Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Af de utom residensstäderna anställde landsstatstjenstemännen hafva nu kronofogdarne största aflöningen, men kronofogdarne hafva i verkligheten det minsta arbetet, ja hvad kronofogdarne verkligen sjelfve uträtta i Statens tjenst, kunde lika lått skötas af länsmännen, och är i följd deraf af så underordnad vigt, alt allmänna meningen allt mer och mer uttalar sig för dessa tjensters afskaffande.
I instruktionen för kronofogdarne och i flere andra författningar uppräknas väl en mängd göromål, hvilka det skulle åligga kronofogdarne att verkställa, men i samma instruktion medgifves åt kronofogdarne rättighet alt uppdraga flertalet al dessa göromål åt länsmännen, en rättighet, som erfarenheten har visat blifva begagnad sålunda, att allmänheten knappast känner till någon mera verksamhet af kronofogdarne, än den alt de infinna sig vid de utlysta uppbördsstämmorna och emottaga hvad som då af upphörden aflemnas, hvarefter på länsmän och kronofjerdingsman kastas hela den svåra uppbörden, eller skatternas indrifvande hos dem, som icke vid uppbördsstämman framräckt sina utskylder.
Med undantag af kronofogdarnas närvaro vid taxeringsförrättningar, derifrån de hitintills, med eller utan Konungens Befallningshafvandes tillstånd, ofta uleblifvit, samt Motioner i Bonde-Ståndet 1862.
JS/:o 235.
353 saint deras inställande vid uppbördsstämmorna och markegångsnämndernas sammanträden, äfvensom vid en eller annan syneförrättning, sköta de gemenligen helt makligt sina tjenstebefattningar hemma vid skrifborden, der de afskrifva Konungens Befallningshafvandes ordres, marchroutes för trupperna och transportroutes m. m. saint skrifva några restlängder och levereringsreversaler och besvara skrivelserna från Konungens Befallningshafvande sedan länsmännen uträttat allt hvad som i kronofogde-instruktionen m. m. uppräknas.
Att kronofogdetjensterna äro obehöfliga, derom äro åsigterna temligen odelade hos den allmänhet, der kronofogdarnes verksamhet bort kunna förspörjas, men att de äfven äro hinderlige för ärendenas snabba och skyndsammare verkställande torde man ännu icke hafva så allmänt betänkt; sådant är likväl förhållandet.
Den omväg, som Konungens Befallningshafvandes expeditioner måste taga för att genom kronofogdarne komma i afskrifter till länsmännen, hvilka egentligen uträtta hvad som blifvit anbefaldt, förorsakar ofta så långt dröjsmål, att t. ex. vid truppers eller kronopersedlars förskaffande, tiden gör det knappast möjligt att noggrann! och rättvist verkställa iricjvarteringen eller uppbuda kronoskjuts.
Äskar Konungens Befallningshafvande yttrande, rörande t. ex. gästgifveriskjulsen, de allmänna vägarnes eller någon annan dylik angelägenhets tillstånd och beskaffenhet, så infordrar väl kronofogden, som sällan har tagit någon verksammare de! i tillsynen öfver ifrågavarande förhållanden, eit yttrande från länsmannen; men icke detta yttrande utan ett annat, stundom alldeles motsatt, och af kronofogden utan närmare erfarenhet eller undersökning utarbeladt, kommer Konungens Befallningshafvande tillhanda.
Dessa tilldragelser, hvilka icke äro sällsynta, lända ingalunda det allmänna till båtnad, men nedstämmer länsmannens håg att nitiskt sköta sin tjenst till det allmännas nytta.
Erfarenheten ådagalägger således äfven här att tjenster, hvilka äro onödiga, äro derigenom skadliga.
Länsmännen, hvilka uträtta det drygaste och väsendtligaste af de i kronofogdeinstruktionen uppräknade arbeten, äro otillräckligt aflönade och äro i sitt förhållande till kronofogdarne i en obilligt nedtryckt ställning samt sakna alldeles det skydd mot en tillfällig viljas magispråk, som borde vara åt en Statens Ijensteman tillförsäkrad.
Länsmännen måste dock allt för väl inse, att deras verksamhet i tjensten är både til! myckenheten drygare och till beskaffenheten vigtigare än kronofogdarnes, som merändels är alldeles öfverflödig.
Kronofogden och länsmannen innehafva numera ofta samma grad af bildning, och det tarfvas i sanning, att länsmanstjensterna förses med sådan aflöning och uppmuntran och sådant skydd, att dessa tjenster blifva eftersökta af unga män med godkänd intellektuel bildning och erkänd redbarhet i karakteren.
Men för att vinna ett sådant ändamål, utan alt
Statsverket skall ytterligare betungas i och för landtstatens aflöning, erfordras oundgängligen att kronofogdeljenslerna, hvilka äro obehöfliga, afskaffas.
Genom en Bih. till R.
Prot. 1862 $ 1863. 11 Sami. å Afd. 45 354 Motioner i Bonde- Ståndet 1862.
N:o 235. sådan indragning kunde både åt häradsskrifvare ecb länsmän beredas tillräcklig aflöning.
Då man gör beräkning alt 112 kronofogdar med hvardera i lön 2,500 IV.dr, lår man en summa af 280,000
R:dr, utom den behållning som skulle uppkomma, om kronofogdeboställena indroges till Statsverket, som säkerligen skulle uppgå till 500 R:dr på hvardera eller omkring 56,000 R:dr; af denna behållning, som antages utgöra i rundt tal 530,000 R:dr, kunde länsmännens löner ökasmed 400 J\:dr för hvardera, som för 490 länsmän utgör 196,000 R:dr, häradsskrifvarnes i mån af tillökning i göromål ökas med t. ex. 200
R:dr för hvardera, som för 112 utgör 22,400
R:dr, samt för den tillökning som expeditionerna vid landskontoren kunde erfordra, aflönas en extra landskontorist med 1,000 R:dr eller 24,000 R:dr, hvarefter likväl uppstår en behållning för Statsverket af omkring 87,600 R;dr Runt, en icke obetydlig besparing.
Vid några af de sistförflutna riksmötena hafva motioner i nämnde syftning blifvit väckta, men utan att någon fullständigare utredning vidtagits.
Frågan är dock af så mycken vigt både för en talrik och verksam tjenstemannakorps och för det allmänna, att den väl förljenar en bättre utredning, än den som hittills deråt egnats.
På grund af hvad jag här vågat anföra, går jag nu att föreslå:
!:o alt kronofogdeljensterna icke vidare besättas, ulan vid blifvande ledigheter indragas, och i den mån göromålen ölverllytias på länsman och häradsskrifvare, dessa tillförbindas ställa hvardera sådan uppbördsborgen som kronofogdarne, hvaraf böra följa, att, i mån af göromålens större och vigtigare beskaffenhet, lönerna, af den gjorda besparingen, lör länsmän och häradsskrifvare, på sätt jag antydt, förbättras.
Skulle delta förslag ej vinna Rikets Ständers bifall, får jag såsom alternativ föreslå: 2:o det Rikets Ständer måtte hos Kongl. Maj:t anhålla derom, att denna fråga, äfvensom fråga om utarbetande af eli af behofvet högeligen påkalladt, enklare, tydligare och ändamålsenligare redovisningssätt för den så kallade fögderiuppbörden mätte uppdragas åt en af Kongl. Maj:t i nåder utsedd kommitté; — men på det alt äfven tillfälle måtte lemnäs åt ett större antal af fögderiredogörarne i olika orter af riket alt uttala sina åsigter om räkenskapssättets förändrande, torde kunna föreslås, att utarbetade framställningar i förutnämnde syftning, finge inom en viss, icke allt för kort tilltagen tidrymd inlemnas å landskontoren i länen för att sedermera tillställas nämnde kommitté, som egde alt hos Kongl.
Maj:t föreslå lämplig ersättning åt någon eller några af de landtstatstjenstemän, hvilka genom ådagalagdt arbete och sakkännedom kunde anses hafva genom ingilna förslag gjort sig deraf förtjenta.
Motioner i Bonde- Ståndet 1862.
N:o 236. 355
Om remiss häraf lili vederbörligt Utskott anhålles.
D. Danielsson, från Jönköpings lån.
Af Daniel Danielsson från Jönköpings län, om förtydligande af bestämmelserna i 15 Kap. 2 §. 1 mom. af Råtteg ängs- Balken, angående rätlegängsfullmägtigc. Råltegångs-Balkens 15 Kap. 2 § innehåller, som bekant är, i första punkten det obestämda stadgande, alt de, som för andra må tala och svara, skola vara ”oberyktade, ärlige, redlige och förståndige män.”
I Riksdags-ordningens 18 § föreskrifves deremot såsom vilkor för valbarhet till riksdagsmannakallet: ”att icke hafva blifvit genom laga kraftvunnen dom förklarad ovärdig medborgerligt förtroende eller att föra andras talan, eller för något nesligt brott till stral!' skyldig.”
Då dessa särskilda sladgandcn jemlöras, af hvilka det ena handlar om valbarhet lill det vigtigaste af alla fullmägtigskap, nemligen alt vara en af Svenska folkets representanter, men det andra om rättigheten alt kunna utses till det jemförelsevis mindre förtroendet att inför rätta föra enskild mans tolan, — ett förtroende, som hufvudmanncn när som helst kan återkalla, och från hvilket Domstolen kan skilja fullmägtigen, ifall denne missbrukar det, — finnér man utan svårighet att dessa lagbud lill hvarandra icke stå i ett behörigt förhållande.
Ord så ultänjbara som ”oberyktad, redlig och förståndig” lemna å ena sidan föga ledning, då fråga är att bedöma en fullmägligs behörighet, och å den andra sidan lemna de vägen öppen för godtycket.
Dessa bestämningar äro för mångtydiga och alltså i en lag otjenliga.
De hafva ock blifvit såsom sådana ansedda både af Lag-kommiltéen och Lagberedningen.
I hufvudsaklig öfverensstämmelse med förslaget till Rätlegångs-Balk 30 Kap. 11 och 12 §§, jemförde nied det vid innevarande riksdag
Ständerna förelagda förslag till Strafflag, hemsläiles: att nuvarande första punkten af 2 § 15 Kap.
Rättegångs—Balken måtte förändras till ungefär följande mera bestämda lydelse: 356 Motioner i Bonde-Ståndet 1862.
N:o 237. ej må till fullmägtig antagas den, som omyndig är; icke heller den, som efter dom är medborgerligt förtroende förlustig, eller som står under tilltal för brott, hvilket medförer sådan påföljd, eller den, som för annat brott är häktad.
Motiverna till Lag-kommittéens och Lagberedningens förslag i delta speciela ämne åberopas, och anhålles om motionens remitterande till Lag—Utskollot.
Daniel Danielsson, från Jönköpings län.
Af Angnst Pettersson från Jönköpings län, om ändring i 3 Art.
15 § af gällande Bevillnings-förordning, angående förkolning i den Bankbolag med sedelutgifningsrätt åliggande särskilda bevillningsafgift.
Utom den bevillning, som, enligt 2:dra Artikeln uti nu gällande Bevillningsförordning, skall erläggas af alla bolag med en procent af deras årliga inkomst, stadgas uti 5:dje Artikeln 15 § af samma Förordning, alt Bankbolag med sedelutgifningsrätt skola utgöra särskild bevillningsafgift med 2 IV.dr för hvarje tusen R:dr af det högsta belopp af Bankens sedlar, som på en gång under nästföregående år varit utlemnade i rörelsen.
Ändamålet med denna sednare afgift var, såsom för— handlingarne vid sisllidne riksdag (Bevillnings—Utskottets Memorial N:o 20) tydligen visa, att förekomma, det skatten för dessa Banker skulle nedgå under det belopp, hvarmed de förut skattade till Staten.
Att detta mål icke uppnås med den nu stadgade' afgiften är emellertid klart deraf, alt, t. ex. Stockholms enskilda Bank, som för år 1861 med en nettovinst under år 1860 af 271,407 l»:dr 59 öre, i bevillning erlade 20,826 R:dr 68 öre, deremot för 1862, med beräkning af den vida högre nettovinsten för 1861 af 558,575 R:dr 41 öre, icke kan pålöras högre bevillning efter 2:dra och 5:dje Artiklarne tillsammans än allenast 7,825 R:dr 75 öre, eller efter den förstnämnda Artikeln 5,585
B.dr 75 öre och efter den sednare Motioner i Bonde-Ståndet 1862.
N:o 238. 357 4,240 R:dr.
Förhållandet är naturligtvis enahanda med de öfriga sedelutgifvande Bankerna.
Då något skäl att nedsätta da enskilda Bankernas bevillning under hvad den alltifrån deras första uppkomst varit, så mycket mindre lärer förefinnas, som de allesammans visat sig göra mycket goda affärer och ehuru de för sina reservfonder afsätta icke obetydliga summor, ändock kunna till sina delegare lemna utdelningar, vida öfverstigande den högsta ränta som vid utlåning får lagligen betingas, hvarföre ock en del bank-aktier nu stå betydligt öfver al pari i värde, får jag vördsamt yrka: att afgiften för sedelutgifvande
Banks högsta sedelbelopp höjes till Tio (10)
R:dr för hvarje tusental.
Om remiss till Höglofliga Bevillnings—Utskottet anhålles.
August Pettersson, från Jönköpings län.
Af IV. P. Bäckström från Calmar län, om rätt lill värdskapet d vissa lill boställen åt tjenstemän på Öland anslagna kronohemman.
Som vid sistlidne riksdag motion inom della Stånd väcktes af min företrädare Olof Andersson angående rätt till värdskapet å vissa till boställen åt tjenstemän på Öland anslagna kronohemman, utan alt densamma då rönte Rikets Ständers bifall, så får jag nu på mina kommittenlers enträgna begäran å nyo väcka motion i ämnet.
Inom den ort jag representerar finnas ännu åtskilliga kronohemman, som äro anslagna åt Civil—statens embets- och tjenstemän, hvaremot inom andra orter af riket sådana lill en del blifvit indragna och delta med full rätt, ty klart är ju, att det allmänna skall vinna mera derpå alt jorden skötes af personer, som hafva tid alt sig dermed uteslutande sysselsätta, än af dem, hvilkas bestyr och åligganden, såsom Statens tjenstemän, gifva deni fullt upp att sköta och från embetsbestyren, så vidt desse skola med omsorg omfattas, icke lemna dem någon lid öfrig för jordbruket.
Då dessa hemman emellertid anslogos till boställen åt embets- och tjenstemän, ledo 358 Motioner i Bonde-Ståndet 1862.
N:o 230. arfvingarne till åboskapct en uppenbar orättvisa i jemförelse med innebafvarne af åborätten till andra odisponerade kronohemman, ty de blefvo beröfvade rätten alt genom öfvertagande af åboskapet få uppbära frakterna af det arbete och den kostnad fäderne å kronohemmanet nedlagt.
Det var icke nog ali sjelfva hemmanet beröfvades dessa arfvingar, utan boels lösegendom togs ock i beslag för iståndsältande af det blifvande boställshemmanet.
Alt dessa arfvingar skola med grämelse åse sina grannar, de der, på grund af att dessas hemman ej ännu blifvit tagna i beslag lör någon Statens tjensteman, fått sitta i ostörd besittning af den af deras fäder innehafda jorden, är ju helt naturligt.
Kungörelsen den 15
December 134B, som stadgar om rätt för innehafvare af kronohemman och lägenheter alt utan föregången värdering, mot erläggande af den efter grundräntans kronovärdi bestämda köpeskillingen få till skalle inlösa desamma, synes icke lägga något hinder i vägen för arfvinge till åboskapet af ett sådant hemman, som blifvit till boställe åt någon embets- och tjensteman anslaget, att efter tjenstemannens afgång få inlösa den af fäderne innehafda jorden.
Då delta onus dessutom icke drabbar hela riket, utan blott Oland, anser jag mig, på grund af hvad jag sålunda anfört och hvad al flera inom Ståndet kändt är, hos Rikets nu församlade Ständer föreslå: att, sedan tjensteman, som nu innehafver hemman af ifrågavarande natur, algått, laglig arfvinge till sednaste kronoåboen mätte komma i åtnjutande af samma förmån, sorn den förut åberopade Kongl. Kungörelsen medgifver arfvingar lill åboskapet å vanliga kronohemman.
Om remiss lill vederbörligt Utskott anhålles.
Stockholm den 26 November 1062. N. P. Bachström, från Öland.
Af P. Bäckström från Calmar län, om kronobrefbdringens öfvertagande af Staten.
Ibland de onera, som i ansenlig mån trycka Svenska jorden, kan kronobrelbäringen med skäl räknas.
Då tidpunkten nu synes vara inne att åtminstone til! « Motioner i Bonde-Slåndet 1862.
359 någon del befria jordbruket ifrån dessa orättvisa qvarlefvor af en förfluten tids oordnade skatteväsende, under hvilken de högre Stånden blott voro betänkte på att öfverhopa allmogen med oräkneliga skatter och besvär, så får jag vördsamt föreslå: alt kronobrefbäringen, i händelse den ännu kommer att bibehållas, bör belt och hållet besörjas af Staten.
Utskott anhålles ödmjukast.
Slockholm den 26 November 1862. N. F. Bäckström, från Öland.
Af X. P. Bäckström från Calmar län, om bestämd föreskrift att utflyttnings-atlest för inhyseshjon skall vpptaga jemväl dess hela familj.
Då det mångfaldiga gånger inträffat alt presterskapel utgifva attester åt inhyseshjon, som afflytta ifrån en församling till en annan, utan att deruti blifvit utsatt att utflyttningen äfven omfattar hjonets familj, så har deraf blifvit en följd att inhyseshjonet, särdeles af mankön, helt enkelt aflägsnar sig, lemnande hustru och barn efter sig, om hvilka fattigförsörjningen då måste draga vård.
För att förekomma det sjelfsvåld och de kostnader, som med ett dylikt åsidosättande af familjelifvets pligter ovilkorligen äro förenade, får jag derföre vördsamt föreslå: alt alla ulflytlnings-altester för inhyseshjon böra upptaga hela hjonets familj, och icke mannen eller fadren ensam.
Om remiss häraf lill vederbörligt Utskott anhålles ödmjukast.
Stockholm den 26 November 1862. N. P. Bäckström, från Öland. 360 Motioner i Bonde-Ståndet 1862.
N:ris 241 och 242.
Af IV. P. Bäckström från Calmar län, om ändring i sättet för presterskapets aflöning.
Då den förändring, som nyligen blifvit vidtagen i .afseende på uppbörden al presterskapets rättigheter, icke kan sägas hafva undanröjdt alla de olägenheter, hvilka ilrån äldre tider varit en följd af deras uttagande utaf fnrsamlingarnes medlemmar, samt det tillika är af vigt alt den reform, som i delta hänseende genomföres, måtte ega bestånd för århundraden, så får jag vördsamt föreslå: alt presterskapets rättigheter hädanelter skola, ulan något undantag, uppbäras af kronofogdarne och ingå till Slaten, hvaremot presterna höra, i likhet med de civile tjenstemännen, erhålla sin aflöning i kontant af Kronan.
Stockholm den ”26 November 1662. N. P.
Bäckström, från Öland.
Af IV. P.
Bäckström från Calmar län, om ändring i gällande föreskrifter rörande fördelning af vitesböter.
Såsom bekant år, har allmänna lagen meddelat den föreskrift, att vitesböter höra fördelas till hälften emellan Kronan och åklagaren, hvarjemte särskilda förlaltningar föreskrifvit huru i hvarje särskildt lall dessa höler skola skiftas.
Men då det Motioner i Bonde-Ståndet 1862.
361 det synes mig vara mera lämpligt att socknens fattiga erhälla äfven sin andel i sådana böter, så lår jag vördsamt föreslå: att alla slags vitesböter skola gå till tveskiftes emellan åklagaren och socknens eller stadens fattige, helst fattigvården ganska väl behöfver att dervid ihågkommas.
Stockholm den 26 November 1662. N. P. Bäckström, från Öland.
N:o 243 Af O.
Lindström från Westerbottens län, om anslag af 50,000 R:dr af inflytande b ränvinsbr
Anning s- afgiflen till understöd för odlingsförelag inom länet.
I sin nådiga Proposition, angående bränvinshandteringen i riket och beskattningen derå vid 1855 och 1854 årens riksdag yttrade Kongl. Majit, det Kongl. Majit ansåge de genom nämnda beskattning uppkommande medel böra i främsta rummet användas till jordbrukets befrämjande medelst uppodlingar, vattenaftappning och utdikning.
Uppmuntrad häraf och med kännedom om de betydliga landsträckor i rikets nordligaste landskap, hvilka i brist af kapitalstyrka måste ligga ouppodlade, väckte jag, gemensamt med lliksdagsfullmägtige från Norrbottens län, vid berörde riksdag samt vid 1859 och 1860 årens riksmöte motioner om användande af en del af bränviusskatten till åkerbrukets upphjelpande och utvidgning inom Norr- och Westerbottens län; men motionerna förföllo då, lill följd af Siats-Utskottets utlåtanden, vid den förra riksdagen: ”det
Irågan icke kunde pröfvas innan den ifrågaställa nya bränvins-lagstiltningen kommit till stånd och visat sina resultater” samt vid den sednare eller 1859 och 1860 årens riksmöte: alt, bland annat, ”de för bränvinsminuteringen och utskänkningen stadgade algifter voro dels för kommunala behof och dels till utgifter af mera omfattande gagn för hela landsorten afsedda och svårligen kunde utan alsaknad inom de särskilda kommunerna och betänkliga hinder Bih. till K.
Fröt. 1862 $ 1863. 11 Sami. 4 Aid. 46 Motioner i Bonde-Ståndet 1862.
N:o 243. för vidmagthållande och befrämjande af de inrullningar eller föremål, hvartill dessa afgifter anslagils, för närvarande lill Statsverket ingå.” Betraktar man nu dessa Utskottets skäl, torde man finna, att sedan år 1853 bränvinsskalten stigit lill ett oväntadt högt belopp, hvaral åter den slutsats torde kunna dragas, att, då bränvins-lagsliltningen i della fall gifvit så gynnsamt resultat, skattens sjelfva belopp icke bör hindra Rikets Ständer alt vidtaga åtgärder i det ändamål, som ofvan är antvdt samt alt, enär erfarenheten på aldra sednasle lid gifvit vid handen, att denna skall icke blifvit af kommunerna använd till de ända mål, berörda Utskotts betänkande vid 1851) och 18G0 årens riksmöte omlörmäler, Utskottets grunder för detta betänkande icke böra få motverka ilen goda syftningen i den motion, jag nu går att framlägga.
Stödd på denna min öfvertygelse och i hufvudsaklig mån äfven på de förhållanden, dels att rikets nordligaste 'lähTlskdpTclie"förr än långt i framtiden kunna erhålla jernvägar och fördenskull nu sakna samt länge komma alt sakna ett verksamt medel till förkofran, sorn deremot slår flere andra rikets provinser lill buds, dels att besagda landskap väl icke kunna sägas hafva att af nu befintliga samt närmast i tiden blifvande jernvägar påräkna ens större indirekt fördel eller annan än som följer af hela landets uppblomstring, har jag förmåtts att vidare i ämnet taga till orda, helst jag äfven anser, att de nordligaste landskapen i riket blefve stjuf— moderligt behandlade, derest de icke på något sätt och åtminstone i någon mån hålles skadeslösa för deras saknad af nutidens vigligaste kommunikationsmedel och flera andra förmåner, som tillkomma rikets sydligare provinser och må det tillåtas mig att, såsom ytterligare stöd för motionen, vidare antora:
Det är nogsamt bekant, att ofantliga sträckor odlingsbar jord finnas inom de nordligaste landskapen äfvensom att deras befolkning i idoghet och förelagsamhetsanda icke står efter någon af sina landsmän.
På sednare tid har väl denna företagsamhet mindre varit rigtad åt jordbruket än åt skogspiodukternas användning; men delta är en följd allenast af bristen på kapital, ty den sednare näringen gifver en hastig vinst, då deremot den förra allenast långsamt, men säkert, lemnar arbetaren sin lön; och ligger icke i dessa förhållanden ett vigtigt skäl att understödja jordbruket?
Dessutom är egendomligt för oftanämnda landskap, alt af den mängd nybyggare, som årligen upptaga nya lägenheter, vanligen utan annat kapital än deras arbetsförmåga, men hvilka dock, i förlitan på framtiden, ingå äktenskap, de flesta innan de af sina odlingar erhålla någon afkastning, äro satta ur magt alt kunna föda sig sjelfva och sina familjer, utan falla kommunerna lill last.
Vöre det väl derföre obilligt, om de gamle odlingsmännen genom något understöd sattes i tillfälle att medelst förbättringar å sin jord kunna lättare bära nyssnämnda deras börda?
Jag har nu berört förhållanden gemensamma för både Norr- och Westerbottens län; men som jag tillhör endast det sednare, anser jag mig böra inskränka min Motioner i Bonde-Ståndet 1862.
363 framställning till hvad endast rörer Westerbotten, hvarföre jag är betänkt att nedsätta den vid sistlidna riksdag begärda anslagssumma lill fjerdedelen.
Under det jag emellertid önskar min motion all framgång och är förvissad, att de skäl, jag åberopat, äro med rättvisa och billighet enliga och således torde föranleda till något Rikets Ständers behjertande, har jag äran nu i all vördsamhet föreslå: alt Rikets Höglofliga Ständer ville af inflytande bränvinsskatts- medel anslå åtminstone Femtio Tusen (50,000) Riksdaler
Riksmynt årligen att användas såsom understöd för odlingar inom Westerbottens län, och att utgå för minst fern år, räknadt från medlens beviljande.
I afseende å förvaltningen och fördelningen af nu föreslagna underslödsmedel vågar jag antyda, att de torde böra insättas i landtränleriel, lör att derifrån, i mån af behof, lyftas al sockenkommitléer, hvilka åter skulle åt dem, som visade sig hafva verkställt odlingar eller andra jordförbättringar, utdela understöd vare sig efter tunnlandlal eller annan grund, hvarebteivJumuutideuia.
.egde att hos länsstyrelserna afgifva redovisning öfver medlens förvaltning.
Om remiss till vederbörligt Utskott anhåller jag vördsamlingen.
Olof Lindström, från Westerbottens län.
Af Anders Persson från Malmöhus län, om tillägg i 9 och iO
S§ af nu gällande Becillnings-förordning.