsjuka, strid, försoning och åter strid — så gick det mellan båda dag för dag.
Flickans moder, en enkel, svag fru, lemnade från första början hennes vilja fritt lopp, och sålunda var Carmela hvarenda timme fri som fogeln i luften och gick ut och in hos sin käraste som det behagade henne.
Att hon derigenom snart kom i folkmun, kan ni tänka, och mycket talades hit och dit; i sjelfva ver- ket kunde dock ingen säga något ondt om henne, ty, trots den lidelsefulla böjelse, med hvilken hon hängde fast vid den unge office- ren, höll hon dock strängt på sin dygd och * var oåtkomlig som en vestal.
Detta synes er otroligt?
Och dock kan ni ofta göra den iakt- tagelseu hos fruntimren i denna] trakt, att under all frihet, med hvilken de röra sig i och utom hus, en sträng känsla för det sedliga är dem medfödd; de värna liksom omedvetet sitt goda namns helgedom med all stränghet.
Nå väl, det kom der hän, att officeren lof- vade flickan att taga henne till hustru, och redan då tycktes hon vara nära deran att för- lora förståndet af idel lycka och salighet.
Hos hennes häftiga natur är äfven allt omåttligt; så också hennes svartsjuka, hvartill hon öfver allt, Gud vete hvarför, trodde sig finna grund.
Jag var sjelf vittne till, då hon här framför kaféet hade så nära dödat en flicka, och dock fans för Carmela ej ringaste anledning till att fara så illa med andra.
Sådana scener förekommo oftare, och till sist vågade flickorna på platsen ej mer så myc- ket som att lyfta ögonen upp till Carmelas kärastes fönster och ännu mycket mindre att blicka efter honom på gatan, hvilket de dock gerna gjorde, efter som han var en så vacker herre.
Carmela hade Argusögon, och hvarest hon bara spårade något dylikt, var hon genast till hands med häftiga ord eller ännu slem- mare saker.
Under allt detta kom du den dag, då vakt- kommenderingen skulle afiösas och ersättas med en ny.
Herr officeren inskeppade sig, afgif- vande de heligaste löften att efter få må- nader återvända för att hemföra Carmela.
Han aflägsnade sig — ledsagad af hennes varma kärlek, hennes fasta tillit till hans trohet — och sågs aldrig mer.
Den stackars varelsen fick en svår sjukdom.
Må hända hade hon öfvervunnit smärtan öfver den älskades trolös- het, om hoppet på hans återkomst hade så småningom dött inom henne; men nu erfor hon, Gud vete hvar ifrån, att den trolöse hade hemfört en annan, och detta gaf det stackars lilla hufvudet resten.
Slaget var för hårdt, för oväntadt, för att hon skulle ha stått ut dermed.
Sedan dess är hon sådan, som ni känner henne.
Det är hela historien. » » Och sedan? » frågade Gabriello, då doktorn slutat.
» Nå, sedan blef hon sänd till hospitalet i Palermo, och nu torde det vara ett år se ' n man derifrån skickade henne till baka såsom obotlig. »
Manuskript, s o m e j a n t a g e s till I n f ö r a n d e, å t e r s ä n d e s, s å v i d a p o r i o fogas.
» Och hennes familj, hennes vänner?
Fins det då ingen, som antager sig den olyckliga? » Doktorn ryckte på axlarna.
» Herre Gud, » sade han.
» Familj?
Hennes fader är död sedan många år, modern förtjenar rätt bekymmersamt sitt dagliga bröd, syskon har hon aldrig haft.
Nå ja, i början, då hennes sorgliga öde väckte all- mänt medlidande, då har väl modern mottagit understöd af mångahanda slag från ortens väl- mående familjer; men — det går så — hjelpen uteblef så småningom, då folket såg, att flic- kan tillbringar minsta tiden hemma hos mo- dern.
Endast sällan kommer hon hem till natten eller till måltiderna.
Det är, som om allt sinne för ett ordnadt lif hos henne vore utdödt; nya kläder, som modern mödosamt anskaffat och med mycken öfvertalning fått på henne, sönderrifver hon ofta efter en stund i tusentals stycken, och om hon äfven någon gång tålt, att hennes sköna hår sorgfälligt kam- mas och utslätas, så löser hon i en handvänd- ning åter upp flätorna, och rufsar med hän- derna till de krusiga lockarna, så att en rys- ning griper den, som dervid betraktar henne.
Dagen lång stryker hon omkring bland bergen på de ensligaste ställen, skrattar och gestiku- lerar för sig sjelf eller sitter stilla på marken, leker med stenar, som ligga vid vägen, och stirrar emellanåt orörlig ut i fjerran, till dess sömnen kanske öfverväldigar henne och för en stund i sina bojor sluter den fridlöse anden.
Så finna henne ofta karabinierer och jägare djupt inne bland bergen på ställen, som men- niskofot blott sällan beträder.
Med ofelbar punktlighet är hon på platsen, när trumman kallar soldaterna till excersis.
Med en lång stör vid sidan eftergör hon sol- daternas alla rörelser utan att förändra en min.
Blir saken henne för långvarig, så smyger hon sig fram till löjtnanten, tillhviskar honom alle- handa kärleksord och lemnar honom först, när soldaterna marschera åter till kasernen.
Ingen- ting kan vara mer hjertgripande än att iakt- taga henne vid de narrstreck, hon bedrifver på torget till gatungarnes största jubel, hvilka dervid bilda en tacksam publik.
Äfven här marscherar och excerserar hon som den bästa rekryt; än härmar hon borgmästarens gång och talesätt, än vaggar hon sig på tåspetsarne med nedslagna ögon och apar efter stadens fina damer, då de om söndagen, skönt utstyrda, begifva sig till messan.
Ingen gifver längre akt på hennes dårskaper, vid hvilka man med tiden vant sig; barn äro, som sagdt, hennes enda åskådare, och sjelf finner hon stort nöje i denna lilla publiks beundran, ja, så mycket, att hon en gång tagit en svartögd pojke på armarna, nästan qväft honom med kyssar och ej släpt honom, förr än den lilles moder an- kom och befriade sin skrikande älskling ur den ofrivilliga fångenskapen.
Förut kom hon oftare i kyrkan, och det syntes som om den heliga orten med sin still- het utöfvade ett lugnande inflytande på henne, åtminstone för kort tid; men, ty värr, störde hon genom sitt underliga väsen allt oftare de andäktiga, så att kyrkvaktaren en gång måste med våld aflägsna henne.
Sedan dess har hon aldrig beträdt kyrkans tröskel.
Ack, och hennes sång!
Hvar äro de klara, friska toner, som eljes jublade fram ur hennes fulla bröst?
Försvunna, förklingade, liksom de glada visor, till hvilka hon förut tycktes nä- stan af sig sjelf finna orden och melodierna.
Hvad hon nu gnolar för sig sjelf äro entoniga, osammanhängande visor, som ej med en ton erinra om det, som fordom qvälde fram öfver bl- I r \ I U I I M UIN Annonser mottagas spalt, petitrad (
Nå, ni kommer nog ofta att få höra det, ty den stackars varelsen sitter iu timtals, ja, dagen lång på trappan, som leder till cr våning.
Från denna plats låter hon ej aflägsna sig vare sig med godo eller ondo; der intager hon sina tarfiiga mål, hvilka mest bestå af blott ett par iudiska fikon; der kurar hon ofta med höljdt anlete, när hennes muntra lynne — något, som på det hela taget, sällan sker — viker för en djup melankoli, då hon ej har sinne och ögon för någonting i verlden.
Detta tillstånd är dock, som sagdt, sällsynt hos henne, ty för det mesta ser man henne munter och benägen för alla lustigheter.
Och nu vill jag till sist kortligen berätta om den största och sorgligaste gåtan i detta förstörda andelif, hvilken gör mig ondt, så snart jag ser den framför mig: den blinda för- kärlek den stackars varelsen har för allt, som sammanhänger med soldatlifvet.
Ej så, som om hon på något sätt haft att skaffa med ge- menskapen, gud bevars!
Jag skulle ej vilja råda någon att komma henne för nära, och det går cn sägen, enligt hvilken en, som bara vågat vidröra hennes kläder, måste till minne deraf i sitt anlete bära spåren af ett ganska lifligt sjelfförsvar från flickans sida; men i dess ställe visar hon den tillfällige kommendanten öfver suldatafdelningen sin böjelse med en öppenhet, som i betraktande af hennes till- bakadragenhet eljes är underlig nog att åse.
All hennes tanke och känsla har uppenbarli- gen fixerat sig i det enda begreppet, att den kommenderande officeren må vara hennes kä- raste, likgiltigt om han är ung, gammal, ful eller vacker, om han bemöter henne vänligt eller rått, för henne kommer allt detta på ett ut.
Lika litet gör det intryck på henne, när kommenderingen aflöses och ersattes med en ny.
Visserligen står hon på stranden och viftar häftigt med sin näsduk efter de afre- sande, men så snart den nye officeren inträffat i köpingen, är hon också redan i hans närhet och tillhviskar honom allehanda ömma ord och smeknamn.
Ett par af de yngre löjtnanterna ville i lättsinnigt oförstånd börja att till tids- fördrif kuttisera henne, då ju sundt förnuft hos en så skön varelse vore ett öfverflöd, som gerna kunde undvaras, men då råkade småherrarne illa ut.
Det sätt, hvarpå hon skrattade åt allt narraktigt smicker och dervid stolt korsade armarne öfver bröstet, var rent af oförlikneligt; utan att hon helt och hållet fattade meningen med de söta orden, väcktes dock i henne något liknande medvetande om, att hon borde akta sig derför, precis som hos barn, hvilka man vill spela ett spratt, som de frukta, utan att känna det, och hvaråt de re- dan på förhand skratta för att få en att tro, att de veta, hvarom fråga är.
I sådana ögon- blick tviflar man nästan icke på, att Carmela har sitt sunda förstånd; hon är då så hänryc- kande skön, hvarje tum hos henne är qvinlig- het och af bestickande förtrollning.
Så mycket jämmerligare är det, att kort der efter se henne återfalla i sina dårskaper.
För den tro- löse älskade synes hon ej längre hafva det rin- gaste minne.
Man har ofta försökt finna an- knytningspunkter i små tilldragelser, som skulle erinra om hans närvaro, men aldrig har ens visat sig det ringaste spår af, att hon har nå- gon tanke för denna tid och allt, som sedan dess händt henne.
Det onda ligger för djupt.
Gud vete, om det någonsin skall kunna lin- dras och helas. » Sålunda berättade doktorn.
Gabriello kände sig sällsamt berörd af det han hört, och sade den ena gången efter den andra, full af med- lidande: » Hvilket elände!
Den som kunde bringa e n d a s t m o t k o n t a n t liqvid i f ö r s k o t t a f 2 5 ö r e p r 4 - 10 stafvelser).
hjelp!
Ett så älskligt väsen och så tillintet- gjord af det sorgliga ödet! » » Ja, och under all galenskap hvilken ädel och ren karaktär! » tillade doktorn.
I detta ögonblick öppnades dörren till kaféet och en soldat syntes på tröskeln for att kalla doktorn till en sjuk.
Denne reste sig bråd- skande, skakade till afsked Gabriellos hand Och lemnade kaféet i sällskap med soldaten.
Gabriello hade med en helsande rörelse emot den bortgående likaledes rest sig, och hans sabel skramlade dervid mot det lilla bordet, bredvid hvilket han suttit.
Bullret, i och för sig så obetydligt, hade ännu ej förklingat, då plötsligt en stark stämma ljöd utifrån gatan: » Han är här, han är här, jag har hört det!
Jag vill in till honom! » Kaféets dörr flög upp och Carmela stod på tröskeln, ofelbart lockad af sabelskramlet.
Gabriello for upp som träffad af åskan.
» Kör af med henne! » ropade han högt och häftigt.
» Bort med henne!
Jag vill ingenting ha att skaffa med henne! » Ett par förbigående togo flickan med sig.
Men Gabriello hörde, huru hon vid aflägsnan- det ropade: » Jag skall vänta honom hemma!
Ja, jag väntar honom vid huset, min käre, lille guldofficer! » Och han kände, att han blek- nade ända in i läpparne.
öfver de närva- rande gästernas miner flög här och hvar ett leende, och en af herrarne sade halfhögt till sin granne: &gt;En så ståtlig officer, och han skulle vara rädd för en flicka? » (Forts.) Om pumpor.
f nnan jag öfvergår Ull beskrifningar på pum- pors tillagning och förvaring för vintern, vill jag säga några ord om sjelfva plantans odling.
Man bör akta sig att lägga kärnorna för ti- digt på våren, ty de äro mycket ömtåliga för den ringaste frost.
Antingen brukar jag sätta fröet i april i blomkrukor eller lådor med god trädgårds- jord, blandad med något hästgödsel, och kan då i början af juni plantera ut lagom stora plantor, helst med en jordklump qvarsittande kring roten — hjertbladen böra på inga vilkor betäckas med jord, utan stå fria; — eller ock har jag låtit kär- norna ordentligt utgro, genom att blöta dem några dagar i vatten eller att låta dem i en tunn linne- påse först en dag ligga i ljumt vatten och sedan en dag i hästgödsel.
Visserligen heter det, att pumpor växa på hvil- ken jordmån som helst — till och med på skräp- högar, men säkert är dock, att de bli störst och smakligast, odlade i fet jord med soligt läge.
Vid plantering direkt i kalljord, gör jag f-otsdjupa hål på minst 1 fots afstånd från hvarandra; i botten lägger jag litet hästgödsel, deruppå god jord och så 1 å 2 tum från ytan ungefär tre kärnor i hvarje hål.
Komma alla tre, så låter jag seder- mera endast den kraftigaste plantan stå qvar, de andra försöker jag plantera om, och äro de hvar- ken för späda eller för mycket försigkomna, sä lyckas det att få äfven dessa stora.
Plantorna, behöfva vattnas flitigt i början och äfven sedan under växten vid torrare väderlek — dock alltid med stril.
I augusti, när man tydligt sett hvar frukten kommer ymnigast, aflägsnar man alla sidorankor, som ej visa några fruktblommor.
Sjelfva frukterna sköter man väl, d. v. s. lägger flata stenar inunder, så att de ej på den fuktiga marken ruttna eller få fläckar, och vänder dem ofta, så att solen kan verka öfverallt och mogna pumporna jemnt.
Pumpor, som ej hunnit mogna ute, innan höstnattfrosterna inträda, för hvilka man i början visserligen kan skydda dem genom öfvertäckande af halm- eller trasmattor, lära kunna eftermogna, om man lindar dem i bomulls- vadd och låter dem ligga ungefär 10 dagar i en låda i varmt rum.
Bladen, kärnorna och skalet kunna användas till hvarjehanda, men detta får jag gömma till en annan gång; jag öfvergår nu till fruktens nytta i köket och förutskickar blott anmärkningen at pumporna böra skalas efter längden hellre för
tjockt än för tunnt o c h sedan delas i tvenne hälfter, likaledes efter längden, hvarefler kärnhu- set sorgfälligt bortskrädes med en silfversked så- som vid gurkors rensning.
Katter af färska pumpor.
Stufvade pumpor.
Man skär en skalad o c h rensad pumpa i 4, 6 eller 8 längder, allt efter hennes storlek, o c h hyflar hvarje remsa på gurk- hyfveln till tunna skifvor, strör lagom med salt deröfver o c h låter den stå ungefär två timmar.
Nu fräser man rätt mycket hackad dill i ister eller smör, ångkokar pumpskifvorna deri några minuter, späder vatten på samt litet ättika o c h bifogar ett par pepparkorn.
Till sist reder man såsen med tjock, sur grädde.
Smakar bra till grisstek eller kotletter.
Fylda pumpor (engelsk rätt).
Man gör ett stort hål på pumpan, uttager både köttet och kärnhuset genom denna väg, skär fruktköttet i skifvor, blandar det med äppleskifvor, rifven man- del, citronskal, kanel o c h socker, fyller pumpan dermed och steker det hela i ugnen.
Gelé af pumpor.
1 skalp, i strimmor skuren pumpa sockras väl o c h får stå till andra dagen.
Den vunna rikliga saften kokar man upp, tillsät- ter en matsked arrak o c h förväller bitarna unge- fär 1 qvarts timme deri.
Sist blandar man 2 blad upplöst röd gelatine dertill och häller geléet i en glasskål att kallna och stelna.
Mos af pumpor.
Bitarna kokas möra i salt- vatten och passeras genom hårsikt.
Under tiden kokas god mjölk med litet bittermandel, socker och kanel (eller bättre stött hvitpeppar) och moset röres dertill.
Kaka.