Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Alma har blifvit friherrinna, och jag har fått tvåhundratusen riksdaler ... det vill säga, hvar och en har uppnått sitt mål, och då har man ju alla skäl att vara nöjd! HJELM.
Du är bitter och orättvis, Valter!
Det gör mig djupt ledsen att jag skulle återfinna dig sådan!
Ack ser du, det skulle inte harma mig om jag inte älskade henne!...
Men den qvinnan har inte något hjerta!
Efter ett års äktenskap?...
Anser du mig för ett barn?
Vet du väl det så noga?
Nej långt derifrån!...
Jag anser dig vara alldeles för litet barn för att kunna pröfva om en qvinna eger hjerta eller ej!
Tänk efter, Valter!
Hurudant hade ditt lif varit, då du träffade den som nu är din din maka?
Nå, lilet lättsinnigt, jag medger det ... men derom är jag långt ifrån ensam!
Nu sade du en stor, en beklaglig sanning!
Vi männer beklaga oss öfver qvinnan och hennes uppfostran, och det är ju vi som skola fullända den!
När pensionen väl hunnit förkonstla den stackars flicka som kanske redan från föräldrahemmet medtagit frön till ytlighet och förderf, så kastas hon i armarne på en af oss, för att blifva vår maka för ett helt lif, och sedan vi uppbjudit all vår förmåga att neddraga henne till den blaserade verld i hvilken vi sjelfva dväljts, så förvånas vi öfver att frukten af detta utsäde blir bitter, och då utropa vi: den qvinnan har inte något hjerta!
VALTER (försöker att skämta).
Nu känner jag igen den gamle moralpredikanten!
94 HJELM.
Det fägnar igig att skämtet faller sig trögt v för dig! moralpredikanlen liar träffat dig, det ser han!
Nå ja, jag nekar inte till att mycket af felet ligger hos mig ... men jag vill också godtgöra det, ty...
Du ämnar resa för att åstadkomma skiljsmessa.
Ja, jag hörde det nyss!
Ja, är inte det bästa sättet att försona mitt fel?
Tror du det!...
Du vårdar ett ungt träd illa, du inympar i dess fibrer ett gift som förstör dess lifskraft, och när da märker att du begått ett fel, så rycker du upp trädet med rötterna och kastar bort det!
Det kan man kalla en herrlig försoning!
Hvad skulle jag då göra, för att följa dina principer?
Börja med att förbättra dig sjelf!
Älskar du din hustru?
Jag menar: älskar du henne annorlunda nu än då?
Det förefaller mig ibland som om jag skulle kunna det!
Lönar det då icke mödan att försöka?
Skulle jag annars gift mig med henne?
VALTER (efter ett ögonblicks inre strid).
Nåväll jag skall försöka!
Men Alma har så många dåliga rådgifvare... HJELM.
Hvart tänkte du resa för att skiljas?
Till Köpenhamn!
Nå, res då litet längre bort i stället ... för att förenas ... men res på tu man hand!
Jag menar Schweitz till exempel skulle egna sig förträffligt för en sådan färd ... och som aktenVALTER.
Du menar att...
95 skapets uppgift är att af tu göra ett, så ä' flera än tu alltid för mycket!
VALTER (fattar varmt hans hand).
Edvard!... du är min ende vän ... hur skall jag kunna tacka dig nog för det hopp du väckt hos mig!
Genom att blifva lycklig som jag!... (efter en paus)
Gå vi nu att uppsöka våra fruar?
VALTER (fattar hans arm).
Gerna!...
Ack min vän, om det vore möjligt...
HJELM (i det de gå).
Allting är möjligt, bara man vill att del skall vara det!
Hvad kom det åt dig, Evald ... jag såg att du satte af åt dörren ... och då skyndade jag mig efter...
Åh det är ingenting ... (afsides) Att inte kunna fä säga henne ett ord! ETTIG.
Hör du min kära Evald ... jag gick just efter för att få säga dig ett par ord ... i förtroende ... ser du det är så att... (afsides) Jag vet inte hur jag skall börja!
EVALD (otålig).
ETTIG och EVALD (från sidan af paviljongen).
Du vet att Valter ... nå ja, oss emellan behöfver man ju inte gonera sig ... att Valter är långt ifrån sådan som han borde vara emot ... emot... EVALD (lifligt).
Emot sin hustru, ja?...
Åh, det är oförlåtligt!
Nej! det var just inte det jag mente ...
Men oss emellan sagt, Valter är så stursk ... så kall emot oss ... och det var egentligen om min hustru ... min lilla söta Malin som...
EVALD (skrattande).
Du måtte vara bra lycklig som äkta man, konsul?
96 ETTIG.
Ja gudbevars ... det är jag visst!
Malin är ett prägtigt fruntimmer ... litet dum, det förstås ... men en hjertans god menniska ... och hon tycker så mycket om dig...
EVALD (som förut).
Åh, det är för mycken godhet... ETTIG.
Det var inte längre sen än i morse som hon sa':
"Gud gifve att den söta baron Evald blifvit Almas man i stället!"
EVALD (intresserad).
Sade hon?
ETTIG (afsides).
Det tar skruf... (högt) Ja det sa' hon ... och hon har mycket inflytande på sin dotter ... det skall jag säga dig... ETTIG (afsides).
Han nappar! (högt) Ja, mycket...
Hör du Evald ... det är just i fråga om min hustru som jag ville tala med dig ... ser du, hon har mycken ambition, och det skulle förtjusa henne mycket...
EVALD. Hvad är det fråga om?
Du vill väl inte att jag skall göra käringen min kur heller?
EVALD (som förut) Jaså, hon har det?
Nej, tycker du det ... inte för att jag är svartsjuk, nej bevars!...
Men hon är alldeles Othellisk! ...
Nej det är något annat!
Ser du, efter som vi änå ä' slägt ... så prata litet med gumman, och kalla henne tante, så att badsällskapet hör det!
EVALD (med en grimas).
Tante?... jaså, bagarfrun är ärelysten!
Tyst då ... ser du, hon tycker så mycket om dig...
EVALD. Nå ja ... jag skall göra dig den tjensten ... med vilkor att du gör mig en annan i stället.
Jag behöfver just nu ett par tusen riksdaler!
Kors, en sådan bagatell ... det skulle du visst ha' fått om du sagt till i går ... men nu är det alldeles omöjligt!
97 EVALD (kort).
Nå, då blir det heller ingenting af med tantskapet! (vänder sig för att gå).
ETTIG. (för sig).
Anfäkta! säger inte han tant åt Malin, så är jag olycklig! (högt) Evald!
EVALD (vänder sig om vid trappan).
Kan du inte vara hjelpt med ett tusen?
EVALD (kort).
Nej! (vill gå).
Femtonhundra då?
Du skall få dem i eftermiddag ... men då säger du tant?
Jag prutar inte!
Jag skall till och med kyssa på hand, och säga: ma chère tante! ETTIG (förtjust).
Gör du det, så tar jag inte mera än tolf procent ... men dem drar jag af i förskott!
EVALD (slår honom på axeln).
Hedersman! (afsides)
Att man skall vara slägt med sådant folk.
Seså, nu är det slut med tablåerna!
Nu vore det ett godt tillfälle att börja!
EVALD. Du skall bli nöjd med mig!
(Man hör applåder och bravorop ifrån paviljongen.)
ETTIG (förtjust).
Guldkrona!... det är det bästa jag vet!
(Först Friherrinnan och Anna, derpå Hjelm och Clara, samt Valter och Alma, arm i arm; sedan fru Ettig och Puddelkrans.
De öfriga efter hand.
Under följande scen taga de afsked af hvarandra och gå i större och mindre grupper åt olika håll.)
EVALD (till Ettig).
Valter och Alma arm i arm!
HELA BADSÄLLSKAPET (från paviljongen).
98 ETTIG (sakta).
Ah! det är bara för syns skull!
DEN SVARTKLÄDDE HERRN.
På de fattiga barnens vägnar får jag tacka er alla mitt herrskap, som bivistat vår enkla tillställning!
Vi träffas här sedan på eftermiddagen för att företaga den beramade utfärden.
ALLA (om hvarandra).
Jag tackar ...
Mycket trefligt!...
Mjukaste tjenare!...
(De aflägsna sig småningom, lifligt samtalande.)
FRU ETTIG (till Puddelkrans).
Den der sista tablåden var utmärkt vacker, och man begrep så bra hvad det var! -- Hvad var det den föreställde, herr kongl. sekter?
Kors, hade den vackra menniskan ett hundnamn?
Det var då rigtigt syndigt...
Den der Endymleon, var han sjuk han, efter han låg så der raklång på marken?
FRU ETTTG.
Jaså! nå det var inte underligt att han inte rörde sig! (till Ettig och Evald som närmat sig) Och jag som trodde att karlen var sjuk eller död ... vet baron! det var rigtigt vackert!
Nej ... han sof...
Diana och Endymeon, fru konsulinna.
EVALD (artigt).
Tyckte ni det, ma chère tante?... jag får ju säga så?
(kysser hennes hand).
FRU ETTIG (skinande af förtjusning).
Åh herre Gud ... det är då för snällt ... och om baron vill... (de samtala).
PUDDELKRANS (till ett fruntimmer).
Det är förfärligt hvad den konsulinnan är obildad.
FRUNTIMRET.
Det hörs att hon kommit från bakugnen! -- Går herr kongl. sektern med?
Ja ... jag ämnar mig till biljarden!... och om jag får lof att göra sällskap! (de gå till höger).
Jag tror det vore bäst
99 att låta dem först få en förklaring med hvarandra, innan ni tala vid Alma. (till Edvard) Eller hur, Edvard?
FRU ETTIG (till Evald).
Nå ja, vi ä' ju i alla fall slägt ... och efter som du vill, Evald ... så säger jag du, efter som du tillåter att jag kallar dig du! (sakta till Ettig) Det der skall sticka i näsan på badsällskapet! ETTIG.
Ja visst, Malin lilla! (afsides) Gamman är förtjust! CLARA (till friherrinnan).
Men huru få bort fru Ettig?
Ja, det är också min tanka!
FRIHERRINNAN (leende).
Åh, det åtar jag mig ... jag kan ju också få vara med i er lilla intrig...
FRIHERRINNAN (till fru Ettig).
Går fru konsulinnan hem?
Jaha ... jag tänkte det! (till Ettig) Ser du! den stolta friherrinnan kommer genast!
Gerna, min bästa svärmor!
FRIHERRINNAN. Nå, skulle inte vi då kunna göra sällskap allasammans?...
Jag tycker så mycket om att få prata litet med muntra och trefliga menniskor!
Ja det är alldeles som jag det ... och vet friherrinnan... (de samtala sakta).
EVALD (nära Ettig).
Att jag inte skall kunna få säga ett ord åt Alma!
ETTIG (som hört hans ord).
Bjud min gumma armen ...
Alma kommer nog med!
Tror du?... ETTIG (likaså).
Ja jag skall söka hålla qvar Valter!
EVALD (till fru Ettig).
Får jag erbjuda tante min arm?
Rysligt gerna, lilla du! (till friherrinnan)
Han är för söt, den baron Evald ... och vi ä' då så goda vänner, så!... (fattar Evalds arm, och vänder sig till Alma som under tiden stått kallt samtalande med sin man) Kommer du nu, Alma lilla?
100 ALMA (ämnar gå).
Jag...
VALTER (hastigt).
Alma har lofvat att göra en promenad med mig!
Ja, minns du inte det, min vän?
(afgörande till fru Ettig) Vi komma efter!
(Alma, kufvad af hans ton, sätter sig på en af bänkarne).
Som ni behagar då!... (till Evald) Kom då lilla Evald!
Ettig! nu kan du få fara ut och fiska!
Ja, jag tänkte just det!
EVALD (för sig).
Fördömdt ... jag är lurad!
Kom nu, mina barn! (de gå till höger, Anna och Friherrinnan, Hjelm och Clara, arm i arm).
Dränk dig inte Ettig! (till Evald) Gud gifve att du vore min måg, lilla Evald ... för den der Valter, det är då en rigtig tyrannist! (de gå efter de andra).
ETTIG (glad).
Gud ske lof att jag är af med min gamla drake på en stund!
Det kostar, men så smakar det också... (till Valter och Alma)
Tänker herrskapet ha' en liten tête-a-tête?
CLARA (till Friherrinnan).
Tack mamma!
ALMA (förvånad).
Inte en smul ... adjö med er, ömma turturdufvor! (afsides)
Jag är säker om att det blir gräl af! (skyndar ner till båten) Seså Olagus! lägg nu ut, och må torskarne akta sig!
ENA BÅTKARLEN (gör i ordning).
Åhja, di aktar sig nog, tänker je! (de lägga ut).
ETTIG (sjunger).
Så han seglade kring på det ödsliga haf, etc. etc.
(Båten försvinner.)
Sedan vi nu äro allena, och du inte mera bör ha' någon fruktan för att träda det passande för nära ... kan jag få veta, hvarföre du förbjöd mig att följa min mor!
VALTER (sätter sig bredvid henne).
Derför att jag har något att säga dig, Alma!
Och är det så angeläget att det inte kunde uppskjutas tills vi kommo hem?
VALTER (allvarligt).
Nej, Alma ... det kan inte mera uppskjutas!
Vår ställning till hvarandra måste blifva klar!
Den är det redan!
Efter det svar jag nyss fick då du vägrade mig din arm, inser jag allt för väl att om du någonsin älskat mig, så är den tiden längesedan förbi.
Jag var då uppretad ... jag visste inte hvad jag sade ... och lika sannt som jag ängrar min öfverilning, lika upprigtigt ber jag dig förlåta den.
Hvad bryr du dig om min förlåtelse?
För Guds skull, Alma! inte denna kalla och isande ton ... stunden är afgörande för hela vår framtid!
Afgörande var det svaret jag nyss fick!
Efter det vet jag helt och hållet hvad jag har att vänta!
VALTER (stiger upp, otålig).
Glöm då en gång de der olyckliga orden ... och tro att jag vill söka försona allt hvad jag brutit...
Men om jag också varit tanklös och oförståndig, har du väl varit den maka som kunnat återföra mig till känslan af mina pligter?
Valter! du har ingen rättighet att föra ett sådant språk ... och hade jag trott att jag skulle blifva så olycklig...
102 VALTER Olycklig?
Ja, anser du kanske att jag bör uppfatta som en lycka din ständiga köld, din frånvaro, dina förebråelser om någon annan visar mig den uppmärksamhet som jag bade rätt att fordra af min man?
Skulle jag kalla för en lycka vårt nuvarande lif, då jag jemför det med vår förlofningstid och de första månaderna af vårt äktenskap?
Om jag hade trott min mors ord...
Är det derför att hon älskar mig, som du vill skilja oss åt ... ty jag har nog märkt huru opassande och kallt du bemöter henne.
Jag är inte blind för hennes fel, men hon älskar mig högre än du någonsin gjort ... och utan hennes råd skulle jag väl varit ännu mera tyranniserad af dig än jag redan är!
Alma! tala inte om din mor!
Alma! låt oss stanna här, innan vi båda gå för långt ... din mor i all ära, men i mitt hus vill jag vara herre ... jag vill och skall aldrig tillhöra de äkta mäns antal som gift sig med en hel familj, i stället för med en medlem derutaf ... och älskar du mig inte nog att uppoffra din mor och hennes råd för mig, så är vårt äktenskap endast en lögn!
Jag förstår mycket väl hvart du syftar... du vill att jag skall slå alldeles ensam ... att jag eudast skall bero af dig ... men kom ihåg att det är min mor som du har att tacka för...
VALTER (utom sig).
Alma! säg inte ut, eller vid Gud, du kommer att ångra dina ord!
ALMA (trotsigt).
Jag vill se hur långt du skall kunna glömma dig!
VALTER (med våldsamt tillkämpadt lugn).
Jag skall ingenting glömma.
Jag har nu blott ett medel qvar för att försäkra din framtida lycka, och jag skall inte tveka att använda det!
103 ALMA (slagen af hans ton och sätt, med en viss oro som hon söker dölja).
Hvad menar du, Valter?
Jag reser i morgon till Köpenhamn, och du stannar här hos din mor ... jag tänkte ett ögonblick på att vi skulle gjort denna färd tillsammans, men jag erkänner gerna att jag icke har förtjent en så skön framtid.
Efter ett års förlopp är du fri...
Ja, Alma, det är det enda som återstår oss.
Du är ung, rik, vacker ... det vore ett brott af mig att för lifstiden kedja dig vid en make som skulle göra dig olycklig!
Du skall snart finna ett annat och bättre stöd ... och föredrager du att vara fri, så är ditt fädernearf, (med tonvigt) af hvilket jag icke användt något, tillräckligt att försäkra dig om en oberoende framtid ...
Jag går nu att träffa mina anstalter för resan, och i afton taga vi afsked af hvarandra...
Jag hoppas att detta steg skall göra dig försonlig, och att vi skola skiljas utan harm från hvarandra!
ALMA (som förut).
Men Valter ... betänk ... hvad skall verlden säga?
ALMA (upprörd).
ALMA (med ett utrop).
Skiljsmessa?
Den skall gifva mig skulden ... derför skola nog både dina och mina vänner sörja!
Och jag skall inte beklaga mig öfver dess dom, ty jag har en gång lofvat att göra dig lycklig ... och det är nu icke för tidigt för mig att infria mitt löfte! (går hastigt till höger).
ALMA (ensam, sjunker maktlös ned på en stol).
Skiljsmessa!... det är något i blotta tanken derpå som förintar mig! (skyndar upp och bort till kulissen der Valter gick ut) Valter!
Nej! han hör mig inte!... (kommer åter ned på scenen)
104 På något sådant har jag aldrig förr tänkt... (efter än paus)
Han kan då verkligen skiljas från mig?
Är jag så litet för honom?
(med vaknande trotsighet) Näväl! kan han det, så förödmjukar jag mig aldrig så djapt att jag ber honom stanna! (hastigt öfvergående, i det hon gråtande kastar sig ned på en stol)
Hvem skall råda, hvem skall hjelpa mig?
(hastigt fattad af en tanke i det hon springer upp) Åh! nu vet jag!
Anna! hon skall säga mig hvad jag bör göra! (skyndar emot höger, men mötes i kulissen af Evald, som hastig inkommer).
EVALD (lifligt, i det han fattar hennes hand).
Hvilken lycka att jag träffade dig, Alma!
Jag har hela dagen sökt att få säga dig utan...
EVALD. Ja, jag mötte honom nyss ... han ämnar i morgon resa till Köpenhamn ...
Ack Alma, hvilken lycka!
Nej ... jag vet det utaf Stjerne ... han reser verkligen!
Sade Valter det?
ALMA (utan att höra honom).
Har du sett Valter?
Det är således intet tvifvel mera! (högt) Och det gläder dig ... hans bror!
Rospiggarna
ROSPIGGARNA.
FOLKLUSTSPEL MED SÅNG
I FYRA AKTER
FRANS HEDBERG.
LARS ÖSTERMAN, hemmansegare.
HANNA, hans dotter.
VESTERBOM, fiskare.
LINA, hans hustru.
KALLE, ångbåtsmatros deras barn.
ANNA, tjenstflicka FRU ÖSTERBERG, fiskköpare-enka.
LAURA, hennes dotter.
BLOMMÉN, överkonstapel vid flottan.
BLUM, grosshandlare.
AXEL, hans son, kontorist.
KNUT, hans brorson, student.
LÄNSMAN SÖDERHOLM. JANNE BOMAN, storbåtsskeppare.
ANDERS, hans besättningskarl.
BERG, länsmannens skrifvare.
HULTING, f. d. gardist.
THILDA i tjenst hos Österman.
VICTOR EN POLISKONSTAPEL EN GARDIST. EN HAMNSERVIS. EN POJKE. TVÅ ARBETARE. EN FLICKA.
POJKAR.
SKÄRGÅRDSFOLK.
Handlingen dels i Stockholm, dels i Roslagen.
Tiden: strax före midsommar.
ALBERT BONNIERS BOKTRYCKERI,
Vid Nybrohamnen.
Platsen strax till höger om Grefve Magni-gatan.
Vid tredje kulissen går träskoningen något snedt öfver scenen, och utsigten afslutas till höger med akterspegeln af ett större fartyg, hvars tachling och aktermast synas inåt kulissen.
Midt framför åskådarne ligger Janne Bomans storbåt med sidan i land, landgång till bron, samt halfhissadt storsegel.
På masten segelsällskapets prisstandert, samt namnet "Anna" i gröna bokstäfver.
Till venster ser man fören af en vanlig, stor pråm, med öfverbyggnad, som försvinner inåt kulissen.
I fonden Ladugårdslandsviken med Djurgården till venster, Södra bergen och Kastellholmen ungefär midt i taflan, samt
Skeppsholmen med bron och en del af staden till höger, så som utsigten ter sig från gångbanan strax bortom nya huset vid Strandgatan.
Mellan brobänken och förscenen en eller två rader af de nyplanterade lindarne; en lyktstolpe, några brädupplag, etc. etc.
Det är tidig morgon och solklart.
Små ångbåtar kila tid efter annan från olika håll öfver vattnet, och promenerande, och arbetsfolk synas antingen ensamma eller flera i sällskap gå förbi från olika håll, dock utan att deltaga i handlingen förrän i 6:te scenen.
ANDERS (en några och trettio års karl, med rödt hår
ANDERS (derpå) HULTING.
och skägg, sitter barhufvad och i skjortärmarne på kabysskappen akterut på skutan, med dragspelet i hand, och spelar i det han sjunger och stampar takten med fötterna).
4 Nu 'afver jag seglat sand hifrån Ljusterhön Hett tjog resor, tjo-ej!
Men haldrig förgäter jag lilla fästemön, Hå haldrig besviker 'on mej!
För focken hopp, Hå'storn hi topp.
På söndagsmorgon, tjo-ej!
(efter sången spelar han en riturnell med långt utdragen slutton.)
hufvud sticka upp öfver relingen på pråmen, strax derpå kommer han upp till hälften, omkring 60 år, temligen rödbrusig och med gråsprängdt hår och helskägg, en gammal uniformsmössa på hufvudet och knölpåk i handen).
Werda?
-- Hvad är det för en morgontupp, som väcker folk midt i natten?
(får syn på Anders.)
Kunde ge' mig fan på att det var en rospigge! (lutar sig öfver relingen.)
Mår du illa, efter som du jämrar dig så förbaskadt? lutar det, sa' fiskblötarfrun.
Annars heter jag
Hulting, men du kan väl inte komma ut med något "h" der det skall vara, efter som du ä' från Roslagen, din sandskrapare! karl!
Skäll lagom HULTING.
ANDERS (skrattande).
HULTING.
Ditåt
HULTING (under efterspelet ser man först ett lurfvigt
Nä-ej, si' Ultingen!
du, din hafdankade gardes-
du "hafdankad", sa' du?
Men ser du, det dankar sig inte, utan jag har afsked med äran och tjugo riksdalers pension om året!
Vet du hvad det var, du?
-- Men, inte ä' jag stursk för det! -- har ni nånting att schåa med i dag?
ANDERS. HULTING (sätter sig på pråmrelingen).
dumt, det!
Skulle kunna ha' utvägar för en slant annars, för jag har just inte ätit nånting sen i går middags, när jag fick mig en bolagssup utan tilltugg.
-- Har du en bit tobak?
Nä-ej, vi hä' loss längesen, sir du fäll.
Nä-ej, jag 'ar bara röktobak!
5 HULTING.
Tror ANDERS.
den då?
du inte den duger att tugga,
-- det var en annan femma!
Hvar är skepparn nånstans! du "hä hi", sa du?
Då måtte du vara en glad lax, eller också är du mätt, din kanin.
När man går och svälter på 20 riksdalers pension, så säger man hvarken hä eller hi, ska' du tro. -- Men det har man för det man tjent Kgl. Maj:t och kronan, ser du.
Nej, ANDERS. HULTING.
Ja-så,
Nä-ej, för den ska' ja' röka själf!
Jo-o, 'an hä' hi land.
nu för tiden duger bara ungtuppar -- nu ska de ju vara läskarlar, vet jag!
Det är bara generalerna, som får vara hur gamla de vill -- inte gardisterna: (ser uppåt.)
Hå hå, jaja! (gäspar).
Skönt väder på morgonqvisten! (hastigt i det han tittar ut åt höger.)
Jag tror fördubbla mina ransoner att der kommer en poliskonstapel? är det väl så godt att man knogar sig ut ur sängkammarn, innan han kommer och borstar sig! (svänger sig mödosamt öfver relingen och kommer ner på bron.
Han är litet låghalt och har en stöfvel på ena foten och en gummigalosch på den andra.)
Så der ja! (ser utåt höger.) Hvart tog han vägen? den fan ha' gått opp Grefgatan i stället, så hade jag fått gona mig litet till?
-- Men, en ska' väl i alla fall ut i stan och tjena sig en styfver! -- Ska' ni fara ut med tomma skutan till midsommar, edra latmaskar?
ANDERS. HULTING.
Nå, ANDERS. ANDERS. ANDERS. HULTING.
Kunde inte ANDERS (ser också dit).
Kan hinte 'Ultingta värfning higen då?
Så ser det hut!
Han vek håf håt Styrmansgatan.
Nä-ej, vi ska' a' flyttsaker med hoss. då behöfver ni väl handräckning
också?
Di ska' fäll 'a folk med sej, vett ja'.
Di som ska' flytta.
Ockna?
6 HULTING.
Fräga Boman.
Hvad är det för ena då?
Ja, hvar fins han?
Jag går väl fram åt bron ett tag, så får jag kanske sigte pån! (går öfver åt höger, färdig att gå ut; men stannar vid kulissen.)
Hör'u, kajutvakt!
Har du fått dig nån dram ännu i dag?
Det vet ja' hinte.
Jag super hinte bränvin.
Hvasa!
Åh tusan, är du godpimplare?
Jag frågar om du är godpimplare!
Vet du inte hvad det är för ena?
Det är sådana som dricker vatten, alldeles som strömmingen ute hos rospiggarna, ser du! (ser utåt.)
Nej se på tusan, der kommer en profryttare!
Han stiger åf!
Hejsan, der har man sig litet handsöl! (i det han går.)
Ska' baron ha' någon som håller i hästen?
(försvinner till höger.)
Andra scenen. ska' få se att 'on går höfver på nord, så hen ska' vara piskad te'kryssa!
(Gäspar och sträcker på sig.)
Åhå, ja ja! (tar dragspelet och börjar söka en melodi.)
Lu di la di, la di lu!
ANDERS (tittar åt väders).
ANDERS, (sedan) KALLE.
drägt, kommer för att gå öfver scenen, men får sigte på Anders, och hejdar farten).
Holloj!
Är det inte Anders! KALLE.
Jag gick just och titta efter Bomans storbåt.
Men jag trodde, att ni låg längre ner åt Djurgårdsbron.
ANDERS. Vi ska' lasta 'är hoppe. -- Men det kommer mig likasom före hatt det här Kalle Vesterbom?
ANDERS (spelar saktare).
KALLE (från höger, några och tjugo år, i snygg sjömans-
Jo, nog 'eter jag Handers.
7 KALLE.
Det slår in, det! (ser uppåt toppen.)
Jäkeln i det, ni!
Jag tror ni har fått pris-standert?
Ja-a KALLE.
-- den knep vi hoss på Kanholmen i fjol! -- Det hä' nya båten, se!
Jag ser det, jag -- Ä'
Janne ombord?
Kommer han snart ner då?
Hocken kan veta?
Nä-ej, 'an hä' hoppe hi stan.
alla fall, så väntar jag väl en stund (sätter sig bredvid Anders på akterkappen).
Seglar ni i dag?
ANDERS. Det KALLE.
KALLE (hoppar om bord).
ska' fäll vara meningen det (skakar hand med honom).
Gu' da' då' hå' tack för gammalt. sjelf -- (paus).
Har du sett te' farsgubben derhemma nyligen? dasse.
ANDERS. Ja-a, KALLE.
vi tog i land hetter sand hi Mån-
på hå' drog not värre.
ANDERS. Husch
Var'n kry?
ja, hå' mor din med.
De 'öll
Fick di nån fisk då?
känningar?
Jaså
Nä-ej, bara några valar strömming. (paus).
Såg du te' några andra
var hinte hutan.
Hösterman var nere och lag ny brygga, för di lär få hångbåt dit på häftersommarn, -- och så ska' di 'a haktion hefter kärngen, för 'o dog te påsk. hvad skulle 'o göra?
O' va' heländig 'ela vintern, både hi magen och bröste, hå så när vårsprickningen kom, så tyckte 'o väl hatt det hinte var lönt te dras met längre.
-- Men, hatt du hinte visste håf det?
ANDERS. Jaa,
Dog hon?
Nej, jag har ju legat nere i Malmö med ångbåten i vinter, sen vi sluta att fara på England.
'Ar du inte skrifvit 'em då?
8 KALLE.
Nej, det kostar så mycket i brefporto så -- och när jag ändå skulle hem till midsommar -- (paus).
Har du hört något om Hanna?
ANDERS. KALLE.