Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Giftermåls-Balken erhålla följande förändrade lydelse:
Ar det tvifvelaktigt af hvem giftomanna-rätt utöfvas må; pröfve del Rätten, då anmälan derom sker.
Vill man jäfva giftoman, förthy alt han ej skicklig är, eller af annat skäl; varde ock det jiif hos Rätten anmäldt: gillas det, vare giftoman den, som närmast deri jäfvade är, efter tby i 2 och 3 §§ skils: samma lag vare, der rätt giftoman ej är i tillstånd att giftomanna-rätten utöfva.
Finnes ej veterlig giftoman; då skall Rätten giftoman nämna.
Rikets Ständer framhärda &c. Stockholm den 22 Juli 1857.
Nio 99.
Uppläst och godkändt hos Ridd. och Adeln den 18 Juli 1887.
Presle-Ståndet den 18 — — Rorgare-Ståndel den 18 — — Bonde-Ståndet den 22 — — Rikets Ständers underdåniga Skrifvelse, angående stiftande af en lag emot misshandling af djur.
(Lag-Ulsk:s Bet:de. N:o 37). S. A. K.
Då grymhet i behandling af kreatur ej allenast vittnar om ett omenskligt sinne, hvaraf, om det lemnäs otygladt, vådliga utbrott kunna befaras, utan äfven sårar den Expeditions-Utskottets Förslag till anderd.
199 bättre bos menniskan inneboende känslan och är oförenlig med mildare seder, måste sådan grymhet betraktas såsom en brottslig yttring af menniskans frihet och följaktligen upptagas bland straffbara handlingar.
Hysande dessa åsigter, hafva Rikets Ständer fästat uppmärksamhet derå, huruledes dagliga erfarenheten vitsordar, att här i landet förefinnes behof af lag i berörda hänseende, helst hvad i allmänna lagen härom för närvarande stadgas och uti 22 Kap.
Byggninga-Balken innefattas, rörande ansvar å den, som »sargar annans fi»■>, uppenbarligen endast har till mål att förekomma skada å det annan tillhörer, enär ansvar icke ifrågasattes i det fall att skada ej skett.
Denna, såsom Rikets Ständer förutsätta, jemväl af allmänna tänkesättet insedda brist i lagstiftningen, hafva Rikets Ständer alltså funnit böra undanrödjas genom stad gande af straff för sådana fall, då de djur, hvilka i hemmet vårdas och med hus- eller hemdjur kunna benämnas, varda på ett oförnuftigt och känslan upprörande sätt behandlade.
På grund häraf hafva Rikets Ständer pröfvat skäligt, för sin del, besluta en Författning så lydande:
Med ändring af straffbestämmelsen i 22 Kap. 2 § Byggninga-Balken, stadgas, som följer:
Visar någon i behandling af egna eller andras kreatur uppenbar grymhet; straffes med böter från och med Fem till och med Etthundra Riksdaler Riksmynt.
M:t i underdånighet anmäla; framhärdande Rikets Ständer &c. Slockholm den 22 Juli 1857.
Uppläst och godkändt hos Ridd. och Adeln den 18 Juli 1857.
Preste-Slåndet den lt — — Borgare-Ståndet den 18 — — Bonde-Ståndet den 22 — — Rikets Ständers underdåniga Skrifvelse om upphof vande af bördsrätten i stad samt ändring aj lagstiftningen angående teslamenls-rällen och gåfva af Jast egendom.
(Lag-Ulsk:s Bet:den N:o 12, 13 och 32). S. A. K.
Med tillkännagifvande att, ehuru E. K.
M:t funnit skäligt vägra
Sitt samtycke till ett af Rikets Ständer, i underdånig skrifvelse den 29 Mars 1854, framslälldt förslag 200 Expeditions-Utskottets Förslag till underd.
Skrifvelse N:o 93. om uppltäivande af nu gällande föreskrifter i fråga em rättigheten att i börd lösa försåld, borlskiftad, pantsatt eller genom testamente gifven faslighet i stad, E. K.
M:t likväl delade Rikets Ständers åsigt om olämpligheten af den nu i lag med g i foa börds-rätlen i stad, har E. K. M:l, genom Nådig Proposition af den 28 Oktober sisllidne år, täckts föreslå Rikets Ständer att antaga en författning af följande innehåll: ”Allt hvad lag eller särskilda författningar innehålla, angående rättighet att i börd lösa såld, borlskiftad, pantsatt eller genom testamente gifven fastighet i stad, varder härigenom till all kraft och verkan upphäfdl; kommande dock lösningsrätt lill försåld fastighet för viderboende eller nabo ej ali ega rum i de fall, då säljare och köpare äro med hvarannan i det skvldskaps-förhällande, som i G Kap. 1 § Jorda-Balken förmäles; och blifva de i 7 Kap. 1 § och 9 Kap. 3 § nyssnämnda balk meddelade bestämmelser i afseende å tiden, inom hvilken viderboende och nabo ega att såld eller pantsatt faslighet i stad lösa, sålunda ändrade, att viderboende eller nabo, i de fall, då han till lösen är berättigad, åligger alt sin talan derom i laga ordning instämma, då lösnings-anspråket angår hus eller tomt, derom köp egt rum, sist inom fjorton dagar ifrån den, då tredje uppbudet å köpet meddelades, och, då fråga är om inlösande af pantsatt hus eller tomt, sist inom lika tid ifrån det egarens rätt, att det pantsatta återlösa, lilländagick.”
Vid öfvervägande af detta ärende hafva Rikets Ständer funnit sig böra antaga det Nådiga förslaget i hvad detsamma innefattar upphäfvande af börds-rätten i stad, hvilken rätts olämplighet redan blifvit af båda statsmakterna erkänd, äfvensom den i samma förslag uttryckta åsigt, att viderboendes och nabos lösningsrätt ej bör inträda, derest fastighet försäljes till någon af dem, som till säljaren är i den skyldskap, att han eger börda fastigheten, blifvit af Rikets Ständer biträdd, enär, utan en dylik inskränkning, viderboende och nabo vunne en större rätt, än de nu ega, äfvensom obilligt vöre, om denna rätt finge begagnas till rubbande af sådana emellan närskylde träffade aftal, vid hvilka skyldskaps-förhållandet och den välvilja, som deri har sin grund, kan hafva inverkat.
Emellertid har, vid granskningen af det Nådiga förslaget, förekommit, alt viderboendes och nabos rätt alt lösa pantsatt fastighet der ej synes blifvit i någon mån gjord beroende af det skvldskaps-förhållande lill pantgifvare:!, i hvilket den står, för hvilken panten uppbjudes, enär den i förslaget omförmälda inskränkning i berörde lösnings-rätt endast gäller försåld fastighet.
Annau rätt torde likväl ej böra komma i fråga i ena, än i andra fallet, och då i 1 Kap. 1 § Jorda-Balken såsom särskilda laga fång upptagas köp och pant, hafva Rikets Ständer ansett förslaget böra i della hänseende så förändras, att det eger tillämplighet i båda fallen.
I sammanhang med denna fråga hafva Rikets Ständer till pröfning förehaft gjorda framställningar om ändring i lagstiftningen angående testaments-rätten samt gåfva af fast egendom, i hvilket afseende förekommit, att, då gällande lag, i 17 Kap. 1 och 4 §§ Ärfda-Balken, efter landsrätt förbjuder testamente af arfvejord å landet, men tillåter hvar och en att borttestamentera aflinge-jord, jemte ärfda och förvärfda lösören, utan annat vilkor, än det som i sistnämnda § blifvit gjordt till förmån för testamenlsgifvares barn, hvilka vid hans frånfälle ej kunna sig sjelfva föda eller hunnit att uppfostras, be stämmes deremot, genom 5 § i åberopade
Kap , jemförd med Kongl. Förordningen den 19 Augusti 1762, testaments-rätten efter stadsrätt sålunda, att den, som har baru och bröstarfviugar, ej eger af ärfdt eller förvärfdt, rörligt eller orörligt gods gifva i testamente mer Expeditions-Utskottets Förslag till underd.
201 mer än hvar sjette penning; att den, sorn ej iiar harn, men annan inländsk arfvinge, må i testamente gifva hälften at sin ärfda stadsfastighet, men ali den aflade, jemte ärtda och förvärfda lösören, samt att den, sorn hvarken har bröst-arfvingar eller inländska arftagare, kan bortgifva alltsammans.
Från dessa allmänna föreskrifter ega likväl två undantag rum.
Jemlikt Ridderskapet och Adelns privilegier kan nemligen frälseman efter landsrätt förfoga öfver aflinge tomt, hus och jord i stad, hvaremot de, som lil!
Preste-Ståndet höra, likmätigt sist anförda §, måste iakttaga hvad efter stadsrätt gäller, derest de vilja göra testamente om den egendom, hvari de njuta giftorätt.
Häraf följer således, att ärfd fastighet å landet aldrig kan blifva föremål för testamente, men väl dylik fastighet i stad; alt, då en oinskränkt dispositionsrätt är lemnad öfver affinge-jord å landet, såvida icke jorden är förvärfvad i äktenskap af personer, hvilka höra till Preste-Ståndet, kan deremot den, som förvärfva!- fastighet i stad, blott till en ringa del genom testamente afhända sina barn och bröst-arfvingar samma fastighet, derest lian ej är frälseman; att, då de lyda under landsrätt, som å landet bo, samt under stadsrätt de, sorn i stad bosatte äro, ega de förre, med undantag af sådane, som höra till Preste Ståndet, obegränsad frihet att förfoga 0111 sin lösa egendom, ehvar den nu finnes, hvaremot för de sednare friheten i detta hänseende är betydligen inskränkt, så framt de ej äro frälsemän, hvilka i detta läll lyda under landsrätt; så att teslaments-rätten är beroende dels af egendomens belägenhet, dels af egarens åtkomst och dels af det ständ, hvartill egaren hörer.
Af hvad sålunda blifvit anfördt rörande den lagstiftning, som uti ifrågavarande hänseende är gällande, visar sig nogsamt dess invecklade beskaffenhet och huru svårfattlig den är, särdeles efter den förändring, sorn år 1844 skedde uti giftorätts- och arfs-lagarne, hvarvid det skäl förföll, som förut till en del legat till grund för olikheten i testameuts-rätlen.
Lagen företer således numera ingen giltig anledning till denna olikhet, såsom häntydande på en lagstiftning, hvars grundsatser ej äro förenliga med en nyare tids rälts-åsigter och hvilken alltså svnes böra till öfverensstämmelse med dessa förändras.
Härvid förekommer, att de flesta bildade folks lagar förbehålla åt barn och bröstarfvingar en viss lott af föräldrars egendom, och denna åsigt har äfven hos oss gjort sig gällande i stadsrätten, ehuru i mera utsträckt grad.
Alt den ej blifvit i landsrätten tillämpad, har sin förklaringsgrund deri, alt arfviugarne egt en ovilkorlig rätt till arfvejord och att, då 1734 års lag stiftades, säkerligen den mesta jorden var arfvejord, äfvensom lösegendomen å landet den tiden ej heller var af så stor betydenhet.
Men dessa förhållanden hafva sedermera väsentligen förändrat sig, så att troligen större delen af Sveriges jord nu är aflinge, hvarjemte industrien i högst betydlig mån ökat värdet af den rörliga egendom å landet, hvaröfver egaren kan oinskränkt förfoga.
En följd häraf har blifvit, att måhända flertalet af dem, som ega testaments-rätt efter landsrätt, kan, i uppenbar strid mot lagstiftarens mening, beröfva sina barn allt, samt att den fordna föreställningen om arfvejord förlorat sitt stöd i verkligheten och af sådan anledning väsentligen försvagats.
Deremot synes teslaments-rätten öfver egendom eller stadsrätt vara alltför inskränkt, hvadan flerfaldiga framställningar 0111 utvidgning af denna rätt egt rum.
Att den blefve lika med den nuvarande å landet, hafva Rikets Ständer likväl ansett betänkligt, emedan i släderne vanligen den ärfda fastigheten är af mindre betydenhet i förhållande till den öfriga egendomen, och att lemna fri dispositions-rätt
Öfver denna vore att handla i strid mot den erkända grundsats, som hemtar sin styrka från förhållandet emellan föräldrar och barn Bi/i. till It.
Prot. 1856 & 1857. 70 Sami. 7
Afd. 26 202 Expeditions-Utskottets Förslag till underd.
För att princip-enligt samt lika för landet och städerne ordna teslamenls-räLten hafva Rikets Ständer alltså ansett den grundsats vara den lämpligaste, som af Lag kommittéen och Lag-beredningen blifvit omfattad, enligt hvilken friheten att bort-testamentera egendom skulle vara oinskränkt, utom i den händelse att testator efterlemnar barn eller bröst-arfvingar, i hvilket fall lian blott skulle ega att förordna om hälften deraf.
En sådan inskränkning lill förmån för bröst-arfvinge anse Rikets Ständer deremot ej böra ifrågakomma, derest någon under sin lifstid vill bortgifva sin fasta egendom, eller vid sådan gåfva, sorn omförmäles i Jorda-Balkens 8 Kap., utan endast att, om någon genom gåfva afhändt sig sin fasta egendom, vare sig i stad eller å landet, skal) gåfvotagaren understödja gifvaren samt hans efterlemnade ouppfostrade eller oförsörjda barn, derest de komma i nöd, med gifvaren och hans arfvingar leornad rätt att gåfvan återkalla, derest gåfvotagaren gjort gifvaren märklig orätt och skada, utom i det lall alt gåfvan är gifven för möda, arbete och gjord tjenst.
Rikets Ständer hafva härvid tagit i betraktande, alt barn icke har någon rätt till föräldrars egendom förr än dessa aflidit; att något klander följaktligen icke kan komma i fråga förr än sig visat, att barnet öfverlefver föräldrarne; att dess rätt att återkalla gåfva då blefve beroende derpå, huruvida det kunde ådagaläggas, att gåfvan utgjort mer än hälften af den förmögenhet föräldrarne vid bortgifvandet egt, en bevisning, som svårligen skulle kunna åstadkommas; att, då klander eller återvinning endast kunde ega rum i det fall, att bortgifven faslighet fortfarande vore i gåfvotagarens eller hans arfvinges hand, utvägar alltid skulle finnas att hindra hvarje försök i sådant hänseende, samt all, om den, som bortgifver fastighet, dä vore barnlös, men sedermera blefve med barn välsignad, fråga kunde uppstå om de sednares rätt.
Af dessa anledningar hafva Rikets Ständer funnit dispositions-rättcn öfver fastighet, när frågan är om gåfva, ej böra förenas med andra modifikationer, än de ofvan oinförmälda, hvilka dels äro grundade på 2 § i 8 Kap. Jorda-Balken, som, vid tillåtelsen att bortgifva afiingejord och till en del äfven stadsfastighet, gör det tillägg, att gåfva kan återkallas, om gåfvotagaren gjort gifvaren märklig orätt och skada, så framt gåfvotagaren ännu innehar gåfvan och den ej är gifven för möda och arbete; samt dels, hvad beträffar den underhålls-skyldighel Rikets Ständer ansett gåfvotagaren böra åläggas, i händelse gifvaren kommer i nöd eller efterlemnar barn, som fordrar uppfostran elier sig ej nära kan, äro af billighet påkallade.
Då Rikets Ständer funnit arfvejord höra, lika med annan egendom, få afhändas genom testamente eller gåfva till hvem suni helst, hafva Rikets Ständer ansett bördeman böra i sådant fäll ega samma rätt, som derest a Ilia lidande t skett genom försäljning, äfvensom Rikets Ständer funnit nödigt föreskrifva, att med faslighet, som man erhåller genom testamente, skall lagfaras, för bevarande af bördemans rätt, emedan han ej erhåller del af testamentet, så framt han icke är arfvinge, hvarförutan lagfart äfven i öfrigt är af vigt, hvadan Lag-beredningen ock föreslagit, alt med hvarje fång af fastighet bör lagfaras.
Af den utvidgning i testaments-rätten, Rikets Ständer funnit böra ega runi, följer att den vederlags-räll, som omförmäles i 17 kap. 2 § Arfda-Balken, sådan den lyder i Kongl.
Förordningen den 6 Februari 1849, jemförd med 5:te punkten i Kongl. Förklaringen den 23 Mars 1807, komme alt upphöra, emedan grunden för denna vederlags-rätt försvinner, så snart rättigheten att genom testamente förordna om arfvejord medgifves och bröst-arfvinge tillerkännes en bestämd del, en laglott, i testators qvarlåtenskap, utan afseende å dennes åtkomst.
I öfverensstämmelse med hvad sålunda blifvit i underdånighet anfördt, hafva Rikets Ständer, för sin del, beslutat: l:o en Författning af följande innehåll: Expeditions-Utskottets Förslag till underd.
203 Allt hvad lag eller särskilda författningar innehålla, angående rättighet alt i börd lösa såld, bortskiftad, pantsatt eller genom testamente gifven fastighet i stad, varder härigenom till all kraft och verkan upphäfdt; kommande dock lösningsrätt tili försåld eller panlevis uppbuden fastighet för viderboende eller nabo ej att ega rum i de iall, då säljare och köpare eller pantgifvare och pantinnehafvare äro med hvarannan i det skyldskaps-förhållande, som i 6 kap. 1 § Jorda-Balken sägs ; och blifva de i 7 kap.
I § och 9 kap. 3 § nämnde Balk meddelade bestämmelser i afseende å tiden, inom hvilken viderboende och nabo ega att såld eller pantsatt fastighet i stad lösa, sålunda ändrade, att viderboende eiler nabo, i de fall, då han till lösen är berättigad, åligger att sin talan derom i laga ordning instämma, då lösuings-auspråket angår hus eller tomt, derom köp egt rum, sist inom fjorton dagar ifrån den, då tredje uppbudet å köpet meddelades, och, då fråga är om inlösande af pantsatt hus eller tomt, sist inom lika tid ifrån det egarens rätt att det pantsatta återlösa tilländagåtl.
2:o följande
För fattning, angående hvad i testamente gifvas må; så ock om gåfva af fast egendom.
Med upphäfvande af 17 kap. 1 och 2 §§ Arfda-Balken, sistnämnda lagrum sådant det lyder i Kongl. Förordningen den 6 Februari 1849, 3, 4 och 5 §8 i samma kapitel, Kongl. Förordningen den 19 Augusti 1762, angående en utvidgad teslamonls-rätt efter stads-rätt, 5 punkten i Kongl.
Förklaringen den 23 Mars 1807, samt 8 kap.
JordaBalken, varder, angående hvad i testamente gifvas må samt i afseeude på gåfva af fast egendom, stadgadt som följer:
Om hvad genom testamente gifvas må.
§ I Ej må någon genom testamente bortgifva eller annorledes förordna om mer än hälften af sin qvarlåtenskap, der bröst-arfvinge lefver efter.
Andra hälften falle bröstarfvinge lill: den hälft kallas brösl-arfvinges lag-lott.
Finnes ej bröst-arfvinge, då må man om all sin egendom förordna. § 2.
Är efter testaments-gifvare omyndigt barn, och kan det ej af sitt arf eller annan tillgång njuta underhåll och uppfostran; då skall af egendom, som i testamente gifven är, så mycket aftagas, som Rätten pröfvar barnet, efter stånd och vilkor, nödigt hafva, till dess "det kan sig sjelft nära, dock ej för längre lid, än till dess barnet fyllt tjuguett år.
Är barn efter testaments-gifvare ofärdigt, med svår sjukdom behäftad! eller litet vetande, och kan det ej af sitt arf eller annan tillgång njuta tillräckligt underhåll; då skall ock al egendom, som i testamente gifven är, tagas hvad för barnets underhåll nödigt pröfvas, så länge behofvet fortfar.
Nu bar man genom testamente anslagit viss årlig inkomst till omyndigt barns underhåll och uppfostran eller lill underhåll för ofärdigt, med svår sjukdom behäftadt eller litet vetande barn: kan ej sådant barn af eget arf eller annan tillgång njuta under - 204 Expeditions-Utskottets Förslag till underd.
Skrifvelse N:o 93. häll eller uppfostran, må det testamente gälla för lid, som här ofvan sägs, ändå att annan brösl-arfvinges laglott dermed belastas skulle.
Om gåfva af fast egendom. § 3.
Har någon genom gåfva fast egendom sig afhändt och kommer han i nöd, så att han sig ej försörja kan; vare då gåfvotagaren skyldig alt, efter thy som han förmår, till gifvarens nödtorftiga underhåll årligen bidraga.
Åsämjas de ej; pröfve Rätten huru mycket gåfvotagaren bestå skall.
Ej må dock det bidrag sättas högre, än till hälften af den gifna egendomens behållna afkomst.
M Dör gifvaren och lemnar efter sig barn, som enligt 2 § är berätligadt till understöd af egendom, som i testamente gifven är, och linues ej sådan egendom, hvaraf det understöd lagas kan; då vare ock gåfvotagaren skyldig att dertill bidraga, såsom om försörjning för gifvare i 3 § stadgadt iir. § 5.
Har gåfvotagaren gjort gifvaren märklig orätt eller skada; ståndc gifvaren fritt gåfvan alt återkalla och håfve lid att talan derom till Rätten instämma inom natt och år sedan han veta fick, att den orätt eller skada honom af gåfvotagaren gjord var.
Dör gifvaren och har ej den tid försutit, eller sin rätt till talan eftergifvit; då må. hans arfvingar sådan talan föra inom nall och år sedan han dog. § 6.
Ej eller må, i thy fall, gåfvotagaren bindas till den skyldighet, som i 3 och 4 §§ sägs. § 7. Pröfvas gåfva förverkad vara, och liar gåfvotagaren densamma sig afhändt ; då må den ej tagas åter; men gåfvotagaren gälde dess värde till gifvaren eller hans arfvingar.
Gemensamma bestämmelser. § 8- Jord å landet, som, der den såld blifvit, varit börd underkastad, må ock, oin den genom gåfva eller testamente bortgifven är, i börd lösas.
Expedit iöns-Utskottets Förslag lill undercl.
Skrifvelse N:o 93. 205 § 9- Har någon i fall, nu sagdt är, hördes-anspråk väckt, och kunna ej parterne å den till anspråkets fullföljd förelagda dag om viss börde-skilling sämjas, läte
Rätten jorden i laga ordning värdera. § io.
Ar genom parternes åsämjande eller genom laga värdering bestämdt hvad för börde-skilling anses skall, sälle då bördemannen den börde-skilling hos Rätten in å första rättegångsdagen af del Ting, som näst efter en månad infaller.
Sker ej det, håfve sin talan förlorat. § 11.
I allt öfrigt kommer, i afseende på börd af jord, som genom testamente eller gåfva öfverlälen är, all lända till efterrättelse hvad som angående börd af såld jord redan stadgadt finnes. § 12.
Hvad genom denna författning blifvit stadgadt, har ej tillämpning i fråga om testamente eller gåfva af den, hvilken aflidit, innan författningen lill efterrättelse gällande blef. 3:o en Förordning af detta innehåll:
Hvar, som fast egendom genom testamente fått häfver, skall med det fång lagfara, på sätt om köp, skifte och gåfva sagdt är; dock må uppbud ej meddelas, innan testamentet vunnit laga kraft, eller slåndande blifvit; samt 4:o följande af samtliga Riks-slånden bifallna Författning: Sedan Ridderskapet och Adeln alsagl sig sin särskilda i 12 § af dess Privilegier den 16 Oktober 1723 bekräftade dispositions-rält öfver aflinge-fastighet i stad, samt öfrige Riks-stånd bifallit, att denna rätt upphöra må, varder densamma härmed upphäfd; kommande förthy hvad allmän lag i berörda hänseende innehåller alt jemväl för Ridderskapet och Adelil lända till efterrättelse.
Hvilket allt Rikets
Ständer få i underdånighet anmäla samt de sålunda af Rikets Ständer beslutade författningar härmedelst lill E. K. M:ts Nådiga sanktion öfverlemna; framhärdande &c. Stockholm den 22 Juli 1857. 206 Expeditions-U/skoite/s Förslag till anderd.
ÄT*© 94- Uppläst och godkändt hos Ridd. och Adeln den 18 Juli 1887.
Presle-Slåndet den 18 — — Borgare-Slåndet den 18 — — Bonde-Slåndet den 22 — — Rikets Ständers underdåniga Skrifvelse, i afseende å förhållanden, rörande arbetsfolk, sorn utgår för vinnande af arbetsförtjenst.
Besv:s o. Ekon.-Utsk:s Bel:de N:o 94). S. A. K. Hos Rikets Ständer har blifvit framsläldt, huruledes, då, såsom numera allt oftare inträffade, personer ur arbets-klasserne, för erhållande af arbetsförtjenst, ulvandrade, dels från en till annan ort inom riket, del* till Norrige, utan att laglig afflyttning dervid egde rum, fattigvården uti det sålunda lemnade samhället häral ej sällan tillskyndades uppoffringar
Så väl för den utvandrade sjelf, derest denne, antingen å främmande orten iråkade långvarigare sjukdom eller afled, eller utan arbetsförmåga till hemorten återvände, som ock för hans i hemmet qvarlemnade hustru och barn, i de fall att dessa ej från bortavarande husfader erhålla nödigt bidrag till uppehälle; hvarjemte och med särskild anledning af de på sednare lider från Norrige anmälda kraf å godtgörelse af betydliga kostnader för skötsel och läkarevård ål Svenskar, som i Norrige blifvit mottagna i arbete, men derunder insjuknat, Rikets Ständers uppmärksamhet blifvit fästad på obilligheten deraf, alt, sedan orten försl fått vidkännas mångfaldiga besvär och olägenheter genom arbetsföra personers oftast olofliga afvikande lill Norrige, den sedermera betungas med betalning för sjukdom, som inträffat under tjernsten derstädes, samt slutligen måste emottaga ofärdiga och orkeslösa arbetare till försörjning på lifstiden, efter det de uti ett annat land och lill dess nytta offrat sina bästa krafter, — hvilka förhållanden ej eller egde motsvarighet i Norrige, enär arbetsföra personer aldrig begåfvo sig derifrån till Sverige för att der söka arbetsförtjenst.
1 afseende på förevarande fråga om den ansvarighet för ofvanbemälde utvandrades fattigvård, som må deras hemort åligga, hafva, hvad särskildt rörer förhållandet till Norrige, Rikets Ständer funnit, hurusom Kongl. Förordningen den 15 Februari 1855, angående ersättning för understöd, som i eli af de förenade rikena Sverige och Norrige Expedilions-Ulskotlets Förslug till underd.
207 lemnäs nödlidande personer från detandra riket, visserligen bestämmer ali fattigvårds-samhälle, som efter der gällande stadgar om fattigvården, föranlåles lenina tillfälligt understöd