Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Hvarje morgon söker jag här efter nya smycken, fallna från himlen.
Hon är vacker, skön!
Jag måste bort härifrån!
Dock ... nej ... jag vill till sista droppen tömma qvalets bägare.
Jag skall uppsöka nya blommor åt dig.
Du känner min smak, sök, sök! (B.
Löfvenstråle begifver sig till spaljern och söker efter blommor.)
Han närmar sig hit.
(Hon drager sig tillbaka, men återkommer efter en stund.)
Jag skall i afton uppträda i Zaires rôle i Voltaires mästerliga sorgespel.
Här bör smycket sitta.
Men hvad är ändå detta smycket mot Zaires egen rôle.
Det är ett smycke, fallet ur kronan på Voltaires snille.
"Jag älskar Orosman; men icke thronens prydnad.
Det är han sjelf, Fatime, som af mitt hjerta får Det värde, han förtjent, och deri prägladt står."
(Hon går till bänken och sätter sig.)
Nå-å, min herre, har ni fått några passande blommor än?
AUGUSTI (för sig sjelf).
101 CONSTANS.
För hvar blomma, han bryter åt henne, sköflas en blomma i mitt bröst. B.
LÖFVENSTRÅLE (vänder sig till fru Augusti).
Jag har fått en rik skörd.
Se, huru prunkande, huru praktfull den glöder, nästan brinner.
(Han vill sätta sig vid hennes sida.)
Träng icke ut mig från bänken, min herre.
Såsom min förklarade riddare, är din plats vid fötterne.
Der, min gunstige herre!
Hvarje ord, som de vexla, bryter stafven öfver mitt hjerta.
(B. Löfvenstråle sätter sig.)
Du är ju hemma i blomsterspråket?
Nej, men i ögonspråket.
Ögonspråket är hjertats blomsterspråk.
Här är en Andromeda.
Vill du begagna den?
Den betyder: var ej stolt öfver din skönhet!
Ah, ha!
Vill du bli moralpredikant?
När jag gifter mig, skall jag fläta en Andromeda i myrthen-kransen.
Nu får den vara.
Se här, en Belladonna.
Lycklig den flicka, vid hvars sida man kan sätta den såsom ett utropstecken.
Blomman betyder endast det enkla utropet: sköna flicka!
Om publiken kastade Belladonner till mig på scenen, skulle jag med glädje mottaga artigheten; men af dig ... nej ... du smickrar.
Huru smärtsamt sargas ej min själ af deras skämt.
CONSTANS. AUGUSTI. B.
102 B.
Du försmår mina blommor.
Begagna denna vackra Camelia.
Hvad betyder den?
Skönhetens triumfer räcka blott en dag; hjertats ... genom hela lifvet.
Den vill jag begagna.
Jag måste fram, jag måste tala.
Mitt hjerta vill ha luft, luft.
Jag tror, jag qväfves.
Låt mig se, huru de kläda dig?
AUGUSTI (sätter prydnaden på sig).
Det är ett diadem af stjernor ... hvad tycker du?
Du är skön, Georgette.
Jag blir vemodig, då jag betraktar dig.
Min Gud! CONSTANS. B.
Huru mycket beundrar jag ej försynens vishet.
För att böja den stolte mannens sinne, ställde den vid vår sida ... den svaga qvinnan.
Jag är stolt öfver denna min svaghet.
Kraft och styrka styra ej verlden: den styres af er ... ehuru igenom oss.
Det är edra behag, er skönhet, er godhet, er älskvärdhet, som i kärlekens namn beherrska allt.
Kärleken är det, hvars finger leder verldarnes gång, menniskornas öden.
Kärleken väcker oss i vaggan till detta lif och bereder oss vid grafven till ett annat.
Må vulkaniska utbrott skaka jorden, stormar bryta naturens lugn, uppror förändra samhällens bestånd; evigt skall dock menB.
103 niskoslägtets stamträd kläda sig i vårlig prakt, ty kärleken är dess krona och kärleken är dess rot.
(Han stiger upp och betraktar henne.)
Marken brinner under mina fötter.
Luften trycker med glödhet hand på mina tinningar.
Jag vill tala ... ja ... ja ... jag vill ... ah, jag fruktar för mitt förstånd.
Ack, ja! jag tror hvad du säger.
(De betrakta hvarandra.)
Jag har också något, som jag måste bekänna för dig ... äfven jag älskar ... jag...
Georgette! B.
CONSTANS (hastar förtviflad fram, liksom för att med ett ord af sträng förebråelse nedslå dem).
AUGUSTI (fattar hans hand).
Måtte Gud ... (B.
Löfvenstråle vänder sig hastigt om.
Vid åsynen af hans blick, hejdar Constans sig.
Hennes öga sänkes till jorden och hon sammanknäpper, med bedjande rörelse, sina händer.)
Måtte Gud ... beskydda er!
Hvilken öfverraskande glädje, hvilken oförmodad sällhet!
Du här, Constans!
Men du blickar icke upp ... du mår icke bra ... du är blek...
Mitt öga vågar ej möta hans.
Denna blick, som kastade eld in i min själ, då flammande förderf omgaf oss på alla sidor, beherrskar mig med ett underbart välde.
Jag är intet ... intet...
Stöd dig vid min arm.
AUGUSTI (deltagande).
CONSTANS. CONSTANS (svärmiskt). B.
Vik undan från min åsyn.
Du är ... ah, bort!
Skulle hon tro?...
Ah, huru skingra detta förskräckliga misstag. B.
104 AUGUSTI (afsides).
Hon ser i mig ... hvilket misskännande, fullt af förödmjukelse.
Fagra, bländande förhoppningar, att j så snart skulle instörta till stoft, till aska, i min lyckas urna!
(Betraktar fru Augusti.)
Du är skön, ganska skön.
Men är du lika god, som du är skön?
Med koketteriets fintliga beräkningar har du bestulit mitt hjerta på sin sällhet.
(Betraktar B.
Och du, stolte riddersman, böj knä, der ... der ... der ... hvad jag mår illa.
Luta dig emot oss.
AUGUSTI och B.
LÖFVENSTRÅLE. CONSTANS (rättar åter upp sig).
Jag känner mig nog stark att bära (Med skämtsamt leende.) denna lilla oförtänkta förtret.
(Med mildare sinnesstämning.)
Hvad är det, jag pratar?
Jag är yr i mitt hufvud.
Tro icke att jag menar något ondt, ehuru orden kanske falla sig så.
Hvarje afton skall jag bedja för er.
Ni äro ju icke ledsna på mig.
Ack, när Bernhard kan älska dig, är du säkert lika god, som ditt öga är rent.
(Stiger fru Augusti ett steg närmare.)
Ett råd vill jag likväl gifva dig: tro icke på ständig kärlek.
Hon svimmar.
(Han fattar henne under armarne.)
Nu erinrar jag mig, hvarföre jag hitkom.
(Sliter sig lös ifrån honom.)
Rädda dig, rädda dig!
Man har besvurit din undergång.
Du är dömd landsflygtig.
Du yrar, Constans. B.
LÖFVENSTRÅLE. CONSTANS. CONSTANS. B.
Domen är redan utfärdad.
Rädda dig!
Jag erhöll audiens hos Konungen.
Han betraktade mig med stora, frågande ögon.
Han bet sig i läppen, knäppte med fingrarne, stampade med foten ... men teg.
Rädda dig, Bernhard.
Jag följer dig,
105 ja, jag följer dig.
Du är icke mera min; men jag är din.
(Hon sjunker, afsvimmad, i B.
Löfvenstråles armar.) B.
Jag för henne till grottan.
Stanna qvar här.
(Han för Constans undan i grottan och nedsätter henne der.
Löfvenstråle är under det följande sysselsatt med att återfå henne till lif.) AUGUSTI.
Stackars Constans.
Hon lefver blott i sin kärlek.
Äfven jag ... dock ... jag får icke tala derom.
Skall Bernhard lyckas att åter ingifva henne förtroende?
Upptäcka hvem jag är ... får han icke.
I hvilken labyrint af händelser har min nuvarande ställning ej infört mig.
(Hon sätter sig på bänken.)
Jag börjar nästan ångra mitt steg.
(A. och C.
Löfvenstråle inkomma från venstra sidan och stadna en stund mellan kulisserna och spaljern.)
A. och C.
LÖFVENSTRÅLE mellan spaljern och kulisserne.
FRU AUGUSTI på bänken.
CONSTANS och B.
LÖFVENSTRÅLE i grottan, i fonden.
Blicka genom detta gallret.
Lyft upp den der blomman.
Så der, ja!
Henne!
(Lemnar spaljern.)
Lemna mig.
Gratulerar!
Lycklige ost ... gratulerar, gratulerar! A.
Hennes anblick upphettar mitt blod.
Pulsarne slå våldsammare.
Tinningarne bränna.
(Han viker om spaljern in på scenen.
Inkommen, stadnar han en stund och betraktar fru Augusti, som, sysselsatt med sitt arbete, ej märker honom.) C.
LÖFVENSTRÅLE (pekar efter A.
Han störtar till sitt förderf; men det är hög tid.
Man misstänker mig verkligen för mordbranden; men blir jag
106 en rik man och representant för Löfvenstråleska familjen, skall jag nog svänga mig ifrån den affären.
(Han intager en plats vid spaljern.)
Må bröderne nu expediera hvarandra.
AUGUSTI (deklamerar, men under fortsatt arbete).
"Jag vördar denna lott, den nåd mig är beskärd, Att hjertat säger mig, att jag är kärlek värd."
Hon deklamerar.
AUGUSTI (betraktar sitt arbete).
Så der ja, det här blir ganska nätt.
(Fortsätter deklamationen.) " jag Sultans lagar lyder, Jag känner honom blott, hans ära och hans magt.
Och är mitt enda hopp det band, han på mig lagt, Allt annat är en dröm." (A.
Löfvenstråle närmar sig till henne.
Då hon får se honom, reser hon sig upp.)
Vore jag er Sultan. A.
Min herre, hvad vill ni här?
Sedan jag första gången såg er, har jag besökt theatern.
Jag har sett er der.
Jag anar intet godt, ifall han och Bernhard sammanträffa.
(Hon ser åt fonden.)
Om jag kunde ge honom något tecken.
Ingenting har så intagit och förtjusat mig, som ni.
Ni smickrar mig ... än edra hästar, hundar, vänner, er politik då?
Raljera icke.
Ni har väckt en böjelse hos mig, som jag ej känt förut. A.
LÖFVENSTRÅLE. AUGUSTI. A.
AUGUSTI (afsides).
107 AUGUSTI.
Om er beundran för mig endast sträcker sig till en applåd, är jag fullkomligt belåten.
Skulle hon gäckas med mig.
Stolta qvinna, jag skall böja dig.
Min fru, den jag beundrar ... älskar jag.
Jag koketterar icke med min tillgifvenhet.
Mitt valspråk är: allt eller intet.
Allt eller intet är sannerligen en veritabel grosshandlar-maxim, herr Grefve, som höjer grosshandlarne betydligt ... notabene i deras egna ögon.
Ni vill ej förstå mig, min fru.
Jag vill då vara helt upprigtig.
Det är er, jag egnar min hyllning, min kärlek.
För all del kom ihåg att vi nu ej stå på theatern.
Stodo vi der, och jag föreställde t. ex. en enfaldig, beskedlig bondflicka, som, förlägen, plockade med fingrarne på klädningen, skulle jag blygsamt niga för nådig Grefven och tacka aldra ödmjukast för den oförtjenta hyllningen; vore jag återigen en förnäm dame, eu qvinna af verld, er jemlike, skulle jag le så förtrollande, att ni blefve ännu mera förtjust än ni redan är; vore jag deremot en liten engel, herr Grefve, jag skulle då med en mild stämma hviska till er: mitt rike är icke af denna verlden.
Och hvad svar ger ni mig, såsom fru Augusti?
Om ni verkligen beundrar mig, är jag i edra ögon aldraminst ... hvad skall jag säga ... aldraminst en engel.
Nåväl, då vet ni också mitt svar: vårt rike, herr Grefve, är icke af samma verld.
Ni kan på sätt och vis hafva rätt ... men i alla fall.
AUGUSTI. A.
108 A.
Qvinnan är en svag, rädd, blottstäld dufva.
Och mannen, menar ni, är en dristigt flygande falk, en djerf slaghök, en modig, stolt örn, en...
Nåväl, min fru! och deraf följer, att örnen ej släpper dufvan ur sigte.
Han förskräcker mig.
Min Gud, om jag vore härifrån.
Ni känner att jag är rik, är af börd, har rang och eger inflytande.
Jag skulle kunna skänka er en lysande bana.
Låt oss ej missförstå hvarandra.
Jag vet en rikedom, som jag ställer högre än er.
AUGUSTI (afsides). A.
Det af försynen lyckligt begåfvade snillets rikedom.
Stolt nog.
Det gifves också en fullmagt, som skänker sin egare en högre rang än er: det är den allmänna röstens, den allmänna aktningens.
Ni sätter tro till den?
Det finnes också en börd, som jag ärar högre än er.
Det är det goda, det varma, det rena hjertats.
Nu har ni hört hvilken rikedom, hvilken rang och af hvad börd den måste vara, som jag skall kunna älska.
(Hon vill gå.
Löfvenstråle fattar hennes hand.)
109 A.
Ni eger något i ert väsende, som anslår hela min själ.
Ni är på en gång så obekant för mig ... och ändock så bekant.
Mitt hjertas tidigaste drömmar egde edra anletsdrag, er blick, er gestalt.
Ju mera jag granskar mina minnen, desto lifligare står er bild för mig såsom en kär, en dyrbar fantasi från ungdomsåren.
Ni är för mig en förtrollande barndoms-saga, som återkommit med en skön verklighets hela inflytande.
Jag kan ej frigöra mig ur den förtrollning, hvari ni försatt mig.
Er mun är icke blott två skämtande läppar, åt hvars löjen man kan le; edra ögon äro icke endast tvänne trånande, sentimentala tårar, som förmå framkalla mild känslosamhet: det finnes hos er ett lif, en glans, en besjälad, naturlig skönhet och sanning, som hänrycker mig.
Ni har rubbat mina grundsatser, och jag står icke framför er mera såsom den rike, den på händelsernas gång inflytelseegande mannen; jag står här rätt och slätt ... bedjande om er gunst, bönfallande om er kärlek.
I hvilken grym belägenhet är jag ej försatt.
Jag har uppväxt i en krets, der sköna fruntimmer icke äro sällsynta.
Bland dem alla stod jag dock kall, såsom huggen af marmor.
Jag såg er och er blick kastade en gudagnista in i mitt bröst, och marmorhjertat klappade, bildstoden lefde.
Sluta, herr Grefve, sluta, för Guds skull, sluta.
Ert tal upprör mig.
Jag får, jag kan, jag vill ej höra er.
Ni känner icke mig.
Lemna mig, herr Grefve.
Döda för alltid det olyckliga tycke, ni eger för mig.
Emellan oss bör icke ett samtal, sådant som detta, ega rum.
Förhållanden, som jag icke kan nämna, förbjuda mig att låna mitt öra dertill.
(Hon vill aflägsna sig.)
Ni säger att ett samtal, sådant som detta, icke bör ega rum oss emellan; min fru, vill ni veta orsaken?
110 A.
Ni älskar ... min bror.
Barmhertige himmel!
Huru bestraffas jag icke.
Ni kan icke neka; men hör mig, ni skall aldrig ... tillhöra honom.
Få ej mina armar trycka er till mitt hjerta, aldrig skola hans trycka er till sitt.
Ha, huru har icke han ryckt den ena länken efter den andra ur min lyckas kedja.
Då han öfvergaf mitt hus, följde hon honom.
Då jag återkräfde henne, då...
Då...
AUGUSTI (förskräckt). A.
Då var hon ... död.
Kom så den tid, då jag älskade.
Som en bedjande, tiggande slaf infinner jag mig här ... men äfven ert hjerta är hans.
Nej, nej, vid allt heligt, nej: det är icke hans!
Vill ni med er försäkran muta min vrede, undansnilla lejonet dess rof. Ni missräknar er.
Kan jag glöda af kärlek, kan jag äfven brinna af hat.
Vid skenet af dess flamma läser jag blott ett enda ord inom mig: hämnd! (B. Löfvenstråle utträder ur grottan.)
Hon vaknar upp.
Hon öppnar sina ögon.
Nu gäller det.
AUGUSTI (afsides). C.
LÖFVENSTRÅLE (bakom spaljern). B.
111 A.
Naturen ler omkring mig.
Parken prunkar i fagra, stilla färgor.
Hvem ropar här på hämnd?
LÖFVENSTRÅLE (vänder sig om och får se sin bror.
Till Augusti).
Visste jag icke att ni bedrog mig.
Der är han. (B.
Löfvenstråle blir qvarstående vid grottan.
Liljeborg kommer hastigt in och närmar sig till A.
LILJEBORG. LILJEBORG (afsides till A.
LÖFVENSTRÅLE (lifligt).
Enligt vår öfverenskommelse, har jag hemtat vakten.
Då jag sände reqvisitionen till vakten, hänvisade befälhafvaren mig till kommendanten, på grund af en nyss anländ skrifvelse från Konungen.
Från Konungen?
Hos kommendanten fick jag vänta en timma.
Slutligen rullade en väl tillsluten täckvagn fram.
En af dem, som sutto deri, talade vid vaktbefälhafvaren.
Ett ögonblick derefter stodo åtta man och en korporal till min disposition; vagnen skall föra din bror till gränsen.
Är delta ditt arrangement?
Mitt? nej! men arrangementet är bra.
För hit vakten.
Skynda.
(Liljeborg aflägsnar sig.)
112 Sjette Scenen.
DE FÖRRE, utom LILJEBORG.
Hvad betyder ert uppträdande här, min herr bror?
LÖFVENSTRÅLE (träder stolt fram).
Haf tålamod, och jag skall gifva dig en förklaring, som är fullständig.
Edra blickar irra förskräckta omkring.
Er hand skälfver.
(Han fattar hennes hand.)
Måtte himmelen beskydda oss.
Fråga mig icke.
Deras kärlek blomstrar på mina förhoppningars graf.
Fröjden skall blifva kort.
Frukta intet, kom ihåg: jag är här.
LÖFVENSTRÅLE (till fru Augusti). A.
LÖFVENSTRÅLE (till fru Augusti).
Hvad vill du säga med: att du är här?
Är din afsigt att förolämpa mig?
Vill du ... välan...
(Han lägger handen på värjfästet.)
Den hetsigt uppbragte, häftigt vredgade kan jag ej frukta.
Har du lust att stöta till ... här står jag?
Kom blott ihåg en sak: att jag är din bror.
Du darrar icke! ah, du känner icke passionens välde öfver menniskan, känner icke den magt, inför hvars furieblick englarnas anleten blekna, känner icke svartsjukans raseri...
Carl XII vid Pultava eller Sista resursen
CARL XII VID PULTAVA ELLER
SISTA RESURSEN, KOMEDI I TVÅ AKTER.
SVENSKT ORIGINAL.
Uppjördt på Mindre Theatern i Slockholm.
STOCKHOLM PÅ ALB.
PERSONERNE: FASÂN, Kammarjunkare.
STRUTTÉN, Majorska.
AURORE.
NOTARIEN, hennes son.
STARRKOPF, Friherrinna.
STARRKOPF, Baron.
LIDMAN.
BETJENTER.
dom en fjerdedels mil ifrån Norrtelje. _________
Händelsen försiggår på Majorskan Strutténs egen-
STOCKHOLM, TRYCKT HOS
(Stortorget, N:o 24.)
ISAAC MARCUS, 1850.
Theatern föreställer ett elegant meubleradt rum med dörrar i fonden och på sidorna.
FÖRSTA SCENEN. AURORE.
(De sitta begge vid ett bord.
Aurore läser högt, Lidman sitter försänkt i tankar).
AURORE (afbryter läsningen).
Men ni hör ju icke på mig.
Förlåt, nu är jag endast öra. säga mig hvad ni tänkte på. håfvor.
Nej min gunstig herre, nu måste ni först LIDMAN.
På de många olika sätt ödet delar sina AURORE.
Är ni då missnöjd med er lott?
i verlden.
Står jag icke en fremling, aldeles ensam AIRORE.
Orättvisa menniska, äro vi då -- jag
åtminstone, icke allenast er tacksamma lärjunge utan också er tillgifnaste vän.
Ack Fröken Aurore! (han fattar hennes
hand men släpper den lika hastigt och stiger upp).
Jag skall aldrig glömma att det är er morbror jag har att tacka för min uppfostran.
mycket Tant än talar derom; jag mins ganska väl hans egen berättelse.
Han kom resande till ett värdshus der han tänkte hvila öfver natten; man underrättade
Oh, till den gjorde han icke stort, så
honom att ett resande sjukt fruntimmer, som händelsevis fått höra hans namn ifrigt begärde att få tala vid honom.
Morbror gick dit men fann den arma
qvinnan redan mållös; med bedjande blickar anförtrodde hon honom den lilla treåriga gossen som lekte vid hennes fötter...
ke denringaste anvisning hvarifrån hon kom eller hvart hvilket otydliga bokstäfver voro inpräglade, men det kunde icke leda till några upplysningar.
Och hos henne fanns icke ett papper, ic-
hon ernade sig; på min hals hängde väl ett guldmynt, på
tydlig penningesumma, tillräcklig för er uppfostran. mig en plats i sitt hus.
I stället fann Morbror hos henne en beLIDMAN.
Och när den var fulländad erbjöd han AURORE.
Struttén var god hushållare
och, när ni både ville sköta hans landtbruk och bli min informator, var det ingen dålig affär för honom.
Men jag kan numera ingenting lära er.
Säg icke det, Lidman, inför er står jag
alltid såsom ett okunnigt, barn.
hvem har visat mig deltagande och godhet, hvem har intet ni.
Nej, såsom en ljusalf från en bättre verld,
låtit mig erfara allt det ljufva och behagliga i lifvet, om AURORE.
Hvarföre är ni så okunnig om ert eget
värde, kom ihog bara huru mycken möda jag hade att öfvertala er att låta uppföra det lilla Theaterstycket vi likväl icke. plåderade. gåfvo i går afton, och huru mycket bifall skördade det LIDMAN.
Det var utförandet, det var er man apAURORE.
Jag hörde endast ert beröm.
LIDMAN. Aurore!
Lidman!
ANDRA SCENEN. FRIHERRINNAN.
språklektion.
Håller ni ännu på med den tyska AURORE. (förskräckt) Tante!
Friherrinnan?
FRIHERRINNAN. (Utan att gifva akt på de ungas förläLiebe, ett herrligt verk men en farlig lektyr min Auund
genhet går fram till bordet och öppnar boken).
rore, som man i min ungdom icke skulle satt i en ung flickas hand.
Ack Tant!
mänhet, tro icke att jag misstänker hvarken dig eller den unge herrn, men hvar är Majorskan?
Ute på sina ägor.
Det var endast en reflexion i all-
skat alt få ett enskildt samtal med dig. kunna vi sedan fortsätta lektionen.
Förträffligt, jag har så länge önLIDMAN.
Jag går, om Fröken Aurore så befaller
Herr Lidman sjelf önskar det så...
AURORE. (litet stött).
Befaller! nej bevars om icke LIDMAN.
Det beror naturligtvis på Fröken.
läsa eller ej mitt barn?
Inga vidare komplimenter, vill du AURORE (otåligt).
Jag tycker att vi borde väl åtFRIHERRINNAN (till Lidman).
Ni hör det nu, hon LIDMAN.
Jag ska punktligt infinna mig (kan skyn-
minstone sluta scenen.
vill sluta scenen; om en halftimma ska hon vara ledig. dar ut).
TREDJE SCENEN. FRIHERRINNAS.
Aurore har du betänkt mitt förslag, vill du följa mig till mitt hemland, mitt sköna, rika Tyskland? hvad skulle väl Majorskan säga.
Jag är så lycklig här, och desssutom
FRIHERRINNAN. Ändtligen äro vi ensammna; nå
din mor, min salig syster dog, öfverlemnade hon dig till vår enda bror, men Struttén är nu också död, och jag är således dig närmare än hans hustru.
Hon har ingen rätt öffer dig, då
i Sverige, här är så vackert, här finnes så mycket hyggligt folk.
Ack, om Tant ändå ville bosätta sig här
utmärktheter, de blifva ändå endast svaga imitationer af våra; har till exempel ännu någon dame hos er hållit offentliga tal?
Nej, icke så mycket jag vet.
Försök icke att skryta med edra
Ack, Aurore, det är en stor och upplyftande känsla att uppträda såsom emanciperad qvinna.
Hu Tant, jag skulle gömma mig.
Hos oss är det ganska vanligt.
klandra dig, ty också jag har tänkt såsom du; när
Barnsliga flicka, men jag kan icke
min man lefde, när jag hade min son, hvad frågade de den, men nu behöfver den oroliga anden sysselsöka den utom sig.
jag då efter hur verlden styrdes och hvilka som styrsättning och när hon icke finner den inom, måste hon AURORE.
Stackars Tant!
slocknar ändå aldrig i min själ och jag har en aning
FRIHERRINNAN. Hoppet om att återfinna min son
om att du skulle kunna hjelpa mig att finna honom.
Lidman sina föräldrar.
Besynnerligt; Tant söker sin son och FRIHERRINNAN (häftigt).
sjelf närvarande vid sin mors dödssäng.
Ack nej, det är inte han; Lidman var FRIHERRINNAN. Lycklig hon som fick dö.
tänka dig något förfärligare än att komma hem, finna sitt hus öde och sitt enda barn borta. drig ertappad. duken).
Och den otrogna tjenarinnan blef al-
FRIHERRINNAN. Aldrig.
(Hon gömmer ansigtet i näs-
FJERDE SCENEN. EN BETJENT. DE FÖRRA.
Ack, nådig Fröken, hvilken olycka.
AURORE Hvad har händt?
En resvagn har stjelpt här bredvid.
Har någon blifvit skadad?
BETJENTEN. Ja, en herre.
AURORE (på samma gång).
Satt någon i vagnen?
Han lefver väl? jemrar sig så illa.
Måtte väl det efter han skriker och AURORE.
nom trädgården.
Tre af drängarne leda honom geAURORE.
Låt föra honom hit.
Ack min Gud att FRIHERRINNAN.
Kom mitt barn och följ mig in i
inte Majorskan är hemma.
mina rum, här blir visst någon uppskakande syn och till den har jag icke styrka att vara vittne.
kommit hit in så underrätta mig (hon bjuder Friherrinnan armen, de gå ut på högra sidan).
AURORE (till betjenten).
Så snart den främmande
FASÂN. EN BETJENT. (De komma in genom fonden, Fasân stöder sig linkande på betjentens arm).
det till med Herrn nu?
BETJENTEN (drar fram en en stol åt honom).
Hur står FASÂN (sätter sig).
Illa, min vän, mycket illa; BETJENTEN.
Åh, det vore förskräckligt.
jag tror jag brutit både armar och ben af mig.
gå och underrätta Majorskan.
SJETTE SCENEN. FASÂN (allena, vänder hufvudet och först långsammare sedan ligen upp.)
ser sig omkring åt alla sidor, allt hastigare och rusar slut-
Snabbt skall det mål bestigas
Som här min pjes skall nå, Till evig ära vigas Min Carl den tolfte må; Det var ihärdigheten, Som gjort Kung Carl så stor Uti mitt hjerta bor.
"Kung Carl den unga hjelte" etc.
Och än hans kraft, det veten
Hvad har jag icke lidit,
Hvad har jag ej stått ut, Jag segra skall till slut; På detta golf fått ta,
Men för allt det jag stridit, Se'n jag nu första stegen, Så ville jag väl se den
Som ska tillbaks mig dra.
God början, Fasân, ypperlig början! -- Låt oss
nu recognosera terrängen -- vacker egendom, --
präktiga möbler, det synes att här är folk comme il faut -- ännu en gång mod och ihärdighet bara! -- tyst någon kommer, (kastar sig tillbaka i stolen).
SJUNDE SCENEN. AURORE (ifrån höger) FASÂN.
men å hennes vägnar får jag hjertligen beklaga det missöde, som drabbat er. hon.
Min Tant är inte hemma, min herre,
FASÂN (afsides).
Min lyckliga stjerna! -- det är AURORE.
Är ni illa skadad, min herre?
botar alla skador, -- till ock med benskador.
FASÂN (reser sig upp).
Ack, min Fröken, er åsyn AURORE (afsides).
En högst besynnerlig artighet.
FASÂN Tillåt, mig att få fråga ert namn?
AURORE. Aurore.
ja, ni skall bli min morgonrodnad, min sol, min komet; -- och ni är på sätt och vis skyldig mig det efter ni var orsaken till min olycka.
AURORE (förvånad).
FASÂN (förtjust).
Aurore! -- Morgonrodnad! --
på societets-spektaklet i Norrtelje, i går afton.
AURORE. JO, visst var det jag.
FASÂN.
Var det inte ni, som spelade älskarinna
Den lyckligaste tillfällighet förde mig i går afton igenom Norrtelje, jag fick höra talas om det tillämnade societets-spektaklet, och som jag aldrig i hela mitt lif kunnat försumma något spektakel, så kunde jag mig i en slags yrsel; då jag i dag morgse reste ifrån staden såg jag er förtjusande bild ömsom på häst-
FASÂN. Jaha, jag var också der, min Fröken.
heller inte göra det med det här. -- Er åsyn försatte
ryggen och ibland i trädtopparna, hvad var då natur-
ligare än att jag i stället för att hålla mig på vägen körde direkte ned i diket.
Ni gör mig verkligen förtviflad.
mar och ben af mig, än gått miste om nöjet att få se er. med lif och värma?