Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Med andra ord: detta » måste » är en inre makt, som skall uppbyggas hos barnet, men som sannerligen icke befodras till växt och utveckling genom ett despotiskt: » lyd, då j a g befaller! » Barnets lydnadsplikt härrör tydligen inte däraf, att det är den svagare parten.
Barnet skall lyda sina föräldrar, därför att fiöräldrar- ne — det är förutsättningen — bättre förstå hvad som är rätt och inte vilja förmå barnet till annat än det som är rätt.
E n far för- villar sitt barns begrepp, om han säger: » lyd, ty jag har makt att befalla öfver dig, och du måste underkasta dig, därför att j a g är din far. » E t t sådant tilltal hör ej under ru- briken » uppfostran », utan faller uteslutande under de husliga tvisternas kategori.
Hvad barnet bör lära sig lystra till, är detta: » gör så, ty det är rätt. '
Gör icke så, ty det är orätt.
' - » D e t finns bestämdt ingenting viktigare till än att den uppväxande människan från för- sta början får detta klart för sig, att det finns något som icke hör göras och annat som bör göras, och att det senare måste göras, och att det förra måste man låta bli.
Hvad som se- dan af föräldrar och uppfostrare räknas in i det ena eller andra facket, gör mindre till saken.
Uppfattningen om rätt och orätt väx- lar under lifvets lopp ganska betydligt, men outplånligt bör det stå inristadt i barnets medvetande: » det du tror vara rätt, det måste du göra, det du anser orätt, det måste du låta bli! » Detta är ej den blinda lydnaden, min fru, jF.
T o r n b e r g U rfabrikör 1894 ej den slafviska underkastelsen, som fördärf- var karaktären.
Barnet l i r snart uppfatta, att det rätta, som han måste lyda, är en makt, som äfven pappa och mamma under- ordna sig.
H a n ger därför vika utan föröd- mjukelse och utan bitterhet.
Men vika måste han gifva — absolut — det håller j a g på.
— Felet med min behandling af Ferdinand är således, menar ni.
— Se så, skall j a g säga det nu också?
N å väl, ni vädjar till hans kärlek till er i stället för till hans vetskap, att man alltid måste göra det rätta.
S å länge ni personligen kan leda och öfvervaka hvarje hans steg, är det nog godt och väl — förutsatt att han verk- ligen i allmänhet ryggar tillbaka för att göra er ledsen.
Men när ni ej längre är hos ho- nom.
V e t ni, vi sluta det här.
Min upp- fattning har ni nu hört: Sätt in i barnets medvetande begreppet rätt och orätt och hän- för sedan alla era tillsägelser, förmaningar, hotelser och straff till detta begrepp.
S å grund- lägges en moralisk uppfostran.
Blomstervännens pröfvotid.
Vinterfunderingar af iS — 222.
a, nu står vintern för dörren, nu blir det en hvilans tid för våra blommor och en tid, då ' vi ej ha mycken glädje af dem — men dess större blir glädjen i vår öfver hvart litet ljusgrönt blad, hvart uppspirande skott!
Denna pröfvotid, om jag så må kalla den, som nu kommer för blomstervännen, kanske är den dock nyttig — man värderar aldrig en sak så mycket, som då man varit nära att förlora den.
Men huru skola vi nu som bäst skydda våra blommor för » Gubben vinter » och alla de faror, han har med sig.
Framför allt vill jag råda: vatt- na dina blommor sparsamt, eller bättre uttryckt: vattna icke i tid och otid!
Här är naturligtvis icke fråga om hyacinter och andra sådana blom- mor, hvilka under vintern hafva sin egentliga blomningstid, eller om en eller annan lilja, som helt apropos tar sig det orådet för att knoppas.
Utan jag talar om de blommor, hvilka redan haft sin blomningstid och nu vilja » hvila sig ».
Isyn- nerhet om man bor i ett kallt klimat, bör man vattna ytterst försiktigt.
Exempelvis Coleus — vattna sådana jämmnt och nätt så ofta att du för- undrar dig öfver, att de icke torka ut.
När en Coleus är förvattnad, får dess stam — åtminstone hos unga exemplar — mörka, liksom klara fläc- kar, hela växten börjar se sjuk ut och fäller bla- den, det ena efter det andra, tills stammen står där naken och lutande.
Hvad angår den mängd vatten, som för hvarje gång bör gifvas åt en blomma, gäller det både för sommar och vinter att: när man vattnar, skall man vattna grundligt, d. v. s. bäst torde vara att på vinterdag akta sig för att taga ordet grund- ligt för mycket efter ordet.
De finnas, som påstå att det enda rätta i fråga om vattning är att först låta blomman bli alldeles torr och sedan ge henne så mycket vatten, som jorden i krukan drar i sig.
Så många olika arter af blommor, som det gifves, är det dock tydligt, att icke alla kunna behandlas lika.
Växter finnas t. ex., hvilka icke tåla vid att bli fullkomligt torra.
Hit höra Acacia och Adiantum.
När man nu vattnar dessa och dylika blommor ofta, måste man j u till mot vikt akta sig, att ej vattenkvantiteten blir för stor — sura tåla de ingalunda att bli.
Det skall en- dast vara sådana blommor som: Calla, Nerium, Agapanthus, diverse Cactus — • och liljearter, Hya- cinter m.
fl., hvilka under blomningstiden, då de behöfva mycket vatten, kunna stå sura, utan att lida däraf.
Dessa slag af blommor skola ha dju- pa och vida fat till sina krukor, i ty att vattnin- gen bör ske på fatet, då blommorna dricka sig mätta.
När de druckit sig otörstiga, bör man helst slå bort det öfverblifna vattnet, åtminstone allt ibland rengöra fatet, å hvilket annars moss- artad beläggning bildas.
Under burken och på fatet hos de blommor, hvilka vattnas ymnigt, förekomma ofta i stor myc- kenhet ett slags små, hvita, långsmala djur.
Dessa brukar jag aflägsna, ehuru jag icke märkt, att de skada blomstren.
Men så små djuren än äro, se de obehagliga ut.
Dock, hvem vet?
Kanske äro dessa småttingar, när allt kommer omkring, nyt- tiga.
Kanske bildas i fukten under burken skad- liga bakterier, hvilka förstöras af » de små hvita ».
Det är så mycket i Guds stora hushållning, som vi, kortsynta människor, icke förstå.
Jag brukar, när jag på sommaren vattnar mina blommor, ge dem så mycket vatten, som på en gång får rum i krukan, men, där krukan är öfver- full med jord eller mullen särdeles torr, slår jag på en omgång till.
Många anse, att rätta tiden för vattningen om sommaren är aftonen — på vintern tror jag, att dagen är att föredraga.
För öfrigt torde detta vara en smaksak.
Jag brukar alltid vattna mina blommor på morgonen.
Blommor böra icke vattnas, när de stå i » stark sol » (egentl.
sommartiden), utan skall man först flytta dem i skuggan.
I synnerhet bör man för- fara så med växter, hvilka blifvit så torra, att bladen slokna.
Men det här skulle ju vara » vinterfunderingar », hör jag någon utropa — » hvad ha vi då att göra med sommaren? » Jag ber om förlåtelse — i frå- ga om vattningen ville jag » slå två flugor i en smäll ».
Men låtom oss nu återgå till » vinterfun- deringarna »!
Alltså: vattna sparsamt!
Det är min öfverty- gelse att flertalet af de blommor, hvilka dö i vin- tertid, helt enkelt blifvit — förvattnade.
För öf- rigt, studera dig till, hvilken vintertemperatur dina blommor vilja ha, efter bok, eller ännu bättre efter naturen!
Novemberblommor, Pelargonier, Fuchsier, rosor tåla lägre temperatur än t. ex. Gloxinier, Heliotroper, Coleus.
Har man godt om råd och godt om rum, kan man ju inrätta ett orangen i smått, åtminstone skaffa sig ett litet » glashus » att ställa öfver de ömtåligaste blommor- na — för pengar fårman allt.
Själf har jag skaffat mig några glaskupor, mellan 2.o och 3 decimeter höga och tänker ställa dem öfver några af mina ömtåligaste blommor.
Särskildt har jag härvid tänkt på en späd Thunbergia, en slingerväxt, af hvilken flere arter med gula eller hvita blommor finnas, » kan möjligen öfvervintras i varmhns, men är ganska kinkig, hvarför den egentligen är att betrakta såsom ettårig » — så säger min » Blom- sterodling i boningsrum ».
Nu skulle det vara en seger, om jag detta oaktadt kunde få min Thun- bergia att lefva öfver vintern.
Om jag uppnår ett lyckligt resultat, eller åtminstone- ett lärorikt så- dant, skulle jag i vår meddela det åt eder, mina älskvärda läsarinnor — i motsatt fall tiger jag.
Mången gång kan ett misstag, som man begått, och den verkan, som däraf följde, ge oss en nyt tig lärdom — äfven i fråga om blomsterskötsel.
En fråga, som i höstetid kan göra en stac- kars människa » grå hår », isynnerhet som man vanligen ej bar något obegränsadt utrymme för blommor, är denna: » hvar i all världen skall jag göra af mina blommor? » Stamrosorna sättas ned i källaren, en eller annan af de öfriga rosorna, som blommat rikt och behöfver hvila, sättes t. v. ut i ett » kallrum », där den eller de dock vattnas någon gång.
Pelargonier och Fuchsier, skrofliga och fula som de nu äro och kanske bladlösa — detta sista gäller isynnerhet Fuchsierna — förvi- sas ut i en » uppvärmd » trappuppgång, tambur eller annat ytterrum med jämförelsevis låg tem- peratur, dit äfven utblommade cactusar gärna kun- na följa med, åtminstone » de storväxta » med platta blad, hvilka taga så mycket rum.
Doktor Karolina Widerströms nya privatklinik.
tt vår första kvinnliga läkare, Karolina redan i flere års tid och med framgång verkat bland sina lidande med- systrar, är allmänt bekant.
Med hvilket nit och hvilken plikttrohet hon gjort det, kan den bäst vitsorda, som varit nog lycklig i olyckan att vara hennes patient.
&lt;S§ * Widerström, julen sitt stora och förstklassiga lager af alla sorters FICK-UR i guld-, silfcer- och och herrar.
Guldkedjor, Pläterade kedjor o. Berlocker.
Väggur Bordsur, Nattvaktkontrollur o. Väekarur m. m., passande såsom gåfvor vid alla tillfällen.
rekommenderar till metaM-boetter för damer o.
I D U N 1894 Så undertecknad.
Aldrig kan j a g glömma de efterlängtade stunder på dagen, då hennes hoppfulla, vänliga ansikte uppenbarade sig i dörren till sjukrummet på hennes f. d. klinik, där hon vidtagit alla möjliga åtgärder för att komma en att glömma, hvad man genomgått eller skulle genomgå af det nödvändiga onda, som kallas operation.
D e n ömmaste vård af bildade, finkänsliga biträden, kvinnor som ägnat sitt lif och sina krafter åt sjuksköterskans svåra k a l l; den noggrannaste tillsyn af allt inom denna lidan- dets afskilda värld, från den svala, bekväma bädden, till dämpandet af hvarje störande ljud; öfversköterskans alltid glada och upp- friskande tilltal — allt vittnade om doktor Widerströms varma ' intresse för så väl sitt kall som för sina patienter.
F ö r så vidt på henne berodde, var hela den på försök upp- rättade lilla anstalten vid Klarabergsgatan en mönsterklinik.
Men — huset kunde hon icke bygga om, och den enda för hennes ändamål möjli- g a våningen däri hade sina olägenheter.
H o n måste således lämna den och skaffa sig en annan, mera bekväm och tidsenlig.
A l l t hvad hon i den vägen sökte har hon funnit vid en stilla och dock ej allt för af- lägsen plats: Uplandsgatän 2 2.
Man blir sannerligen glad, när man kom- mer dit upp.
Sol, luft, tystnad och en ut- sikt, hvars make man får leta efter.
Först öfver Tegnérlunden och vidare långt utöfver Stockholms södra parti med dess i fjärrblått förtonande kyrkspiror och pittoreska enskilda bygnader — ett väldigt, stämningsfullt pano- rama.
I breda vågor strömmar solljuset in genom våningens höga fönster, i rum så rymliga och inbjudande, att man skulle tro dem vara af- sedda för familj, om man icke genom den oundvikliga bädden och dito chaislongen i hvart och ett påmindes, om att dét är en sjuk- anstalt.
Men hvilken tröstefull sådan!
A l l t mörkt och sorgligt aflägsnadt; allt ljust och vänligt framdraget.
När man skall lida, kan man knappast tänka sig en bättre hviloplats och en hoppfullare omgifning.
Man nästan förlorar den annars helt natur- liga skyggheten för en klinik; ja, man blir så » tapper », att man till och med vågar en titt in i operationssalen, med dess otaliga glän- sande apparater och det där vaxduksklädda, ödesdigra bordet i dess midt, en annan » suc- karnes bro ».
Och dock: för kvinnor att behandlas af en kvinna och af en deltagande sådan med klar blick och varmt hjärta, det är en väl- signelse.
Patienternas tillit växer också, när man vet, att doktor Widerström sedan okto- ber månad förra året utfört mellan 7 0 och 8 0 operationer, alla med lycklig utgång.
Hennes nya, vackra klinik har just i da- garne öppnats.
D e n har i sina dels mycket fina, dels enklare rum plats för 8 patienter, och priserna variera mellan 7 kronor och 2: 5 0 per dag.
För de många lidande, som säkert efter hand komma att göra bekantskap med denna nya klinik, är det godt att veta, att de alltid där mötas af tvänne ovärderliga ting: en rik erfarenhet och ett äkta, kvinnligt deltagande.
Doktor Karolina Widerström förenar i sin person båda.
tJ A wr N n elerare irnfsnN Fröken eller jungfru?
iärmed ytterligare en liten axplockning bland de talrika skrifvelser, som ingå i denna fråga, hvilken • — hur än den be- dömes — dock lifligt tyckes intressera.
Mån- ga upprepa endast, hvad andra redan förut sagt, hvarför vi måste företaga en gallring för att ej allt for mycket i onödan inkräkta på tidningens utrymme.
Juliana, glöm aldrig din adliga ätt, lägg bort dina ofrälse miner!
Jag måste medgifva, att när jag för en tid se- dan uti Iduns nr 41 läste artikeln » Fröken eller jungfru », så gned jag mina händer af förtjusniug, under det att en osalig glädje uppfyllde min elaka själ vid tanken på allt det skrik, eller rät- tare sagdt på allt det kackel, som denna till ut- seende så enkla och oskyldiga fråga skulle kom- ma att förorsaka.
Och si!
min aning vardt besannad.
Gudbevarsl sådan en uppståndelse och sådana små nätta, pikanta, roliga och isynnerhet alls inte afundsamma och partiska svar, som de små snäl- la själsadliga fröknarna läto i dygdig harm regna ned öfver de lika snälla små bördsadliga frök- narna.
Men hvad förlåter man så gärna, om ej elak- heten, när den blott är kvick.
Och medgifven nu opartiskt, små vänner, frök- nar och mamseller, pigor och jungfrur, att många kvickheter fingo vi till godo — ej minst det där om välfödda istället för välborna och med den lilla näpna diflaskan sväfvande i skyn!
Lika snillrikt som poetiskt var det.
O, snilleblixtar äro härliga att skåda!
Älskade små vänner ur och från alla stånd, denna riksviktiga sak kommer ej att ordnas så lätt — tyvärr.
Men vi lefva j u uti ett kompromissernas tide- hvarf — ergo, låtom oss kompromissa.
Alltså: Alla ogifta kvinnor af ofrälse stånd, utan un- dantag, tilltalas med ordet fröken; Alla » verkliga » fröknar benämnas nådig fröken, de må vara nådiga eller ej, och alla de bland de adliga fröknarna, som hafva en ärftlig titel, benämnas vid denna, såsom bruket är i flere af våra närmaste och närmare grannländer.
Jag för min del och säkert många med mig finna, att tilltalsordet fröken är ytterst lämpligt uti denna språkrensande, jämlikhetssträfvande tid, men då måste detta tilltalsord användas lika till alla och ej såsom mycbet ofta är fallet med en viss själf- värderande klassifikation.
Låtom oss taga Frankrike, höflighetens land, så- som exempel, där samma tilltalsord användes från och med presidentens dotter ned till den träsko- klädda gåsvakterskau.
En fröken friherrinna.
Jungfrur, fröknar, mör, mamseller, Jag till er en fråga ställer: Är det värdt så mycken möda, Värdt så mycken tid att öda På en lumpen titelträta — » Jungfru » eller » fröken » heta - Nu då alla kvinnor sträfva, Alla ädla kvinnor lefva För att världens aktning vinna Just åt namnet utaf » kvinna »?
H ä r en ungmö fattar låga, Då man sätta kan i fråga, Att en riktig adelsfröken Skulle låna ifrån köken Pigans nya jungfrutitel.
Fy, den osar ju af kittel!
Där mamsellerna än mera Häftigt saken diskutera Och mot titeln agitera: Fy, att så dem chikanera!
» Ska ' nu vi allena bära Frökentitel! » Denna ära, Som de eftersträfvat så, Nu, bevars, de den försmå.
361 Så enhvar i hetsig ifver Oss sin visa mening gifver, Klandrar hvad de andra sagt.
Ack, men tagen er i akt!
Kanske, kanske kan det vara Någon skälm till herre bara, Som har jungfrufrågan väckt För att njuta se ' n helt fräckt Af att se, hur kvinnor svaga Saken strax på allvar taga Och med ord, som öfversvalla, Kacklande likt hönors flock För en sådan småsak dock!
Troligt detta är dessvärre Och så likt en kitslig herre.
hur han nu skratta torde Åt det spratt, som han er gjorde.
Jungfrur, fröknar, mör, mamseller, Nu när kvinnans sak det gäller, Hon må heta piga bara, Fröken eller jungfru vara, Låt oss ej om namnet träta, Ej för nonsens oss uppreta!
Nej istället för att klandra Räckom handen åt hvarandra, Och vårt valspråk framgent talifve: » Enighet oss styrka gifve! » En Eeas dotter.
I eder ärade tidning förekomma åtskilliga ar- tiklar med anledning af vissa adliga jungfrurs obenägenhet att blifva tilltalade med samma be- nämning som de ofrälse.
— det är väl egentligen mera till mogen ålder komna adliga flickor, hvilka fordom varit vana vid att tilltalas med annan benämning än de ofrälse, som tycka att frökentiteln usurperats ifrån dem, och — det kan ju så vara!
Men det finns ett annat tilltals- ord, som begagnas af en del adliga fruar, oaktadt många af dem icke hafva en droppe adligt blod i sina ådror, och det är Hennes nåd — en be- nämning som är lika olämplig som anspråksfull.
Det kan ju så vara, om » Hennes nåds » man är en högt uppsalt ämbetsman, att hon då af tjä- nare och underordnade tillerkännes denna titel; men det är mången ung fru, hvars man har en myc- het underordnad ställning och som endast med årliga bidrag af en rik svärfar kan existera, som låter kalla sig » Hennes nåd ».
Ordet nåd har en allt för stor betydelse att tillämpas på svaga död- liga, de må för resten h a huru blått blod som helst i sina ådror.
En illusion.
Skiss för Idun af Jane Gernandt-Claine.
lon var dotter till gamla föräldrar, ett ömtåligt rikemansbarn med en hy af v a x och genomskinligt tunna ögonlock, och hennes väsen var brådmoget stillsamt, som om fadrens och modrens ålder tyngt på hennes barndom.
H o n tycktes vara född till krämpor och svaghet, men hon hade hunnit sitt åttonde år, då hon för första gången träffades af en allvarsam sjukdom.
D e t var under somma- ren; man bodde på landet, en mil från när- maste lilla stad, och drängen, som farit efter doktor, återvände med oförrättadt ärende: den läkare han sökt, hade ej kunnat komma.
D å kastade fadren sig upp p å kuskbocken och for i k v ä l l och skymning den långa mi- len in till staden.
H a n ringde på hos den förste doktor han fann i sin väg, hos den andre och fick det svaret, att ingendera var att träffa • — - den tredje fann han på stads- källaren midt i ett glammande sällskap.
D e t var den unge doktor Törne; o m honom gick det ryktet, att han skötte punschflaskan bättre J u v e l -, g n i d - och s i l f v e r a r b e t e n, passande till l y s n i n g s - och hederspresenter.
I t o r d s i l f v e r, eleganta monster till lägsta pris efter dagens kurs ä silfver.
A r m b a n d, B r o s c h e r, N å l a r, K i n g a r.
K e d j o r etc. i stor och modernt urval till billigaste p r i s.
D i a m n n t r i l l &amp; r a r med 1.
Ä och 5 dinmantpr frän 90. fift ni&gt;h 19K br
I U U IN 3 ' 62 än praktiken, och han hade icke ord om sig att gärna vilja bryta upp från ett gladt lag, men den gamle konsul Lothigius var en man, som visste hvad han ville, och den unge lä- karen steg strax upp och följde honom.
Re- san var ägnad att göra godt och nattvinden borde svalka en omtöcknad panna, men den gamle konsuln darrade, när han betänkte, i hvilka händer han gick att anförtro barnets lif.
Efter en första undersökning nämnde den unge doktorn ordet » difteri », och fram- emot morgonen talade han kort, beslutsamt om en operation.
Fadren kunde icke vara närvarande, icke se det, men han prässade läkarens händer, han mumlade hälft medvetslös något om be- löning.
D e n unge mannen gjorde en tystan- de, afvärjande åtbörd och gick kallblodigt fram till sängen, där den lilla stred mot dö- den.
E t t snitt — och han böjde sig öfver barnet, han tryckte sina läppar mot hennes sjuka strupe och uppsög giftet, som samlat sig därinne.
» Jag hoppas hon är räddad, » var det för- sta han yttrade, när han bröt sin tystnad.
Redan samma morgon kunde man se, att flickan befann sig utom all fara, men fyra dagar därefter var hennes räddare död.
K o n - suln bekostade icke blott begrafningen — en begrafning, som man långt efteråt mindes i den lilla staden — utan gick så långt, att han utfäste sig att betala den aflidnes efter- lämnade skulder och resa en marmorvård öf- ver hans stoft.
Mer kunde ingen gärna be- gära af honom och knappast ens detta, ty denna så plötsliga och oförutsedda död hade varit nära att kasta hans dotter i ny lifsfara.
H o n hade förstått att skaffa sig kunskap om sanningen, och hon sörjde, icke som ett barn, utan som en vuxen sörjer.
» Ja, men.
om fattigdomen är låtsad och sjukdomen är låtsad, hvem skall man då ge till, och hvem skall man vårda?
— — Kan nöden försvinna från jorden, pappa? » utbrast hon med ett slags förtviflan.
Konsuln affärdade sin dotter med ett skratt, men flickan grubblade i tysthet på sin fråga.
Om all jämmer med ens upphörde, hvad tjä -- nade det då till, att det fanns hjältar, att det fanns människor, som kunde uppoffra sig?
D e skulle gå där liksom alla andra, och in- gen skulle någonsin känna dem.
Hon hade känt en hjälte.
Hon hade fått se någonting likt det, som nänniskor gjorde förr — i de stora tiderna.
H v a d betydde det, om de trodde, att hon aldrig tänkte därpå?
Hon glömde ingenting, hon kunde inte glömma.
D e t hände ännu ibland om nätterna, att hon drömde därom.
Men icke längre med fasa.
N u var hon äldre, nu hade hon förstått, att det icke var hon, som var skuld till hans död.
H a n s eget mod hade dödat honom.
D e t var det, som gjorde henne så lycklig.
T y hon var lycklig, när hon tänkte på honom.
H a n hade vändt hennes håg till det stora.
För hans skull älskade hon de gamla säg- nerna, där öfvermänskliga människor utföra öfvermänskliga ting, men kunde någon hjälte- saga säga mer än de enda orden: » Död för sitt kall, » som hennes far låtit rista in i marmorblocket på kyrkogården, och hade den första kristna kyrkans martyrer icke varit människor, tappre som han?
H o n mindes icke hans ansikte.
Stundom gaf hon det något af en krigshjältes öfver- mod, stundom något af kristustypens blidhet, och alltsom hon blef äldre, skiftade hennes drömmars innehåll och form.
H o n behöfde icke längre sägnernas förklädnad eller det gamlas skugglika storhet.
A l l t hade liksom » Det är inte rättvist, inte rättvist, » upp- kommit närmare.
H o n talade till sin hjälte, repade hon envist, grubblande.
» Det var och han svarade, han kallade henne » syster jag, som dö, inte han. » L y d i a ».
H o n var den hängifna diakonissan, H o n vaknade midt i natten med skri, som som icke ryggade tillbaka för ett prof, hur kväfdes på hennes läppar, hjärtat slog med svårt det än månde vara, hon begärde icke häftig oregelbundenhet, och ögonen öppnades, mer än att få visa sin tapperhet.
D e t var orörliga och onaturligt stora.
Läkaren, som tider af pest och olycka.
Sida vid sida sto- behandlade henne, sade sig icke kunna svara do de vid sjukbäddarne, smittan ingaf henne för en hjärninflammation, och det var då som icke förfäran, och hon blinkade icke, om hans fadern och modern — med ett tålamod och knif fullgjorde sitt värf.
Eller också stod en list, som de ömsesidigt beundrade hos kriget för dörren.
H a n skulle draga ut och hvarandra — • satte sig före det värfvet att sköta de sårade.
H o n bad att få följa ho- så småningom förmå henne att anse det hela nom; outtröttlig vandrade hon på valplatsen som en inbillning, ett foster af egen i hans fotspår, och när hon stödde de fallne yrande fantasi.
D e n unge doktorns namn eller fuktade de döendes läppar, såg han på kom aldrig öfver deras läppar, de undveko henne med en blick, full af beundran.
hvarje den ringaste häntydning på hans död, D å tänkte hon icke längre på sårade och och hvad som i början varit den ytterligaste försiktighet blef till slut en vana, som det döde, hon tänkte på sitt eget ansikte — hur månne hon borde ha sett ut för att behaga icke ens kunde falla någon in att bryta.
Men när barnet reste sig från sjuksängen P å bordet i konsulns förmak låg ett plansch- var det förändradt, förvandladt.
D e s s blick fick ibland ett uttryck, som om den förföljde verk med titeln: Från Europas tafvelgal- ett afiagset, osynligt mål, och den lilla mun- lerier.
H o n betraktade R a f a e l s och Cor- » Om j a g hade en sådan nen ägde detta särskilda drag, som tillhör reggios madonnor.
dem, som tiga.
Ingen visste, hvad hon tänkte mun, en sådan hals, sådana ö g o n.