Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Oden genmälde, att denna plikt också var af vanerna fullgjord.
De hade fordrat böter.
Nu ålade dem en annan plikt att gifva de bättre grunderna rätt och af hänsyn till världens bästa icke lämna tingssätena förr än öfverenskommet blifvit, att allt emellan asar, vaner och alfer härmed var utjämnadt.
Här syntes nu asar och vaner stå omedgörlige mot hvarandra.
Men medgörlighet höfdes Oden i denna sak.
Hvad som lades Gullveig med rätta till last var ond säjd och trolldom; men den onda säjden hade ju af Oden själf pröfvats, då han sökte vinna Rinds gunst.
Vanerna måste påminna härom, icke för att förbittra asafadern, som de vördade, men för att beveka hans sinne till billighet.
Då Oden hörde sig den onda säjden lagd till last, förvandlades hans anlete.
Han vardt påmind om en förnedring, som han icke kunnat afvärja från sig och som förmodligen varit Gullveigs värk, äfven den, en förnedring, som han försonat med en sons död.
Han stod upp från sitt högsäte i tingskretsen, tog spjutet Gungner, som stod bredvid honom, och kastade det öfver vanernas hufvud, till tecken att bandet mällan honom och dem var slitet, och att målet skulle afgöras med andra vapen än grunder och skäl.
Han lämnade tingsstaden utan att säga ett ord, och asagudarne följde honom.
Vanerna och alferna stannade och öfverlade.
De lämnade icke tingsstaden, innan de fattat ett beslut.
Detta tillställdes Oden och var af den lydelse, att enär han och Gullveig gjort sig skyldiga till samma förbrytelse, föröfvandet af ond säjd, och Gullveig rättvisligen straffats härför med döden, bör Oden rättvisligen afsättas från sin med samma brott fläckade värdighet af gudars och människors fader.
Efter detta beslut utrymde vanerna och alferna sina borgar i Asgard, och Asgardsporten stängdes efter dem.
VÄRLDSKRIGET. VANERNA INTAGA ASGARD.
Oden sände bud till Mimer, lät honom veta hvad som skett och bad om hans råd.
Det var tydligt, att genom brytningen mällan asar och vaner var världsordningens och världsträdets bestånd än en gång hotadt.
Komme det till krig emellan gudarne och en eller flere bland dem fölle, skulle detta lända till största men, ty hvar och en af dem är under denna världsålder nödvändig och har sitt kall att uppfylla i det helas ordning.
Mimer lofvade att försöka en medling; men misslyckades den och fiendtligheter utbröto, borde Oden och hans söner innestänga sig i Asgard och vaka öfver dess försvar, men icke göra onödiga utfall eller i vapenskifte eftersträfva sina förre medstyresmäns och vänners lif.
Om vanerna lyckades komma inom Asgardsvallen, borde Oden utrymma Asgard hällre än att fläcka den heliga borgens gård med gudadråp.
En strid man mot man inom vallen kunde medföra många gudars fall och världens fördärf.
Man kunde förutse, att om Oden lydde dessa råd, kunde den dag komma, då vaner och alfer åter hyllade honom som sin fader och konung, för att aldrig mer ställa sin vilja mot hans.
Odens stridslystne söner funno dessa råd hårda att följa, men kunde ej förneka deras visdom.
Men Mimer lärer ha gifvit ytterligare ett råd, som de utan missmod kunde gilla.
Rådet var, att Loke aldrig mer borde få sätta sin fot inom Asgardsporten.
Allt för länge hade Oden fördragit Loke, detta för att icke bryta sitt i tidernas morgon gifna löfte till honom.
Men med löftena vore så, att ett löfte, ensidigt gifvet och utan förbehåll, vore alltid bindande; men ett löfte, som innebar ett fördrag mellan två eller flere, vore icke bindande för den, som velat hålla det, sedan den andre eller de andre löftesmännen uppsåtligt svikit det.
I annat fall vore det en boja på den trofaste och ett fribref för den trolöse att få göra med den trofaste hvad han ville.
Löftet, som bundit Oden vid Loke, var ömsesidigt, och, alltsedan det aflades, så godt som dagligen sviket af Farbautes son, som städse syftat till sin fosterbroders och hans ätts undergång.
Mimer torde hafva upplyst, hvad man i Asgard icke vetat, att Loke var Balders egentlige baneman.
Till vanerna lär
Mimer vändt sig med liknande råd, sedan de begärt att höra hans mening.
Med Oden kvarstannade i Asgard Tor, Tyr, Brage, Vidar, Vale och Forsete.
Några asynjor förblefvo där äfven, men bland dem voro icke de förnämsta.
Frigg ansåg sin systerplikt och sin härkomst från vanerna fordra, att hon slöte sig till dem.
Asgards drottning lämnade fördenskull sin make och följde sin broder Njord.
Fröja följde också sin broder Fröj.
De båda alferna Svipdag och Ull hade ställt sig på vanernas sida, såsom ju också var att vänta, då Svipdag var Fröjas make och Fröjs förtrognaste vän, och då Ull var Svipdags halfbroder och honom mycket tillgifven.
Hela den skara af högre och lägre makter, som bebo Vanaheim och Alfheim, omfattade samma sak som de och afföllo från asarne.
Höner och Mimer förblefvo Oden trogne.
Men Skade följde icke sin make Njord, utan kvarstannade i Asgard.
Vanaguden och hon voro af olika skaplynne, och de hade ej kunnat trifvas väl tillsammans.
Äfven i afseende på bostad och omgifning hade de olika tycken.
Skade älskade sin fader Valands bärgiga hemland Trymheim, på hvars snöslätter det var hennes nöje att gå på skidor och fälla villebråd med sina pilar.
När Njord, för att vara henne till viljes, vistats i nio dygn bland fjällen, vardt han led vid bärgväggar och ulftjut och längtade till svanesången vid hafvets strand; men när Skade följt honom dit, kunde hon icke uthärda att hvarje morgon väckas af sjöfåglarnes skrik.
Hon hade fordom drömt om att varda Balders maka.
Den drömmen vardt aldrig uppfylld.
Nu trifdes hon bäst i närheten af Balders fader och lyssnade hällre till hans ord än till någon annans.
När asarne gifvit sin önskan till känna att höra Mimers tanke, torde han, som aldrig påtrugar någon sina råd och tiger, tills han blifvit tillfrågad, hafva sagt att han gillade vanernas fordran på böter för dråpet på Gullveig.
Med denna fordran efterkommo de en helig lag.
Men han måste hafva ogillat, att de intet förslag framställt, som kunde häfva Odens välgrundade betänkligheter mot böters gifvande.
Det var ju sannolikt, att Gullveig skulle än en gång pånyttfödas och än en gång stämpla till gudarnes och världens fördärf.
Skulle hon få göra detta i skydd af sin slägtförbindelse med vanerna, eller skulle desse kräfva böter för henne på nytt, ifall hon för sina onda gärningar blefve genom asarne än en gång skild från lifvet?
Hade icke vanerna gjort väl uti att afgifva en försäkran, att deras afsigt ej var sådan?
Och då i öfrigt dessa Gullveigsbrännor visat sig tjena till intet, kunde vanerna ju föreslagit, att om hon åter framträdde, de ville förena sig med asarne om att förvisa henne för evigt från himmel och jord.
Medel att värkställa en sådan dom låge icke utanför gudarnes maktområde.
Mimer tillrådde vanerna att upphäfva den förhastade afsättningsdomen öfver Oden och vända sig till denne med det medlingsförslag, som han nu påvisat.
Vaner och alfer sammanträdde till rådslag.
Å detta infann sig en ond rådgifvare, sannolikt Loke, ehuru han ej var kallad.
Man hade gjort bäst uti att taga ordet från honom; men när detta icke skedde, talade han, och ehuru man väl i början med ovilja hörde hans röst, lade han sina ord så skickligt och med så stor vältalighet, att de efter hand gjorde intryck på åhörarne.
Rådstämman började därmed att Höner, som var höfdingen i Vanaheim, uttalade sin mening, och gillade han i allo Mimers förslag och förordade det till antagande.
Det tal, hvarmed den onde rådgifvaren följde, sade i slugt och genomskinligt bemantlade ord, att Höner var en aktningsvärd beskedlighetsmakare utan eget omdöme och ett värktyg i Mimers och Odens hand.
Mimer skildrades af talaren som en beslöjad gudafiende, hvilken afundsamt vakade öfver och undanhöll för andra visdomskällans mjöd och såsom innehafvare af denna egde en makt, som icke tillkom honom, utan borde vara i gudarnes våld.
Han förutsade vanernas saks fall och deras egen undergång, om de längre kunde tåla, att en gudarnes förrädare, som undangömde skatter för en kommande världsålder, då han själf väntade att varda erkänd för världens herre – om en sådan förrädare skulle hafva sitt säte i skapelsens midt och genom
Höner bestämma vanernas beslut.
Rådstämman ändade med en ny afsättningsdom.
Höner beröfvades sin värdighet af Vanaheims höfding, och vardt denna värdighet öfverlåten åt den stolte och hetsige Lodur.
Åt Njord öfverläts att leda vanernas och alfernas fylkingar i kriget, och skulle, om vanerna segrade, Njord, Fröj, Ull och Svipdag vara härrskare i Asgard.
Kort därefter vardt
Mimer dödad och hans afhuggna hufvud sändt till Oden.
Hvem som var hans handbane är höljdt i dunkel; ingen vet numera, på hvilken den missgärningen hvilar.
Visst är allena, att Loke var Mimers rådbane.
Då Mimer dödades, lär den af honom vaktade källan sjunkit så djupt under sin rand, att dess dyrbara safter länge voro oåtkomliga.
Mimerträdets källa förlorade sin vårdare, har det börjat åldras och skall vid denna tidsålders ände förete ett af åren medtaget utseende.
Mimers sju älste söner, de store urtidskonstnärerna, hade med sin fader delat omsorgen om Yggdrasil.
Enhvar hade sin sjundedel af året, då han ur hornet, som är asafaderns pant till underjordsmakterna, sköljde den store askens stam med hvitglänsande fors ur källan.
Men sorgsne öfver världshändelsernas gång och trötte vid att skåda det fortgående förfallet, drogo sig
Mimers söner efter sin faders död undan till den gyllne borg, som de åt sig uppfört i norra delen af Mimers rike, på Natts odalmarker, under Nidafjället.
Stuckne med sömntörnetagg lade de sig ned till oräknade århundradens hvila.
Det finns i borgen många salar, hvilkas väggar och bänkar lysa af de vapen och andra konstvärk, som de skapat.
I den innersta salen sofva Sindre och hans bröder, höljde i praktfulla mantlar.
De dödlige, som ödet någon gång medgifver att få träda in i Mimersönernas borg och se dess hemligheter, må akta sig att vidröra de sofvande.
Vidrörandet straffas med obotlig tvinsot.
Allt synes också slumra omkring dem.
I närmaste sal stå sju hästar:
Sindres häst, Moden, och de andre brödernas.
De äro sadlade, som om de hvarje ögonblick borde vara färdige för sina ryttare.
Natt höljer borgen i skymning.
Dånet af världskvarnen och Hvergelmers brusande flöden förnimmas därinne som ett vattenfalls entonigt vyssande sång.
Stundom prassla genom salarnes räcka nattdisernas steg, när de komma att betrakta sina fränder och bortfläkta dammet från deras mantlar och vapen.
Så skola de sofva, tills Yggdrasil skälfver och Heimdallslurens världsgenomträngande klang väcker dem till den sista striden mällan det goda och det onda.
Heimdall räknas till vanernas stam.
Han ville ej kämpa mot sina fränder, men ej häller svika sin trohetsplikt mot Oden.
Båda de fiendtliga gudaflockarna vordo enige därom, att Heimdall skulle stå utanför deras fäjd och vara, såsom ditintills, Bifrosts väktare och höfding öfver de alfkrigare, som utgjorde den vid
Bifrosts norra brohufvud uppförda borgen Himmelsvärns besättning.
Öfverenskommelsen påbjöds af nödvändigheten, ty det var för vanerna lika viktigt som för asarne, att jättarne ej genom en öfverrumpling komme i besittning af Asgard.
Nu, då gudarne voro splittrade i olika läger, var det sannolikare än någonsin, att jättarne skulle rufva på en sådan plan och tro på dess framgång.
Men genom denna anordning miste själfva Asgard den väktare, som kräfver mindre sömn än en fågel och hvars blick tränger genom nattdjupen och hvars öra ej de svagaste ljud på långa håll undgå.
Dock trodde asarne själfve, att detta icke minskade deras säkerhet.
Den höge Asgardsvallen är oöfverkomlig; Sleipner allena kan sätta öfver den.
Vallen kringbrusas af den breda älf, som störtar ned från Eiktyrner med vafer-utdunstande vattenmassor.
Vaferdimmorna antändes, och älfven liknade hela den tiden en hvirflande eldfors, som stänkte blixtar högt i luften.
I världen fanns ingen annan häst än Sleipner, som kunde springa genom och öfver vaferlågor.
Asgardsporten var ett utomordentligt konstvärk: den liksom vaktade sig själf och fångade den främling, som lade hand på honom.
Dock voro hans egenskaper för de vaner, som bott i Asgard, väl bekanta.
Vordo hans på insidan anbragta lås söndersprängda, så kunde han öppnas utan fara.
Asarne ansågo sig säkre inom sin vallgördel.
Från Bifrosts södra broände ryckte Njord med en stor här af Vanaheims och Alfheims stridsmän upp på Asgards vidsträckta utmärker.
Oden och hans söner sågo från Lidskjalf och vallmuren en glänsande vapengördel bilda sig kring dess borg, dock ännu på betydligt afstånd från densamma.
Där stannade den länge och kom icke närmare.
Men nattetid smögo Njords späjaretrupper, anförda af Fröj, Svipdag eller Ull, så nära som skenet från vaferlågorna medgaf det.
De märkte, att hvarje natt red någon af asarne på Sleipner ett stycke fram mot deras utposter och utefter dem, och de iakttogo sedan några lysande föremål, som rörde sig på den skans, hvilken utgör den med Asgardsporten förenade fallbryggans yttre brohufvud.
Efter många nätters späjande kommo vanerna till den slutsats, att det var asarnes hästar, bland hvilka några voro skinande, som nattetid utsläpptes att beta på de gräsbevuxna skanssluttningarna, sedan Sleipners ryttare återvändt från sin kringfärd, och att sannolikt äfven Sleipner då släpptes lös och betade bland kamraterna under den vakthafvande asagudens tillsyn.
Denna slutsats var riktig.
De planlade då en öfverrumpling och kommo en natt så plötsligt öfver väktaren, att denne ej hann fram till den betande Sleipner, innan en af vanerna svängt sig upp på hans rygg.
Asaguden, som hörde vanernas spjut och pilar susa omkring sig, betäckte sig med sin sköld och vek ned emot fallbryggan.
När han kommit öfver henne, öppnade sig
Asgardsporten på glänt och drog på samma gång upp bryggan, samt slöt sig igen bakom den öfverrumplade väktaren.
På detta sätt kom Sleipner i vanernas våld, och de egde den häst, som kunde sätta öfver vaferlågorna och Asgardsvallen.
De andre asahästarne infångade vanerna icke.
De skyndade därifrån i all hast tillbaka till lägret.
Denna händelse var egnad att nedslå asarnes mod.
Dock syntes förlusten för dem vara större än vinsten för vanerna.
Ty hvad kunde en, eller, låt vara, några vaner uträtta, ifall de på Sleipners rygg kommit inom Asgardsmuren?
Förmådde de hålla stånd mot asafadern och hans käcke söner?
När asarne en mörk och stormig natt stigit upp från dryckesbordet och gjorde sin vanliga rund mällan borgarne och Asgardsvallen, upptäckte de till sin öfverraskning
Sleipner gå inne på gårdsplanen.
De drogo däraf den slutsats, att han slitit sig lös, sprungit ur vanalägret och satt öfver Asgardsmuren, för att återkomma till sin spilta och sina kamrater.
Samtalande härom återvände asagudarne till dryckessalen.
Deras ord hördes af Njord från loftgången öfver Valhalls gafvelport, där han stod i nattdunklet under de bilder af ulfven och örnen, som pryda gafveln.
Det var han, som på Sleipner sprängt öfver vaferelden och vallen.
Dånet af springarens åtta hofvar, när han nådde marken, hade blandat sig med stormens tjut och älfvens brus och icke beaktats af Valhallskämparne.
När desse åter sutto vid dryckesbordet, gick Njord till Asgardsporten.
Han hade tillsagt sina fylkingar att med största möjliga tysthet framrycka mot skansen.
De hade mörkfärgat hjälmar och brynjor, och icke ett vapen klirrade under deras tysta framryckande.
De liknade en spökhär.
Njord hade medfört sin stridsyxa, ett af urtidskonstnärernas mästervärk.
Med den sprängde han Asgardsportens lås.
Den öppnade sig på vid gafvel, och öfver älfven nedföll fallbryggan, hemsk att gå, när färden bar emällan vaferlågor, men trygghetsgifvande tillika.
Vanernas och alfernas skaror med sina höfdingar i spetsen stormade in och trampade markerna, som Asgardsvallen skulle skyddat.
De utbredde sig utefter denna; men ryckte icke ända fram mot Valhall.
Njord och Fröj, Svipdag och Ull samt öfrige höfdingar för Odensfienderna bidade till häst på asarnes ankomst.
Några i kappor höljde ryttare – asar och asynjor – kommo emot dem.
Främst red Oden på Sleipner, och bredvid honom gick Tor med hammaren.
»Ödet», torde Oden hafva sagt, »har till eder öfverlåtit mina odalmarker.»
»Ja», torde Njord ha svarat.
»Det gäller nu, om du fogar dig i dess rådslag.
Vi lyfta icke gärna våra vapen emot asarnes heliga slägt.
Valet mällan strid och fritt aftåg ligger i din hand, ej i min.
Jag sörjer för, att ditt namns ära ej skall minskas.
Folken i Midgard skola i alla tider vörda det namnet.»
»Öppnen då edra fylkingar!»
De öppnade sig, och med aktning sågo vanakrigarne den lilla asaflocken rida bort.
Tor ensam vände om.
Utanför hans borg väntade honom hans spann.
Han satte sig i sin char, och snart därefter hörde vanerna den rulla med dånande hjul vid ljuset af ljungeldar österut.
Mot östern begåfvo sig asarne.
De medförde, jämte sina vapen, inga andra klenoder än Draupner och en bild af guld, ett hufvud med ädla anletsdrag.
Det var Mimers hufvud, genom Odens runesång förvandladt.
Bilden talade, när den tillfrågades, och Oden hörde då Mimers röst och Mimers tankar.
Rösten hade sagt, att asarne borde begifva sig österut till Manheim, till näjder, kända bättre af Mimer än af andra.
Det försäkras, att sedan Loke blifvit aflägsnad från Oden, och sedan denne fått Mimers hufvud, begick han aldrig mer ett felsteg, och voro hans rådslag alltid visa, hans gärningar alltid prisvärda.
Två trappsteg hade han att stiga, innan han nådde upp till det tronsäte, i hvilket han sedan varit vördad af folken.
Han gjorde det första steget, när han fick drycken ur Mimers källa.
Han gjorde det andra, när motgången kom och bragte hans ande till fullmognad.
Motgången kom med den bästa gåfvan:
Mimers ord och tankar.
Njord höll sitt ord, att Odensnamnets ära icke skulle minskas.
När vaner och alfer som herrar i Asgard sammanträdde å dess tingsplats, beslöts, att en af dem hade att bära Odens namn och mottaga de Oden af folken egnade offren och bönerna.
Denne nye Oden borde, som den förste och värklige, vara en stridsgud.
Njord och Fröj äro visserligen hjältar och föra sina vapen väl, när så kräfves, men de äro till sitt väsen fredsgudar och kunde icke öfvertaga Odens namn och kall.
Någon föreslog, att Ull skulle göra det; och detta vardt rådstämmans beslut.
På jorden hade händelser timat, som påkallade Svipdags värksamhet och närvaro där.
VÄRLDSKRIGET I MIDGARD.
HADDINGS UNGDOMSÄFVENTYR.
Halfdan hade efterlämnat två söner: Gudhorm, son af Groa, således halfbroder till Svipdag, samt Hadding, son af växtlighetsdisen Alvig, med hvilken Halfdan hade gift sig, sedan han bortsändt Groa och Svipdag.
Hadding var blott en liten gosse, när Halfdan dödligt sårades af hämdesvärdet i Svipdags hand.
Sitt namn (Hadding betyder »den lockige», »den hårfagre») fick han därför, att han hade ett ovanligt rikt och vackert hår, som han beslutit att icke klippa, innan han återvunnit sin andel i fadrens rike.
Skägg fick han aldrig, och ehuru han växte upp till stora krafter och vardt en fräjdad hjälte, liknade han i sina ynglingaår en ungmö.
Tor, som gällde för att vara Halfdans medfader och alltid varit hans beskyddare, åtog sig efter hans död hans båda söner.
Han förde Gudhorm och Hadding i hemlighet till Svitiod det stora.
Där bodde två kämpar, Hafle och Vagnhöfde, som hade jätteblod i sina ådror, men voro hederlige och pålitlige och fördenskull fått Tors ynnest.
Tor anförtrodde Gudhorm åt Hafle och utsåg Vagnhöfde till Haddings fosterfader.
Orsaken hvarför
Tor undanskaffade de båda Halfdanssönerna var den, att han fruktade, att de skulle råka illa ut för Svipdag, som efter deras faders nederlag och död tillegnat sig hela hans rike och styrde det medels jarlar.
Svipdag måste förutse, att endera sonen, om han komme till manbara år, skulle kräfva blodshämd på sin faders baneman.
Dessutom lär väl Tor, efter närmare bekantskap med Svipdag, hafva märkt, att under ytan af hans glada, raska och behagliga väsen låg förborgadt något af hans farbroder Valands lynne.
Svipdag tålde icke att höra Halfdan omtalas, och det var tydligt nog, att han på Hadding öfverflyttat det hat han hyst till fadern.
Alfernas lynne tros allmänt vara sådant, att de äro älsklige och välvillige mot dem, som ej förtörnat dem, men mot hvarje annan hämdgirige och svårblidkelige.
Ehuru det nu så var, insåg Svipdag, att försoning vore bättre än hat, och erbjöd sig att gifva böter för Halfdans död.
Blodshämdens tråd var redan långt spunnen.
Ivalde hade omkommit i ett af Oden stäldt försåt; Ivaldes söner, Valand och Egil, hade sökt hämnas hans död och fallit, Valand för Tors hammare, Egil för Halfdans klubba.
Därefter hade Halfdan blifvit dräpt af Egils son.
Skulle nu Egils son i sin ordning falla för en af Halfdans söner och den bloddränkta tråden fortspinnas från slägte till slägte?
Svipdag ville afklippa den.
Han erbjöd Gudhorm och Hadding fred och vänskap och lofvade dem konungamakt bland germanstammarne.
De voro ju alla tre förenade med brodersband:
Svipdag var Gudhorms halfbroder, Gudhorm var Haddings.
Gudhorm antog tillbudet och fick ett stort rike i det västra Germanien utefter Renströmmen.
Men Hadding, när han kommit något till åren, lät svara, att han framför att emottaga välgärningar af en fiende, föredroge att hämna sin faders död.
Detta svar misshagade de fredsälskande vanagudarne, som förutsågo, att mycken tvedrägt och örlog skulle härja Midgard, om de tre halfbröderna ej kunde förlikas.
Loke, som ville ställa sig väl med vanagudarne och fullfölja bland dem samma onda uppsåt som bland asarne, beslöt nu efterspana Hadding och utlämna honom åt Svipdag.
På samma gång torde han icke tröttnat att påminna Svipdag om huru mycket ondt Ivaldes slägt hade lidit af asarne och af Halfdan, och huru visst det vore, att Hadding, om han finge lefva, skulle sträfva att varda Svipdags bane.
Lokes mening härmed var, att Svipdag, om han finge gossen i sitt våld, skulle dräpa honom och därmed sätta en evig skamfläck på sin ära.
Hadding var icke längre trygg i Vagnhöfdes bärggård.
Han var utsatt för Lokes snaror, ty denne hade utspanat hvar han var gömd.
Så omsorgsfullt Vagnhöfde och hans dotter Hardgreip vakade öfver honom, kunde likväl deras ögon icke alltid följa pilten, som längtade ut från bärggården, för att leka på ängarna därutanför och titta vid skogsbrynet in i hvad som för honom var en främmande värld.
Då han, vaktad af Hardgreip, satt vid fjällsalens vägg och såg ut, kom kanske ibland en ulf, som hade så vänliga ögon och frågade, om han icke ville följa honom och se skogens alla hemligheter, ibland en häst och sporde, om han icke ville rida omkring världen och se allt märkvärdigt där.
Sådant gjorde gossen trånsjuk och missnöjd med sin fångenskap, och det var nog hans afsigt att rymma, när han kunde.
Då kom en afton till Vagnhöfdes gård en ryttare på åttafotad häst.
Han var en äldre, långskäggig man, hvars ena öga var tillslutet.
Han talade vänligt med Vagnhöfde och Hardgreip och tackade dem för den vård de egnat pilten.
Vagnhöfde lyfte
Hadding upp i sadeln framför ryttaren.
Gossen var förtjust öfver att få komma ut, men Hardgreip grät.
Ryttaren svepte sin vida mantel öfver och omkring Hadding och red bort.
När de ridit en stund, vardt Hadding nyfiken och ville se, huru det var omkring honom.
Han öppnade på manteln och såg då till sin häpnad och förskräckelse, att land och vatten lågo djupt under springarens hofvar.
Oden slog åter mantelfliken öfver hans hufvud och tryckte honom till sitt bröst.
Fram mot natten satte Sleipner sina hofvar på marken.
Hadding var då i Manheim, i det land, där
Mimer anvisat de landsflyktige asarne borgar och trygg vistelseort.
Här fick han leka på ängarna så mycket han ville.
Här lär han på idrottsvallen öfvats af Tyr, och af Brage i runor och skaldskap.
Stundom kom äfven Heimdall, hans stamfader, och såg honom och bevittnade hans förkofran i vett och styrka.
När Hadding kommit till vapenför ålder, sjöng Oden öfver honom siande skyddsgalder och gaf honom en dryck, ljuf att smaka, som kallas »Leifners eldar» – hvilken förlänade Hadding den förmåga, som Svipdag fått genom Groas galdersång, att med sin andedrägt upplösa band och bojor.
Nu var det tid för Hadding att träda in på den lefnadsbana, som låg framför honom.
De mål, som han hade att sträfva till, var att hämna sin faders död och återbörda sin andel i väldet öfver de germaniska stammarne.
Bland dessa lefde Halfdans namn i äradt minne, och mången undrade hvilket öde hans yngste son, den lille Hadding, rönt.