Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
På nyåret erhöll jag räkningarna och lyckades 29 efter många bekymmer och sömnlösa nätter be- tala dem, utan att behöfva blifva kräfd, och så nändes jag ej säga Emma ett ord om denna sak.
Nästa julafton erhöll jag ett stort förmaksbord och en präktig brysselmatta; Emma gjorde mig då uppmärksam på vår skyldighet att göra en större bjudning, i stället för att blott då och då ha några få vänner hos oss.
Jag minnes ej mera, i hvilken ordning jag hvarje julafton på detta icke anonyma sätt erhållit alla de saker, som nu belamra vår våning och som i fjol våras gjorde en flyttning till en naturnödvändighet, ifall allt samman skulle inrymmas i vår bostad.
Under de första sex åren hade jag trott mig böra själf öfverraska Emma med en eller annan prydnad eller möbel till rummen, ty jag tänkte att detta skulle bli mig billigare än de julklap- par hon förärade mig, men hvarje julafton hade hon ändå funderat ut något åt mig som var rent — öfverraskande.
Jag knogade och sträfvade, så att jag alltjämt förmådde tiga och betala, ty jag hyste nu det säkra hopp, att när alla rum- men blefvo så öfverfyllda af större och mindre föremål, att vi nödgades bedja dessa om tillå- telse att röra oss bland dem, så skulle Emmas öfversvallande ömhet för mig taga en mindre skräpande form.
Men när hon så började flytta undan de första julklapparne, ljuskronan och de två emmorna, och gaf mig en modernare upp- laga däraf, då stegrade sig min fasa för julaf- tonen till ett gudlöst hat till alla julklappar, ett hat som hvarje år stiger allt högre och högre, ju djupare solen sjunker, och beröfvar mig mån- gen natts hvila och sömn.
Ty jag har svurit vid alla mina anonyma ungkarlsrökmössor, att om jag så skall arbeta, tills jag stupar under oket, skola mina bekomna julklappar varda be- talda innan januari månads utgång, ty jag vill ha glädje af lifvet åtminstone under månaderna februari, mars och så vidare till juli, då jul- klappsspökena åter börja förfölja mig.
— Hvad skrattar du åt? » » Bara åt en idé, ett tankeförslag, vän Karl, till en symbolisk julklapp^ — » » Nej, säger du det!
Åt Emma naturligtvis?
Symbolisk, det begriper hon. » » För ingen del!
Jag vill sticka åt dig själf, med mina fingrar små, en hvit mjuk nattmössa samt minst en strumpsock, och jag kan bara be- klaga, att ingen kom på den tanken att ge dig dessa symboliska gåfvor på första nyårsdagen efter ditt giftermål! » » Hm!
Du menar att jag genast, efter det jag kört hufvudet mot vår första ljuskrona, borde hafva gifvit min hustru en — hm!
en upplys- ning?
— Men julafton, ser du — — — » » Är en utomordentligt bra kväll för att gifva hvarandra förtroenden, ifall sådant ej skett förr — till exempel före första lysningsdagen — och jag vill ej dölja för Karlen, att om han, år efter år låter sin lilla oerfarna fru sväfva i okunnig- het om hans ekonomiska tillgångar, är det ett rättvist straff för honom, om han går miste om sin julglädje och får nöja sig med att be- gåfvas med — låt mig för höflighetens skull säga — rökmössor. » » Hm!
Naturligtvis skall jag en gång låta Em- ma få veta den verkliga orsaken till mina ned- stämda känslor, men jag skulle bra gärna se, att du en smula förberedde henne genom Iduns jul- nummer, du förstår — hm! » » Hm!
Jag förstår, Karlen. » Eua Wigström (Ave).
(Illustratör: Jenny Nyström).
I D U N EMMA.
Det gör den visst det.
En sådan fin hatt!
Tänk, att doktorinnan har gjort den själf!
Ja, Harald gör allt hvad han kan för sina patienter.
Tycker Emma den klär mig?
EMMA.
Dokto- rinnan är så vac- ker i den så!
Dok- torn kommer att bli alldeles per- plex.
(Skrattar belåtet.)
Så Emma pra- tar!
(Ser på kloc- kan.)
Men jag kan inte förstå att, han inte kom- mer, när han lofvade det.
Jag skall springa och se.
Stackars doktorn, han har ju så mycket att göra, han rår väl inte för att han dröjer.
(Lilly går till veranda- dörren, möter där hä- radshöfding Asp.)
Därför äro de alla så betagna i honom också.
Jag träffade i går en gammal brukspatron, som varit hos doktorn för första gången och inte nog kunde prisa honom.
Vet ni hvad han sa '?
» Tänk » — sa ' han — » när doktorn är så älskvärd mot en herre, hvad skall han då inte vara mot da- merna! » EMMA.
Doktorn syns inte till, men jag kan ju springa ner och höra, om han kommer snart.
Nej, det skulle han inte tycka om.
Kan ni inte låta jungfrun säga till er man, att ni gått före, och komma med mig nu?
Nej tackl (Emma går.)
Jag väntar allt på Harald annars följer han kanske inte med i dag heller.
Och han behöfver så väl komma ut litet, uppta- gen som han är från morgon till kväll.
Han, hinner ju aldrig hvila sig.
Ja, jag beundrar hans tålamod.
Så snart han visar sig i parken på morgonen, är han omrin- gad af patienterna.
» Snälla doktorn » och » kära doktorn » låter det från alla håll.
Det riktigt haglar frågor öfver honom, men han är ju alltid lika vänlig.
Det är i synnerhet damerna, som taga honom i anspråk.
Mjukaste tjänare!
Jag tog mig friheten att komma och hämta lilla doktorinnan.
Är ni fär- dig?
Klockan är tre kvart till sex.
L i l l a d o k t o r i n n a n.
Interiör af Gerda Meyerson.
Personer: DOKTOR VINGE.
LILLY, hans hustru.
EMMA, jungfru hos Vinges.
En trenig sal i doktor Vinges villa vid en bad- ort, där han är läkare.
Det är eftermiddag.
Dörrar- na till verandan stå öppna.
Lilly går oroligt fram och tillbaka, än ser hon på klockan, än går hon och ser ut från verandan.
Hon har en missnöjd och otålig min, är ljusklädd, med hvit tyllhatt och hvita handskar.
Slutligen öppnar hon en dörr och ropar: » Emma! » (Kommer.)
Ja, doktorinnan lilla!
Syns inte doktorn till än?
Jag har passat på vid köksfönstret en lång stund.
Att han inte kommer!
Klockan half sex skulle vi ha varit vid bryggan, och nu är hon redan tre kvart.
Jag skall springa ner till grinden och se, om doktorn syns på vägen.
Sitter min hatt bra, Emma?
Ja mycket.
Det kan väl aldrig vara hon, som uppehåller er man nu?
Ja, jag är nog färdig.
Men jag väntar på min ASP.
Nej, få vi verkligen den äran af doktorns sällskap i dag?
Hvad damerna skola bli öfver- lyckliga!
Min man lofvade mig att följa med.
Han har ju inte haft tid att vara med på en enda utfärd.
HÄRADSHÖFDING ASP.
FRÖKEN DUFVA.
Tycker häradshöfdingen, att fröken Dufva ser bra ut?
I dag få vi säkert en särdeles angenäm tur.
Sällskapet nere vid bryggan var redan i munter stämning, vinden är utmärkt och alla möjliga läckerheter ha vi i korgarna.
Men se (med en liten bugning) — hvilken förtjusande hatt!
LILLY, Tycker ni?
till ära.
Jag har gjort den själf, utfärden LILLY.
Det är lika tråkigt att vänta, hvem det än är.
Aj, aj-aj!
Tänk om doktorn glömt hela utfärden!
Harald glömmer aldrig något.
Ån, för ett intressant sjukdomsfall eller — en älskvärd patient.
LILLY (låtsar icke höra.)
Han kanske har misstagit sig om tiden, men det vore då mycket olikt honom, förstås.
Det är väl inte alltid så roligt att vara gift med en läkare?
Har ni gjort den själf?
Ni är ju en riktig artist!
Den klär er syperbt.
Men skulle vi inte kunna gå nu och låta doktorn komma efter till bryggan?
Nej, jag vill inte gå, förr än min man kom- mer.
Han är nog strax här — är det bara oss man väntar på?
(Närgånget.)
(Som förut.)
Man känner sig nog ibland en liten, liten smula — försummad.
(Högdraget.)
En läkares hustru får inte tänka på sig själf.
Lilla fröken Dufva hade heller inte infunnit sig.
Hon skulle visst till doktorn i eftermiddag, tyckte jag hon sade.
Hon säger, att hon är så klen, men det kan man då inte se på henne.
Nej, inte ser hon sjuk ut just.
Hon berättade för mig, att hon är så nervös, att hon inte står ut med att vänta under mot- tagningen, utan att doktorn låter henne komma på en särskild tid.
Det är snällt af honom.
30 Ja, men det är väl litet svårt att låta bli.
Tyst, jag hör steg!
(Skyndar till verandan, mö- ter fröken Dufva.)
Var det ni?
FR. DUFVA.
(En vacker ung flicka i sjömansmössa och ur ringad sjömansblus.)
Jag kan hälsa doktorinnan från doktorn, nu kommer han strax.
Mottagningen räckte så länge och sedan skulle jag ha massage.
Så skulle dok- torn bara tala ett par ord med kamrern, sa ' han.
IDUN LILLY.
Bad min man, att fröken skulle gå hit och säga det?
FR. FR.
DUVA.
(Kommer igen.)
DUFVA.
Tänk, om det är ett sjukbud!
Ack, förlåt.
Men jag kunde förstå, att ni väntade på doktorn, och så tänkte jag att jag skulle titta in i förbifarten och hålla er sällskap den stund som var kvar.
Det vore då otur!
Här står ett parasoll.
(Ger henne det.)
hur är det, ni ser riktigt feberaktig ut?
LILLY-.
Och just i sista ögonblicket!
FR. LILLY.
(Stelt.)
(Återkommer.)
Det var mycket snällt af fröken!
(Till Asp:) Nu skall ni inte vänta på oss längre.
Kunde inte ni och fröken Dufva gå före ner till bryg- gan och säga, att nu dröjer det inte så länge?
Det är för ledsamt, men nu kan jag ändå inte följa med på utfärden.
Jag har fått ett angelä- get sjukbud.
Hvad säger fröken?
med, jag!
Jag får inte följa ASP.
Får ni inte!
Nej, kan ni tänka er, doktorn har förbjudit mig att vara mycket på sjön.
Om eftermidda- garna får jag visst inte segla, säger han.
Jag är så ledsen så!
Det var ju bra tråkigt.
Ni är ju här för att sköta er hälsa, vet jag.
Ack Harald, är det verkligen så angeläget?
Kanske det vore bäst.
Och doktorn är så vådligt snäll, så jag gör gärna allt hvad han säger, fast det kostar på ibland.
(Doktor Vinge kommer in helt andfådd, Lilly skyndar emot honom.)
(Ger henne en förvånad, missnöjd blick.)
Det är ett litet barn, som jag genast måste se om.
Låt mig nu inte uppehålla längre, klockan är ju öfver sex!
Häradshöfdingen är nog snäll och tar hand om min hustru och framför mina ursäkter till det öfriga sällskapet för det dröjs- mål jag förorsakat.
Jag hade så gärna följt med, om det varit mig möjligt.
Damerna bli otröstliga, det vet jag.
Är du tillräckligt varmt klädd, Lilly?
Har du min plaid?
Nå, det var bra.
Ja, mycket nöje, vän- nen min!
(Kokett.)
Det gläder mig riktigt, att doktorn inte får följa med, när ni inte ville låta mig fara.
(Sakta till doktorn.)
Ja, du har fått vänta, men jag kan inte hjälpa det.
Du vet ju att jag inte rår om min tid själf.
Sist har den här unga damen lagt beslag på den.
Och pröfvat doktorns tålamod alldeles rysligt!
Det är grymt att jag inte kan få vara med på utfärden I DOKTORN.
(Klappar henne på axeln.)
Stackars lilla fröken, det kan verkligen inte gå för sig.
(Till Asp:) Se häradshöfdingen!
Sällska- pet är väl rysligt otåligt, nu skall jag bara — (går mot dörren, men häjdar sig.)
Hör du, Lilly, en sådan där mössa som fröken Dufvas borde du ha.
Den ser så treflig.
ut och passar bra mycket bättre på sjön än din hatt.
Tyll och blommor, det är mycket vackert, men mot blås- ten skyddar det just inte.
(Stött.)
Jag skulle då inte kunna uppträda i sjömans- mössa, det kan passa för ungdom.
Ja, det får jag då säga att — — EMMA.
Jag ville hälst stanna hemma, jag också.
Det är ett fruntimmer, som ber att få tala med doktorn.
Det vore för öfrigt bra oartigt, när vi låtit vänta på oss så länge.
Men jag får inte det minsta roligt, när du inte är med.
Och så är jag så trött!
Du är trött, för att du väntat så länge, det går öfver, bara du kommer i båten.
Jag hade så mycket att tala med dig om.
Aldrig får han då vara i fred!
(Rusar upp.)
Är doktorinnan redan här!
(Försöker tala likgiltigt.)
Jag brydde mig inte om att fara med.
såg så blåsigt ut.
Det EMMA.
Men det var då för galet!
Doktorinnan har ju gladt sig åt utfärden hela dagen.
Och den nya hatten!
Asch hatten!
(Tar den af sig och kastar den på bordet.)
Men herrskapen tyckte väl det var rysligt led- samt, att hvarken doktorn eller doktorinnan for med.
Jag vet inte hvad de tyckte.
(För sig:) sakna de nog inte.
Mig EMMA.
Doktorn gick för en liten stund sedan med fröken Dufva.
Fröken Dufva?
Ja, hon kom tillbaka efter sitt parasoll, som hon hade glömt, och sedan följdes hon och dok- torn åt.
(Går fram och tillbaka på golf vet och drar af sig handskarna, som hon kastar ifrån sig på bordet.)
(Efter en liten stund.)
Jag vill inte ha någon mat.
Men jag måste ju ändå gå bort nu genast.
Var inte barnslig, Lilly.
(Skjuterhenne mot dörren.)
(I det Barnslig!
hon går.)
Om du visste.
(Doktorn går in i rummet bredvid, kommer strax ut igen.)
Är Emma där?
(Kommer.)
Ropade doktorn?
Om någon söker mig, så har jag gått till Karlsons villa och sedan till Andersons.
(För Hvad ska ' vi ta till kvällsvard nu då?
Han lefver då bara för sina patienter.
Aldrig spar han sig.
Det är knappt han hinner kasta i sig matbitarna, förr än han måste gå igen.
Här är det ändå värre än i staden.
(Hon tar en tidning och sätter sig att läsa.
Efter några minuter kommer Lilly hastigt in.)
Ungdom, ja, det har du rätt i!
Du är ju en ärevördig gammal fru, som har varit gift i hela sex månader och ser fasligt gammal och vörd- nadsvärd ut.
Eller hvad tycker häradshöfdingen?
Är fröken här ännu!
Hvem var det, som skulle gå direkt hem och hvila efter massagen?
Det är för att ni inte genast gick hem och hvilade er.
Var snäll och gör som jag säger en annan gång.
Nu skall jag följa er, jag har sam- ma väg.
Men Jag är bara så förskräckligt trött.
Kors i alla da ' r!
Ja, jag springer.
Adjö, adjö, allesammans!
(Svän- ger sin mössa i det hon går.)
Jag glömde mitt parasoll här, Karlsons jaha 1 och Andersons, 31 EMMA.
Ja, men doktorn då, hvad ska ' vi ge honom?
I D U N Jag vet inte.
Jag orkar inte tänka på det.
Tag hvad Emma har.
(Sätter sig, suckar.)
Åh, hvad jag är trött!
Jag har nyss kokat kaffe.
Om jag finge bjuda doktorinnan en liten tår.
Bara en liten tår, det är så bra, när man är ledsen.
(Gråtfärdig.)
Jag är inte ledsen!
Ja, för all del, men litet kaffe skulle nog göra godt.
(Lilly stiger upp och går häftigt fram och till- baka, sätter sig, men stiger åter upp.
Slutligen sjunker hon ner på en stol vid bordet, kastar sig framstupa öfver detta och brister i gråt.
Så sitter hon, då d:r Vinge efter en stund kom- mer in från verandan.
Han stannar vid dörren, då han får se henne.
Hon tycks inte höra ho- nom.
Han går fram till henne, hon rör sig inte, snyftar fortfarande.)
Kära Lilly.
Tror du det är så roligt för mig att jämt gå ensam bland alla främmande människor?
Tror du jag har något nöje af alla de här kafferepen och utfärderna?
Jag vet ju så väl, att man bju- der mig bara af artighet mot dig, mig frågar verkligen ingen efter!
Och inte frågar jag efter en enda af badgästerna heller.
Jag har tagit emot bjudningarna, för att du ville det, och för att jag hvarenda gång hoppats, att du skulle få tid att vara med.
Men nu går jag inte ensam längre!
Jag står inte ut, jag kan inte, jag vill inte!
Jag trodde verkligen, att du var road af att vara med.
Inte ville jag tvinga dig!
Jag, som bade gladt mig så mycket åt, att du skulle vara med i dag!
Men du bryr dig inte ett dugg om mig!
Det är bara patienterna från morgon till kväll, för dem står du alltid till reds, jag ser dig ju knappt på hela dagen.
Jag kan verkligen inte hjälpa det.
Jag har redan innan vi gifte oss flere gånger sagt dig, att lika väl som en läkare måste glömma sig själf för sin plikt, lika väl måste hans hustru vara mera själfuppoffrande än andra mäns hustrur.
Hur kommer det sig till att du redan är hem- ma?
(Lägger armen om hennes hals och försöker draga henne till sig.)
Kära lilla barn, hvad har händt?
Hade de seglat ifrån dig, för att du lät dem vänta?
(Drar sig undan hans smekningar, gråter ännu våldsammare.)
Neej I, DOKTORN.
Men Lilly, försök att behärska dig!
sjuk, eller har någon gjort dig ledsen?
Harald!
Ar du LILLY.
(Mellan snyftningar.)
(Reser upp henne trots hennes mot- stånd.)
Ajo, det gör du nog!
Alla patienter äro väl inte så rysligt sjuka.
Du hade bestämdt lika bra kunnat följa med mig som spatsera med frö- ken Dufva.
Hvad pratar dur LILLY.
Jo, Emma sa ', att du gick med henne.
Och du ville ju på inga villkor, att hon skulle fara med och.
alla herrar tycka ju, att hon är så förtjusande.
Nej, vet du Lilly!
(Bestämdt.)
Jo, — du!
Ja, du tycker ju till och med att hennes klä- der äro så trefliga.
Och jag, som bara för din skull gjort mig en ny hatt!
(Drar henne till sig.)
Och så tyckte jag mer om fröken Dufvas mössa.
Stackars min Lilly!
Var det där skon klämde?
Det var inte det, det var Du visste väl, hur glad jag skulle ha blifvit, om du kommit med.
Om du bara hade velat, så hade du nog kunnat.
plikten gå framför allt.
Ack, Harald, om du visste!
(Gråter igen.)
Var nu förnuftig, Lilly, och säg mig hvad det är!
Har jag gjort dig ledsen, så är det alldeles utan att veta eller vilja det.
Hvad har jag gjort, som så kan bedröfva dig?
(Springer upp och ställer sig framför honom, darrande af sinnesrörelse.)
Du, som aldrig bryr dig om mig, aldrig tänker på mig eller frågar efter, om jag har tråkigt.
För alla andra har du tid, men jag får inga anspråk ha på dig.
Jag hin- ner ju aldrig tala med dig!
Harald, jag vet ju, att jag är så dum och oför- ståndig, och att du är så god och rar!
Men jag rår inte för, att jag blef så ledsen i dag och så — — och så — — DOKTORN.
(Betraktar henne forskande.)
Du ser ju alldeles utmattad ut.
Sådana här scener får du inte ställa till mera, det är bara att förstöra sig!
Jag skall ge dig litet droppar.
LILLY '.
(Håller fast honom.)
Harald — jag — Men du är ju riktigt hysterisk!
Det är bara något jag så gärna ville säga dig, men jag har ju inte kommit åt att tala med dig på flere dagar.
Harald — — — DOKTORN.
Min egen, älskade lilla hustru.
Är det verkligen — är det sant?
ledsen!
Jag är så glad och jag är så DOKTORN.
Glad måste du vara, bara glad!
Kan du för- låta mig, att jag gjort dig ledsen?
Jag var så dum, jag tänkte inte på annat, än att det var litet dåligt humör, för att jag har så liten tid att vara med dig.
Jag borde väl ha tänkt på LILLY.
Det var jag, som var dum.
Jag borde väl ha sagt det; men så var jag rädd, att du intressera- de dig mer för dina patienter än för mig.
Nu är du verkligen rolig!
(Kastar sig i hans famn.)
(Gömmer ansiktet vid hans bröst.)
(Snyftar fortfarande.)
Ja, de få väl inte ha några känslor!
De skola väl tåla allt, kan jag tro!
(Snyftar.)
Jag måste gå dit igen litet senare i afton, nu var jag på väg till ett par andra patienter.
Jag gick bara hit hem i förbifarten för att be Emma bädda åt mig i mitt rum, ty jag ville inte störa dig, då jag troligen blir tvungen att gå ut i natt.
Och du skulle naturligtvis vara så trött efter ut- färden — tänkte jag.
(Lägger handen på hennes hufvud.)
Lilly, min vän!
En läkare måste låta LILLY.
Du har plikter mot mig också.
Tror du jag med lugnt samvete hade kunnat följa dig till ett nöje, när jag visste, att ett litet barn låg i feber och att modren, ännu klen efter en genom- gången sjukdom, oroade sig.
Min plikt var att se till dem, ej att följa med dig.
Jag har just varit hos dem, det var ganska allvarligt med barnet.
Ack, Harald!
32 «&amp;0i A DOKTORN.
Men Lilly!
Jag är rädd att vi ha varit riktigt dumma båda två.
Ja — kanhända!
(Illustratör: Elin.
WeMman.)
IDUN PÅ ^^^^ " ^^^^ å * tå * Du Sä * åte * p å våte-n, 4011t VÄG FÖ$BI.
) en t e t n a t, gungat ocft » üantt ocrt » jttatt |tam öpwfc sommaten * gEaDa oj-o!
flEinga ut mot 3i ÉR / unDt om 3ig.
gtön » JlanDe rloErnat ooft Duitga-t, SDu Eu tunga sutene * jJtitlitttaD » ociv Ej-umma 1 tlEE n u a tofttet, ocrt rvjattat 6no.
natt, jtammot, 3u teile ß.dnnev, ßtannet cf^ / Dita viEEo * ocfi.
EeenDe angafc, i iariviaD öj^uet rvuaD Eij ?uet tog!
Eummiga p a t ü e t ocu ßEomotetoanga *.
2) u tån&amp;et på aEEt 3u åEo&amp;at 2) u &amp; å r w e t Sem.
aEEa!
811. t sånDet oclt &amp; utu Det tu * t mot j; ötinteEoen Dtog-!
* &amp; umta Se j / tam Eang » g-EiDanDe AtfcånDetj men Du s o m t vantan * tåt, Du dtittat | t a m å t, ocu &amp;, j,ättat oEå *.
2Dät L m m e t Det!
2) ä t, — S5in.
uäg.
g å t j; ötßt; — på Den ß t a n t a » ttanDen, Sen.
g å t m o t rva^uet, oefi- ßafi,om Dig » Eoc&amp;nat ü-uaEEooEen » ßtanD, Ej / U6t 5 o m e n A u n.
1 aj; tonß * anDen, ocrt ßafLom Dig Eigget 1 » l i u m n i n g 6a3a3t t m i n n e n aj; Euc&amp;a ocß- » o-fcg, Din g-EaDj.e * oEott p å » i n ß t a n t a ßegta|; i&gt;et 6ttanD!
» ttåEat me3 lioga t t n n a t S) u &lt;se * Dig tiEEßaßa, 3u « a n t a t, 3u Eu * 6nat, Dm ungDornagEaDj^A j; ötEo * aDe ßotg!
men ocn.
» u n e n a * » Eocß-naDj ocß.
* ft * attet t u » t n a t, ß a t e n pEoj-et.
Det m o t &amp; a uatten.
2Du - uariDe * Dicjf ßott oolt a-tåte-fc t itoctfetv, t éo-tg.
Du vartDe * Dig.
ßo-tt, AottveZaånaen JFonstetna tinDta 1 6oni t * cfcc|- o^itet- Eucüa,n.
uiDöppna ogon, ß£anfi,a aj; gtåtj u a l J4t i 3et Ej,uDet aj; » ång j; tån Den Höga ßaER,ongen; {uå j-ußEanDe * ö * tet;; 6om * t-fcåEat.
så ß-ott!
a å *.
Du 6toD p å Du oåg o| / oe * f i a | w t oefi.
EuDDe » ttEE » ån-gen.
oom j; oEj.a * at.
ojom EeüanDe j; ågEat mot IttmEen De ouinga, oort D-töiTtDe o m Ev^vet, uvtg oou ^-tt » om » j&lt;unganDe, ^j-aganDe ßoEj-o * De ItEingaj ocß.
Den otiget, Den.
6tiget, De-n tonanDe s t t o m m e n, ©ofl n u ftå j ?Eute * Den ßott oorV j; ö * inta » w m — ßaE&amp;ongen.
j; tim-fcaDe g-EåDj-en, * Eu^f » Eott!
— — Din.
Stommen.!
e.ni&gt;a.vnma, — Ellen (Illustratör: F. Andrén).
— — våa Lundberg, f. Nyblom,
IDUN l ä r m e n år eim och är öiuclenL |Af N.
Ö D M A N.
Ar * n liten krets lärare vid ett af våra högre ^™ allmänna läroverk var en afton sam- lad hos vännen Nils Vågman, välbeställd skoladjunkt vid samma läroverk och känd för sitt glada l y n n e: det var något af den » gamle studenten » kvar hos honom.
De sutto inne i hans rum och rökte och pratade o m hvarjehanda, o m skolarbetet, om lärjun- garne m. m., och slutligen kom man som vanligt in på gamla studentminnen — ett älsklingskapitel för dem alla.
Värden själf hade suttit tyst en stund och lyssnat på de andras historier.
Slut- ligen vänder sig hans gamle vän, lektor Petter Karlman, till honom helt tvärt och utropar: i » H v ä d sitter du och filosoferar öfver, Nisse?
Du brukar inte annars vara den som tiger, när det är fråga o m student- historier.
Tag nu fram någon, du också, ur ditt rika förråd. » Vägman betänkte sig ett ögonblick och sade därpå dröjande: » Ja, nog kunde jag ha en, men den är alldeles för lång, och så är hustru min med på ett hö|n också, nämligen litet grand på slutet, ja,, det handlar i själfva verket om hur jag, som ung student, kom att bli be- kant m e a henne • — och jag fruktar hon inte skulle tycka om att bli inblandad. » » Ah prat, så farligt är det väl inte, » in- vände Petter.
» Nå ja, jag kan ju sluta historien hvar jag vill, och då slutar jag den väl just där själfva romanen skulle börja. » » Ja, kör för det då, » medgaf Karlman, » men preludiera bara inte längre, utan sätt i gång. » Och Nils Vågman härskade sig, jämkade på glasögonen, drog ett drag först i vänstra mustaschen, så i den högra och började: » Alla historier böra, som ni förstår, mina herrar, ha en titel, åtminstone o m de äro långa, och skulle jag nu hitta på ett namn åt den här, så tror jag, jag ville kalla den: När man är ung och är student eller Studen- tens hemresa och dess följder.
Det var under min gladaste studenttid, och skall jag precisera tiden närmare, så var det — låt mig se — i senare hälften af juni månad 1858, strax före midsommar.
Jag hade efter slutad studentexercis i Upsala fått bref från min morbror, kyrkoherden X., som var mig i fars ställe, med order att komma hem och tillbringa ferierna i hans prästgård i Värmland, och respengar följde.
Alltså, sedan jag, såsom en ordentlig karl anstod, med en del af dessa respengar klare- rat några små vigilansskulder, som jag ej kunde lämna efter mig, afreste jag med gamla hjulbåten » Upland » till Stockholm, sjöng och » festade » med en hop student- bekanta på akterdäck, tillbragte med dem en treflig eftermiddag i hufvudstaden och gick på kvällen samma dag ombord på ång- fartyget » Karlstad », som skulle föra mig till staden af samma namn och naturligtvis gå den vackra kanalvägen.
Biljett hade jag, enligt dåtidens ordningar, köpt under dagens lopp på ett ångbåtskontor vid Riddarholms- kajen — och jag borde kanske äfven till- l&amp;gga, att detta var den sista kraftansträng- ningen af min lilla reskassa, ty när jag sedan blickade in i min portmonnä, såg jag där bara röda saffiansväggar och ett par ensliga kopparslantar.
Jag hade på ång- båtskontoret vid denna upptäckt dragit en suck så hörbar, att bokhållaren lyft på huf- vudet och tittat på mig m e d förvåning — men jag hade snart tröstat mig med den tanken, att jag, skulle väl på båten träffa någon bekant, som jag kunde » vigilera » af.