Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Den ansvarighet, hvarunder kronans tjenstemän hafva att indrifva fordringar och böter, skall i bötfälld persons sterbhus inleda en officiel fordringsägare, som måste vara mera brådskande, mera sträng och obeveklig, än alla de borgenärer, som för sina fordringar gifvit verklig valuta och här söka att den återvinna.
Enskilda borgenärers fördragsamhet, hvarmed de, af godhet eller af klok beräkning för sitt eget sanna intresse, genom samtycke till långsammare, men mera ändamålsenlig utredning och realisation af boet bereda utväg för skuldernas successiva betalning och för Enka att, till sin och barnens försörjning, fortsätta den aflidne mannens yrke,— denna fördragsamhet kan kronans uppbördsman icke iakttaga.
Han blir hinderlig för allt ackord.
Afven om han uppfattar lagbudet så, att kronans rätt här skall stå efter de enskilde borgenärernes och att kronan här, i likhet med hvad för bötesliqvid af den lefvande förbrytaren skolat gälla, icke får taga någon betalning, derest icke hela bötesskulden kan gäldas, har Uppbördsmannen icke att låta sig afvisas med blott det resultat värderingen i bouppteckningen företer i fråga om egendomens tillräcklighet; icke eller får han utan visshet örn de uppgifna, ej domfästade enskilda fordringarnes verklighet låta kronans rätt af dem undanträngas.
Han behöfver säkra verifikationer för sin redogörelse och måste helst önska, att boet försättes i konkurs.
Uraktlåta sterbhusdelägarne att afträda boet, så kan Uppbördsmannen icke undgå att emot dem föra en talan, som afser deras skyldighet att med egna tillgångar, utöfver de af den bötfällde efterlemnade, betala hans böter och sålunda vidkännas straffet i hans ställe.
Har straffdomens tillvaro icke varit för sterbhusdelägarne genast bekant, utan uppenbarar sig först, sedan de användt boets tillgångar för de egentliga skuldernas betalning, uppstår villervalla; hvilken händelse torde lätt kunna inträffa, då det lärer vara mindre vanligt, att ännu icke verkställda straff upptagas i den dömdes enskilda räkenskaper såsom skulder.
Vilja sterbhusdelägarne söka att af Kongl. Maj:ts
Nåd vinna eftergift af böterna, dervid såsom bevekande omständigheter skulle åberopas icke hvad som hade afseende på sjelfva'förbrytelsen och den dömdes egna förhållande, utan blott dermed alls icke gemenskap ägande omständigheter, nemligen ziffrorna i bouppteckningen, med den sällsamma egenhet i denna fråga, att större anledning till nåd vore i den mån, förbrytaren genom lagbrott och annan oordning förspillt sitt välstånd, och mindre skäl till nåd, om han genom välförhållande i allmänhet gjort sin ekonomiska ställning god; så måste betänklighet uppstå i fråga om Konungens i 25 § Regeringsformen omförmälda benådningsmakt här kan vara tillgänglig för den lidande.
Att här icke vore fråga att »återgifva till Kronan förverkadt gods,» är redan visadt.
Konungen äger att n brottmål göra nåd».
Men kan dpt verkligen sägas, att fråga nu är om nåd i brottmål?
Förbrytaren är icke mera bland de lefvandes antal; sjelfva brottmålet finnes icke mera; men efter detsamma 14 qvarstår ett resultat, om hvars verkan i förhållande till sterbhusdelägarnes i civillagen grundade rätt nu endast är fråga.
Ty antagandet, att de vid förbrytarens död obetalde böterna i rättsförhållandet emellan hans sterbhusdelägare och kronan icke äro straff, deras utsökande icke är straffverkställighet, just detta vore grunden för lagstadgandet, att bötesbeloppet skall efter förbrytarens död kunna indrifvas.
Sterbhusdelägarne skulle icke anses i förbrytarens ställe lida någon påföljd i brottmålet, utan mot dem endast tillämpas den till civillagen hörande grundsats, att förbrytarens arfvingar icke ägde att taga i arf hvad af hans egendom häftade i penningskuld till kronan.
Gäldenärens arfvingar söka, att kronan måtte, med försakande af sin fordringsrätt, låta förbrytarens qvarlåtenskap gå i arf.
Kronans fordran har visserligen tillkommit i ett brottmål, roen sådant är ock förhällandet med der: fordran, kronan genom laga kraft ägande dom har sig tilldömd i ersättning för skada af brott.
Angående fordringar af sistnämnda beskaffenhet har väl ännu icke någonsin blifvit ifrågasatt, att de skulle kunna eftergifvas i den ordning 25 § i Regeringsformen bestämmer, lika litet, som dylikt kunnat ifrågakomma angående ådömd skadeersättning till enskild'person i brottmål.
Kronans fordringar höra till Statsverkets tillgångar, för hvilkas disposition Grundlagen anvisar helt annan ordning, förutsättande äfven Rikets Ständers beslut.
Skall nu, till svar på nådeansökningen, förklaras, att frågan om eftergift af det i straffdomen ålagda bötesbelopp icke är föremål för Konungens benådningsmakt?
Eller skall, med uppenbart förnekande af den enda grund, som förmenas hafva gjort lagbudets antagande rimligt och möjligt, frågan erkännas verkligen angå verkställighet af strafff
Under hvilkendera synpunkten bötesfordringen än skulle behandlas, antingen såsom fordran med vanlig rätt eller ock enligt de för böters utsökande bestämda reglor, blefve i allmänhet, i anseende till uppbördsmännens behof af formliga verifikationer för deras redovisning, denna mera invecklad och besvärad med balanserade poster, för hvilkas slutliga afskrifning måste, om sträng regel iakttages — och annat bör väl icke i Lagen förutsättas — möta hinder och uppehåll genom erforderliga spaningar äfven efter serskilda arfvingar, hvilka öfvertagit egendomen och icke sökt urarfvaförmån.
Till kronoräkenskaperna måste fogas och med dem revideras konkursutredningar och handlingar rörande de af dem föranledda redovisningstvister.
•— Huru långt har man icke med allt detta aflägsnat sig bortom eller på sida örn det mål, som var att söka genom åtalet och straffdomen?
Vinnes verkligen något önskvärdt eller något för rättvisans idé nödvändigt genom hela detta förfärande mot förbrytarens sterbhusdelägare och borgenärer?
Man bör ej invända, att de nu antydda skuggdrag skulle blifva mera sällsynta.
Jag tror fastheldre, att de flesta bötesexekutioner emot sterbhus skola falla inom den talrikare klass, der det ekonomiska bekymret icke plägar saknas vid husfadrens dödsbädd.
Hos de rika kan bötesdomars verkställande ske lättare och hastigare, så att icke med serskildt afseende å sådane personer en lag af ifrågavarande beskaffenhet må anses behöflig.
Inträffar ock någon gång, att sterbhusdelägare efter en person, af hvars rikare tillgångar böterna kunde utan förfång för borgenärers betalningsanspråk gäldas, till följd af det, efter min åsigt, rätta lagbudet undgingo att se den aflidnes qvarlåtenskap minskad genom böternas utbetalning; så vore olägenheten der - 15 af —, om denna följd ens kunde få sådan benämning —, en obetydlighet i Statens intresse i jemförelse med den oreda och skada ett motsatt lagbud kunde åstadkomma inom den vida större kretsen af mindre lyckligt lottade.
Emot den lefvande förbrytaren må Staten vara sträng; efter hans död må brottet snart lemnäs åt glömskan.» Justitierådet
Berg deltog ej i den af Högste Domstolens öfrige Ledamöter vid förevarande § gjorda anmärkning, så vidt enligt densamma genom laga kraftvunnen dom ålagda böter, till gäldande hvaraf tillgång finnes eller för hvilka den bötfällde ställt borgen, skulle vid hans dödsfall blifva till förmån för hans arfvingar eller löftesman efterskänkte.
Af det för åtnjutande af den här omförmälda preskription stadgade vilkor, att den tilltalade under de tio år, som förflutit efter föröfvandet af det brott, derför han vore åtalad, icke begått ny förbrytelse, som kunde åtalas och vore med straffarbete eller dödsstraff belagd, syntes följa, att, om målsäganden eller åklagaren ville bevisa, att den tilltalade under de tio åren gjort nytt brott af förenämnda beskaffenhet, åtalet för det äldre brottet borde tillsvidare blifva hvilande.
Men till följd häraf skulle, i det fall, att frågan derom, huruvida den tilltalade begått nytt brott eller ej, först i sista instansen gick honom emot, åtalet för den äldre förbrytelsen ej förr, än efter längre tids förlopp, ånyo komma under behandling, hvaremellertid den bevisning, som vid åtalets början möjligen funnits att tillgå, lätteligen kunde hafva gått förlorad, A andra sidan åter, om förste domstolen ansett nytt brott vara af den tilltalade föröfvadt och förty upptagit åtalet för den äldre förbrytelsen, kunde inträffa, att i sista instansen en motsatt åsigt gjorde sig gällande, i hvilken händelse någon ransakning om det äldre brottet lämpligast bort icke hafva ägt rum.
An större voro de förvecklingar och olägenheter, som kunde uppstå i händelse de angifna brotten voro af beskaffenhet, att deröfver borde af särskilda domstolar ransakas och dömas.
Med afseende härå och enär för öfrigt straff-friheten ej skulle inträda innan tio år förflutit från brottets föröfvande och följaktligen först efter en så lång tids förlopp, att ej antagas kunde, det allmänna rättskänslan skulle finna sig kränkt deraf, att brott af den beskaffenhet, sorn här afsåges, icke vidare fick till bestraffning åtalas, hemställde Högste
Domstolen, att icke annat vilkor för tillämpning af tioårig preskription måtte göras, än att åtalade brottet ej är i lagen belagdt med svårare straff, än straffarbete i två år, samt alltså hvad derutöfver förekom i sednare momentet af 14 § utgå. 8 Kap. 1 §•
Till förekommande, att mom. 2 i denna § ej må gifvas en alltför vidsträckt tillämpning, hemställde Justitieråden Friherre Leuhusen och Berg, att detsamma måtte erhålla 16 denna lydelse: »att med våldsamma medel antingen bryta Rikenas förening eller ock upphäfva eller ändra den emellan Rikena stadgade föreningsform eller någon af deras grundlag ar.v 12 §.
Då meningen [»tvifvelaktigt är, att utländsk man, som under de i denna § upptagna förhållanden, begår brott, derför Svensk eller Norsk man enligt de här åberopade §§, jemförde med 30 §, vore förfallen till förlust af medborgerligt förtroende, jemväl skulle vara enahanda påföljd underkastad, men sådan mening icke tydligt ur ordalagen framgår, helst då härmed jemföras andra §§, deri förlust af medborgerligt förtroende stadgas, såsom 16 Kap. 17 §, jemförd med 1 och 2 §§ i samma Kap. samt 19 Kap. 22 §, jemförd med 1 och 4 §§ i samma Kap. tillstyrkte Högste
Domstolen en sålunda förändrad lydelse:
Begår utländsk man, medan han i något af de förenade Rikena vistas eller i dess tjenst anställd år, brott, som i 4, 5, 6, 7, 8, 9 eller 10 § sägs, varde derför lika med Svensk eller Norsk man straffad. « 14 §.
Straffet för det i denna § omförmälda brott är alternativt bestämdt till antingen straffarbete från och med sex månader till och med två år eller fängelse i högst sex månader.
Detta sistnämnda straff motsvarar dock endast tre månaders straffarbete, och emellan den enas af de alternativa straffbestämmelserna maximum och den andras minimum är således ett mellanrum, motsvarande tre månaders straffarbete eller sex månaders fängelse.
Då likväl någon giltig anledning ej synes förefinnas, hvarföre domaren, i händelse sex månaders fängelse anses för lindrigt, ovilkorligen skall förhöja straffet ända till sex månaders straffarbete, utan rätt att döma till sådant arbete på kortare tid, hemställde Högste
Domstolen, att straffbestämmelsen i denna § måtte förändras till: straffarbete i högst två år eller fängelse i högst sex månader. 25 §.
Domstolen hemställde, med åberopande af de skäl, som Högste
Domstolen, vid granskning af det mot denna § svarande stadgande i Lag-beredningens förslag 9 Kap. 25 §, anfört, att efter orden: »värfvar man,» må tilläggas ordet: wlojligen.v 26 §.
Straffbestämmelsen i denna § ansåg Högste
Domstolen af enahanda skäl, som vid 14 § blifvit anförda, böra ändras till: fängelse i högst sex månader eller straffarbete i högst två år. 17 9 Eap. 7 och 9 §§.
Justitieråden Södergren och Friherre Leuhusen fastade uppmärksamhet dervid, hurusom, med förnyande af en redan vid granskningen af Lagkommitténs förslag till Kriminallag gjord erinran, Högste Domstolen, under granskning af Lag-beredningens förslag till StrafF-balk, anmärkt, att då Stats-rådet jemväl blott såsom rådgifvande samt Riks-rätten och Högste
Domstolen äro konstitutionella myndigheter af den vigt, att deras våldförande i det ändamål, som är omförmäldt i de mot nu ifrågavarande §§ svarande i Lag-beredningens förslag, skulle kunna medföra synnerlig våda för det allmännas lugn och säkerhet, borde under detta stadgande inbegripas äfven Sveriges och Norriges rådgifvande Stats-råds, Riks-rätts eller Högste Domstols våldförande; för hvilken mening Högste
Domstolen hemtade ökadt skäl från den omständighet, att Norriges år 1842 utfärdade brottmålslag i 9 Kap. 24 och 32 §§ innefattade motsvarande stadganden, med utsträckning till omförmälde myndigheter ej mindre Svenska, än Norska; och då nu denna anmärkning syntes äga fortfarande giltighet och vigt, ansågo Justitieråden sig böra hemställa dels, att 7 § må erhålla denna lydelse:
Förgriper sig någon med våld emot Riksstyrelse, som, i de fall, Grundlagen utsätter, i Konungens ställe regeringen förer, eller emot Statsrådet, när det är samladt hos Konungen, eller emot Riksrätten eller Högste Domstolen, och sker hrottet för att störa friheten i sådan styrelses eller myndighets öfverläggning ar eller heslut, eller att dess sammankomster hindra; dömes till straffarbete på lifstid eller från och med åtta till och med tio år.
Var der i det brott dråp å någon af styrelsens eller myndighetens medlemmar föröfvadt, såsom i 14 Kap. 4 eller 5 § sägs; miste dråparen lifvet eller dömes till straffarbete på lifstid.
Innefattar gerningen förräderi; galle hvad derom i 8 Kap. 1 § stadgadt är. dels ock, att 9 § erhåller följande lydelse:
Gör någon emot Norriges Storting eller dess Af delningar eller Utskott eller emot Norriges Riksstyrelse, rådgifvande Statsråd, Riksrätt eller Högsta Rätt brott, hvarom 7 § förmäler, varde efter samma § straffad.
Förbryter man sig, såsom i 5 § sägs, emot Norriges Storting eller dess Afdelningar eller Utskott eller emot Norriges Riksstyrelse, vare lag, som i 8 § stadgas.
Och borde, derest dessa hemställanden bifallas, 9 kapitlets öfverskrift utvidgas och kunde blifva så lydande:
Om Majestätsbrott; så ock om brott emot Riksstyrelse, Rikets Ständer eller Högsta Domaremakten. 3 18 10 Kap. 8 §.
Justitieråden Berg och Adlercreutz yttrade: »Det i denna § för anstiftare af uppror föreslagna straff har i enlighet med nu gällande lag blifvit bestämdt till straffarbete från och med två till och med fyra år.
Under det eljest i förslaget, med undantag för mindre brott, latituden i straffbestämningen vanligen utgör minst fyra år, är den här föreslagen till endast två år, hvilket ej synes påkalladt af någon särskild beskaffenhet hos det brott, hvarom nu är fråga, hvilket tvertom synes kunna förekomma under ganska olika förhållanden.
En utsträckning af den föreslagna latituden torde derföre vara önskvärd, men för dess verkställande synes någon rubbning af det vid förslagets författande följda system blifva nödig.
Vid granskning af de föreslagna straffen visar det sig nemligen, att man vid desammas bestämmande hufvudsakligen följt den af Lagberedningen antagna method, att indela straffarbetet i vissa grader, omfattande uti lägsta från och med två eller sex månader till och med två år, och hvar af de öfriga jemnt två år.
Utan att frångå denna method skulle således en utsträckning af nu ifrågavarande straffbestämmelse ej kunna ske annorledes, än att antingen minimum deraf nedsattes till sex månader eller maximum höjdes med två år.
I förra fället torde dock straffet kunna anses blifva för lindrigt i förhållande till det, som för andra deltagare i upproret blifvit föreslaget, och i det sednare befara vi, att man råkade i en motsatt ytterlighet.
Då förslaget likväl ej, såsom hos Lagberedningen skett, vid straffbestämmelserna åberopat de uppgifna straffgraderna, utan för hvarje brott, som med straffarbete belägges, utsatt den tid, hvarunder detta straff må ådömas, synes en af de förnämsta fördelarne häraf just bestå deruti, att man ej heller behöfver vara bunden utaf dessa grader, utan kan mera fritt lämpa straffet efter brottet.
Sådant bar äfven i förslaget, hvad Lagberedningens sjette grad angår, på flera ställen skett, i det dels minimum deraf blifvit bestämdt än till två, än till sex månader, dels maximum utsatts än till ett, än till två år, och något hinder synes ej heller möta att i fråga om de öfriga graderna förfara på enahanda sätt.
Om blott hvar och en af dessa delades i två afdelningar, så att t. ex. femte graden komrne att motsvara dels 1—3, dels 2—4 år, den fjerde dels 3—5, dels 4—n år o. s. v., skulle härigenom, utan någon väsentlig rubbning i den antagna straffskalan, tillfälle beredas att, der så antages nödigt, i någon mån jemka de föreslagna straffen, utan att derföre behöfva med fullt två år höja eller sänka dera; och vi tro derföre att, om man ändrade det i förevarande § för anstiftare och anförare föreslagna straff till straffarbete från och med ett till och med fem år, detsamma skulle komma i ett tillbörligt förhållande till hvad för andra jemförliga förbrytelser är stadgadt, på samma gång domaren lemnades tillräckligt utrymme, att vid straffets ådömande fästa afseende å a.Ua de olika omständigheter, hvarunder brottet kan förekomma.» 19 13 §.
Justitieråden Berg och Adlercreutz hemställde, med afseende å det här omtalade brotts beskaffenhet, att jemte det för anstiftare och anförare nu föreslagna straffarbete i högst ett år måtte alternativt tilläggas fängelse. 17 §.
Med åberopande af hvad vid 8 Kap. 14 § blifvit yttradt hemställde Högste Domstolen, att det i denna § utsatta straff måtte förändras till: »fängelse i högst sex månader eller straffarbete i högst två år.» 11 Kap. l §•
Af enahanda skäl, som vid 8 Kap. 14 § blifvit anfördt, ansåg Högste
Domstolen den i första punkten af denna § utsatta straffbestämmelse böra ändras till »straffarbete i högst två år.» 4 §.
I fråga om straffbestämmelsen i första punkten af denna § åberopade Högste Domstolen hvad vid 8 Kap. 14 och 26 §§ blifvit anmärkt. 10 §.
Enär giltigt skäl ej syntes företinnas, hvarföre, om för det fall, som i första punkten af denna § afses, 200 R:dr böter skulle anses vara ett för lindrigt straff, ovilkorligen fängelse måste ådömas och ej böter från 200 till och med 500 R:dr kunna åläggas, hemställde Högste
Domstolen, att straffbestämmelsen måtte ändras till »straffas med böter, dock ej under tio Riksdaler, eller fängelse i högst sex månader.»
I öfrigt ansåg Högste
Domstolen slutet af denna §, för att bringa stadgandet i närmare öfverensstämmelse med hvad Lag-beredningens förslag 13 Kap. 9 § i samma ämne innehåller, böra förändras till denna lydelse: »må, ändå att uppsåtet ej varder fullbordadt, till straffarbete i högst två år dömas.»
Domstolen trodde nemligen förhållanden kunna inträffa, då den omständighet, att inträngande i annans hemvist skett i uppsåt att begå våld, ej ovilkorligen må föranleda en sådan förhöjning i straffet, som här afses, såsom t. ex. om förbrytaren sjelfmant afstår från uppsåtets fullbordan o. s. v, men, enligt den 20 nu varande redaktionen, skulle domaren vara förhindrad att å sådana omständigheter fasta tillbörligt afseende. 11 §.
Af samma anledning, som vid föregående § är omnämnd, hemställde Högste
Domstolen, att straffbestämmelsen måtte ändras till: »vare straffet böter, dock ej under tio Riksdaler, eller fängelse i högst sex månader.» 12 Kap. 9 §.
Till undanrödjande af all tvekan, huruvida för brott, som här omförmälas, påföljd af förlust utaf medborgerligt förtroende må äga rum, och då anledning icke torde förefinnas att från det åt Norska handlingar här lemnade skydd undantaga sådana, som i 1 § af detta Kap. äro beskrifna, hemställde Högste
Domstolen, att denna § måtte erhålla följande lydelse:
Norska allmänna handlingar, stämplar och märken vare, om förfalskning eller missbruk deraf sker, lika med Svenska ansedda. 10 §.
Af enahanda orsak, som vid 9 § är anförd, tillstyrkte Högste
Domstolen följande lydelse af förevarande §: 1 fråga om förfalskning af handling, som utfärdas af offentlig myndighet i annan stat, gälle hvad om förfalskning, som i 4, 5 eller 6 § såges, stadgadt är.
Dessutom anfördes vid ifrågavarande Kap. af Justitieråden Berg och Adlercreutz: »I det ämne, hvarom detta Kapitel handlar, har för icke längesedan, eller under den 7 September 1858, en ny lag blifvit utfärdad.
Denna lag synes äfven hufvudsakligen hafva blifvit lagd till grund för de i förslaget influtne föreskrifter, men i fråga om straffen för en del af de der upptagne brott hafva dock ej oväsentliga förändringar skett.
Så har t. ex. i 4 § ansvaret för förfalskning af der othförmälda enskilda handlingar blifvit ifrån straffarbete i sex månader till tre år förhöjdt till sådant arbete i sex månader till fyra år.
Enahanda förändring har äfven skett i straffet för den, som filar eller klipper guld- eller silfvermynt.
De för förfalskning af sådana allmänna handlingar, som i 2 § omtalas, äfvensom af allmänna stämplar och märken, i den nu gällande lagen bestämda strafftiden för förra brottet af ett till fyra och för det sednare af ett till fem år hafva likaledes blifvit förhöjda till två — sex år; hvaremot ansvarsbestämmelsen för den, som förändrar rå och rör eller märken, sorn till betetecknande af bestämd vattenhöjd satt är, blifvit ifrån 21 straffarbete i ett — fyra år nedsatt till sådant arbete under sex månader till fyra år o. s. v.
Någon annan anledning till de sålunda gjorda förändringarna, än bemödandet att bringa straffen i öfverensstämmelse med de i förslaget efter Lagberedningen antagna straffgraderna, hafva vi ej kunnat utfinna.
Med åberopande af hvad vi angående dessa vid 10 Kap. 8 § anfört, och då, så vidt vi kunnat erfara, under tillämpningen af den nu gällande lagen någon anmärkning ej förekommit emot de der stadgade straff, hvilka synas oss bättre, än de nu föreslagna nya, motsvara de serskilda brottens inbördes förhållande, tro vi förslaget härutinnan, så vidt det utan rubbning i straffskalan kan ske, böra återföras till mera likhet med 1858 års förordniug, och hemställa derföre, att den föreslagna straffarbetstiden måtte förändras: i 2 § till: »från och med 1 till och med 5 år;» i 4 § till: »från och med 6 månader till och med 3 år;» i 7 § 1 mom. till: »från och med 1 till och med 5 år»; i 11 § till: »från och med 1 till och med 5 år;» och i 13 § till: »'rån och med 6 månader till och med tre år.» .13 Kap.
Domstolen, som fann ansvarsbestämmelsen i 1 § vara alltför sträng i händelse, att den, som vittnar eller eljest på ed höres, af obetänksamhet förtiger hvad honom till upplysning i målet veterligt är, — hvilket fall efter förslaget syntes skola under 1 § hänföras, ehuru tvekan derom lätteligen torde kuuna uppstå —, tillstyrkte, att, i likhet med Lagberedningens förslag i 15 Kap.
Straffbalkeu, efter 3 § måtte i ny § införas ett så lydande stadgande:
Förtiger den, som vittnar eller eljest på ed höres, hvad honom till upplysning i målet veterligt är, och prof vas han hafva det af obetänksamhet gjort; straffes med böter eller fängelse i högst sex månader.
I öfrigt ansågo Högste Domstolens fleste Ledamöter, att då grunden för straffbarheten i det fall, hvarom i 4 § af förslaget vore fråga, icke är edens vanhelgande, utan störandet af den säkerhet, som måste tilläggas lagligt vittnesmål, vore, så länge lagen stadgade, det gifven ed är så god som gången, nämnde straffgrund äfven tillämplig på falskt vittnesmål, då ed är eftergifven; Och hemställde fördenskull bemälde Ledamöter, att 4 § måtte bringas till likhet med motsvarande stadgande i Lagberedningens ofvanomförmälda förslag och förty efter orden: »falsk utsaga» tillägas: eller har någon vittnat falskt inför
Rätta, då ed honom eftergifven varit.
Justitieråden Berg och Adlercreutz förklarade sig ej deltaga i anmärkningen om nyssberörda tillägg i 4 §. 22 14 Kap. I, 4, 5 och 6 §§.
Dessa §§ äro till innehållet lika med 1, 3, 4 och 5 §§ i nu gällande Lag, förordningen den 29 Januari 1861.
Betydelsen af de der förekommande uttrycken »med uppsåt att döda» och »utan uppsåt att döda», har dock, efter hvad erfarenheten visat, blifvit inom lagskipningen olika uppfattad.
Lagkomittén, hvars förslag ursprungligen ligger till grund för de nu ifrågavarande stadgandena, har uti sina motiver uttryckligen antydt, att för att hänföra ett brott till uppsåtligt dråp ej erfordrades, att gerningsmannens uppsåt (eller vilja) varit bestämdt och endast riktadt på annans död.