Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Om befrielse från första årets beviinngsmöte för lärjunge vid rikets elementarläroverk, på samma vilkor som för medlem af skarpskytteförening.
Kungörelsen af elen 11 Augusti 1863, angående tillägg i 15 § af Kongl.
Kungörelsen den 13 November 1860 rörande allmänna beväringen, stadgar, att aktiv medlem af frivillig skarpskytteförening, som företer bevis om approberad exercisskicklighet, är befriad från deltagande i första årets beväringsmöte.
Det förefaller anmärkningsvärd!, att denna befrielse, under samma vilkor, icke är utsträckt äfven tili studerande vid rikets elementarläroverk.
Den som vid något af dessa bevistat en gymnastik- och exercisuppvisning, skall utan tvifvel hafva kommit till den Öfvertygelse, att berörda eftergift, som blifvit förunnad medlem af skarpskyttekorps, kan med fullt lika mycket skäl beviljas den b,eväringsskyldige, som i 2:ne år viii elementarläroverk öfvat gevärs-exerets och deri blifvit approberad.
Den förmån, som ett sådant medgifvande innebär, synes vara så mycket lämpligare, som skolynglingen ej utan stor olägenhet kan bevista l:sta beväringsklassens öfningar. hvilka alltid inträffa just unde]' de veckor, som äro lör hans studiikurser och klassflyttning särdeles vigtiga: hvaremot 2:dra beväringsklassens öfningar börjas först efter läseterminens slut och kunna då för studerande ynglingar tillika utgöra en väl behöflig rekreation pä fältet, efter de heta striderna inom läroverkets väggar.
Jag vågar, pä grund häraf, vördsamligen föreslå en underdånig hemställan till Kongl. Maj:t, i den syftning, att lärjunge vid rikets elementarläroverk mätte, på samma vilkor som medlem af skarpskytteförening, varda befriad frän första årets beväringsmöte.
L G. II.
Prot. 1865 & 1866. 11 Sand. 2 Afd. 1 2 Motioner i Preste-Ståndet 1865.
N:o S. N:o 2.
Af Kontraktsprosten Palmlfllicls
Om en billigare fördelning af den Hushållnings-sällskaperna tillkommande femtedel af bränvinsminuleringsoch uiskänkningsafgiften.
Det torde tillåtas mig att fästa Rikets Höglofliga Ständers uppmärksamhet pä en af både billighet och behof flerestädes högt påkallad förändring i nu gällande bestämmelser rörande fördelningen af den åt Hushållnings-sällskaperna i Riket öfverlåtna andel af bränvinsminuterings- och utskänkningsafgiften.
Alltsedan år 1855 har J:del af berörda bränvinsafgift tillfallit Hushållningssällskaperna, för att användas till industriens och särskildt jordbrukets understöd och uppmuntran.
Ett denna min motion vidfogadt ”utdrag af Chefens för Kongl. Statistiska Central-byrån underdåniga embetsberättelse den 28 Februari 1863” visar, huru ojemnt ifrågavarande, för näringarnes och förnämligast jordbrukets utveckling beviljade, bidrag under åren 1855—1861 inom de olika länen utfallit; och, enligt hvad från Hushållnings-sällskaperna erhållna uppgifter intyga, har missförhållandet under de aldrasednaste åren varit ännu större.
Så erhöll t. ex. Göteborgs läns Hushållningssällskap af nämnda afgifter år 1864 — således för ett enda år — icke mindre än 36,431 R:dr 24 öre, hvaremot Kronobergs läns Hushållningssällskaps andel af bemälda afgifter för de nio sistförflutna åren i medeltal utgjort årligen blott omkring 1,870 R:dr.
Ett sådant missförhållande som alltid måste inverka förlamande på de
Hushållnings-sällskapers arbete och företagsamhet, inom hvilkas distrikt konsumtionen af spirituosa, är mindre riklig, blifver hädanefter desto mera betänkligt, som genom Kongl. Maj:ts nådiga Cirkulär den 3 Mars innevarande år det är Hushällnings-sällskaperna älagdt att årligen insamla och till sammandrag bearbeta utförliga uppgifter för en jordbruks-statistik; hvarjemte i samma nådiga cirkulär förklaras, att de i följd häraf uppkommande utgifter böra med Hushållnings-sällskaperna tillagd andel af bränvinsförsäljningsafgifterna bestridas.
Det torde icke vara af nöden att här omständligare ådagalägga, huru angeläget det är, att tillfälle beredes äfven för de Hushållnings-sällskap, sorn i berörda inkomstväg äro mer eller mindre vanlottade, att söka motsvara de från olika häll alltmera stegrade anspråken på desamma och deras verksamhet.
Motioner i Preste-Ståndet 1865.
N:o 2. 3
På grund häraf, och då någon annan lämplig utväg att undanrödja det här antydda missförhållandet svårligen lärer kunna påfinnas, får jag vördsamt föreslå: att den Hushållnings-sällskaperna i riket tillerkända femtedel af bränvinsminuterings- och utskänkningsafgiften måtte från samtliga länen till Statsverket ingå och derefter emellan de särskilda Hushållnings-sällskaperna fördelas i förhållande till folkmängden inom hvart och ett sådant sällskaps distrikt.
Vid remiss af samma min motion till vederbörligt
Utskott torde det i motionen åberopade ”utdrag” få såsom bilaga åtfölja; hvarjemte jag vördsamligen anhåller, att nämnda utdrag måtte, i sammanhang med motionen, äfven införas i Högvördiga Ståndets protokoll.
Stockholm den 4 November 1865. L. G. H. Palmlund.
Under åren 1855—1861 influtna andelar af bränvinsminuterings- och utskänk - nings-afgifterna, i Stockholms län till Hushållnings-sällskaperna: 32,535: 88. » Upsala » 37,031: 34. » Södermanlands 57,079: 59.
» Östergötlands » 111,660: — » Jönköpings » 28,502: 4. » Kronobergs T) 11,620: 32. » Calmar (till båda sällskaperna) D V) 55,284: 85. » Gotlands » 8,296: 29. » Blekinge » 56,579: 86.
» Christianstads » 42,522: 39. » Malmöhus » » )) 114,436: 42. » Hallands » )) )) 32,885: 5.
» Göteborgs och Bolm ■S i) » » 173.637: 9. » Elfsborgs » (båda sällskaperna) » )) 66,064: 70. » Skaraborgs » 64,731: 9. » Wermlands » )) )) 44,351: 50. » Örebro r> ^. )) a 45,917: 88. » Westmanlands » )) )) 39,915: 10. » Stora Kopparbergs » 51,501: 8.
4 Motioner i Presle-Ståndel i865.
N:o 3. i Gefleborgs län R:dr Runt 46,680: — » Wester-Norrlands » » Jemtlands » » » 4,688: 85. » Westerbottens » » » 16,312: 74. » Norrbottens » » » 12,675:
— Rätt utdraget ur Chefens för Statistiska Central-byrån underdåniga embets- berättelse den 28 Februari 1863, betygar Th. von Schantz, Sekreterare hos Kronobergs läns Hushållnings-sällskap.
Hofpredikanten RoseillllSJ
Angående förbud för huggning och utskeppning af sparrar och bjelkar under 9 tums diameter, eller ock bestämmande af högre utförseltull derå.
Enhvar, sorn med Norrland liar någon närmare bekantskap, vet att en bland dess förnämsta skatter ligger i dess vidsträckta gran- och furuskogar.
Dessa synas vara ämnade att här, der ett kallare luftstreck råder och följaktligen odalmannens förhoppningar på rika eller åtminstone medelmåttiga skördar ofta, att icke säga oftast, plötsligt gäckas, erbjuda innebyggarne en binäring, sorn, rätt begagnad, skall för everdeliga tider kunna skydda dem för hungersnöd och undergång.
I öfverensstämmelse med denna uppfattning, som hvarje tänkande torde biträda, hade bemäjda binäring icke bort anlitas mer ,än i mån af verkligt behof och den återvext af skogen, som man med skäl kunde påräkna.
Men har så skett?
Tyvärr icke!
Egennvttan och vinningslystnaden, dessa tvillingbröder med Cains-hjertat, hafva här, såsom annorstädes, spelat en lika stor som förstörande röle.
— Likmätigt ordspråket: “der åtelen är, dit församla sig örnarne", hafva skaror af vinningslystna i detta vårt lands nordliga trakter antingen nedslagit sina bopålar eller der tidtals infunnit sig för att anspegla den, i allmänhet taget, föga beräknande landtmannen en rik vinning af de skogseffekter, han från egen mark kunde afyttra eller å Kronans kunde förvärfva sig rättighet att afverka.
Lockad och dårad af dessa anspeglingar Motioner i Preste-Ståndet 1865.
N:o 3. 5 har den arme landtmannen, synnerligast under de sistförflutna 30 åren, med fanatisk ifver angripit både sina egna och — stundom lofligt, stundom olofligt — Kronans skogar.
Man har — sådant är det allmänna förhållandet — på flera mil från hafskusten, synnerligast i närheten af elfvar och strömdrag, skoningslöst och utan allt afseende på framtida behof för sig och efterkommande redan nedhuggit icke allenast all fullmogen utan ock det mesta af hvad man kunde kalla halfmogen skog.
Men icke nog härmed: man skonar icke ens, så att säga, barnet i sin linda.
Man nedlägger icke i detta förödelsekrig sina vapen ens i de trakter, der ingen egentlig skog mera finnes.
Nej, här nedhugger man nu i oerhörd mängd de telningar, de späda och unga träd, som för att hinna sin mognad skulle behöfva minst en tid af 50 eller 100 år.
Ja, finge Rikets Ständer sjelfve blifva ögonvittnen till den oerhörda, på många ställen redan vid blott en flyktig anblick sig tydligt företeende förödelsen, så skulle de säkerligen intagas af häpnad och klart inse att det folk, som så vandaliskt förfar, — går sin säkra undergång till möte.
— Men huru hafva de anspeglingar på en rik vinning, som vid skogsförödelsens början gjordes, gått i fullbordan?
Detta är en fråga, som ock här torde böra betraktas.
Medan landtmannen, hufvudsakligen vändande ryggen åt jordbruket, användt sin, sina tjenares och hästars tid och krafter på skogens förödande, — har den s. k. småskogen hinderlöst inkräktat och inskränkt hans ängar, kanske stun dom åkrar, och följaktligen årligen minskat hans ladugård och dess afkastning och lika naturligt äfven afkastningen af hans alltmer utmagrade och vanskötta åkerfält.
Och som den till afverkning och försäljning dugliga skogen årligen i samma mån dels medtagits och dels endast på mera aflägsna trakter kunnat finnas, -— så hafva ock de s. k. »skogsförtjensterna” städse förminskats.
Emellertid hafva de en gång jemförelsevis mera rika och lättvunna förtjenster, som från början bländade och missledde den kortsynte landtmannen, inledt honom i kostsamma, ofta för kropp och själ förderfligt lefnadsvanor; och vinsten af det hela har blifvit: sedernas förfall, ökad flärd och fattigdom . . . .
För enhvar, som tager detta lika bevisliga, som sorgliga, af alla i Norrland kända och af alla der varande redliga fosterlandsvänner erkända förhållandet i öfvervägande, lärer det ligga för öppen dag, — att inbyggarne, synnerligast i de tvänne nordligaste länen redan starkt hotas att råka i det största elände; ty skulle nu, hvilket Gud nådeligen förbjude, en serie af så hårda år, som från och med år 1831 till och med år 1838, inträda — och auspicierna båda icke godt, ty nyss hafva fyra hårda år följt på hvarannan — så blefve följden ovilkorligen antingen hungersnöd eller folkets fullkomliga utarmande.
Och således måste ock vara lika uppenbart, att, om räddning ännu möjligen skall kunna gifvas, — en gräns måste skyndsamt sättas för åtminstone den späda och omogna skogens nedhuggande.
På grund af och i öfverensstämmelse med det 6 Motioner i Preste-Ståndel 1865.
N:o 4. nu anförda finner sig undertecknad pligtig att härmed i djupaste ödmjukhet anhålla och föreslå, att all s. k. »sparrhuggning» till afsalu och utskeppning måtte förbjudas, eller, om ett sådant förbud med skäl kunde anses innebära ett otillbörligt ingrepp i den enskildes rätt, att en så hög utförseltull måtte sättas å sparrar och bjelkar under 9 tums diameter, att all lust att upphandla den varan komme att försvinna.
Jag anhåller slutligen att denna motion måtte till vederbörligt
Utskott blifva remitterad.
Stockholm den 4 November 1865. E. A. Rosenni* N:o 4.
Af Kyrkoherden Eltellllldllt
Om ändring af 34 § t gällande Stadga för rikets elementarläroverk.
Uti Kongl. Läroverks-stadgans 134 och 135 §§ föreskrifves, hvilka avgifter böra af inscribendi vid rikets allmänna elementarläroverk erläggas.
Enligt förstnämnda §:s 1 mom. a) skall nemligen till läroverkets s. k. egna kassa ingå en afgift af 4 R:dr 50 öre af hvarje sådan lärjunge; enligt samma §:s 2 mom. b) till läroverkets premie- och fattigkassa en afgift af minst en riksdaler samt enligt 135 §:s mom. c) till hihliotheks-kassan en afgift af 50 öre.
Från dessa, i allmänhet stadgade afgifter, äro, enligt den nådiga Stadgans 31 §, sådane lärjungar 1'rikallade, som antingen äro bevisligen medellösa eller som öfvergå från lägre till högre lä overk.
Denna sista bestämning antyder klarligen, att lagstiftarens mening varit, det ifrågavarande inskrifningsafgifter af lärjunge icke borde mer än en gång och vid ett läroverk erläggas, så vida icke sä läng tids uppehåll i studierna och frånvaro frän läroverk för lärjunge inträffat, att han i följd deraf måste såsom nyinskrifven betraktas.
Men i fråga om förflyttning af lärjunge frän ett till annat läroverk, synes det hafva undfallit lagstiftarens uppmärksamhet, att sådana läll rätt ofta kunde inträffa, då lärjunge komme att förflyttas från det ena högre läroverket till ett annat af sam - Motioner i Preste-Ståndet 4865.
N:o 5. 7 ma omfång.
Sådana förflyttningar kunna ju genom föräldrars eller målsmäns ombyte af vistelseort, genom värnlös ynglings upptagande af slägtingar och anförvandter ifrån hemorten aflägsna trakter af riket och genom flerahanda andra omständigheter, ganska ofta komma att ske.
Om då det läroverk, hvarifrån yngling afgår, är ett s. k. högre läroverk, måste nya inskrifning*afgifter erläggas vid det. till hvilket han kommer, vare sig att detta är ett högre eller lägre.
Det oformliga och orimliga i ett sådant förhållande ligger i öppen dag, hvadan någon ytterligare motivering icke torde behöfvas för den förändring af sista punkten i 31 § af merbemälda nådiga Stadga, som jag vördsamligen föreslår och enligt hvilken denna punkt skulle erhålla följande lydelse: Bevisligen medellöse, äfvensom de, hvilka från ett till annat elementarläroverk öfvergå, är o från dessa afgifter frikallade; anhållande jag ödmjukligen om remiss till vederbörligt Utskott.
Stockholm den 4 November 1865. J. E. Ekelundh. N:o 5, Af Kyrkoherden ERcIlllldIn
Om ändring af 2 mom. 40 § i nådiga Folkskolestadgan den 48 Juni 4842.
Uti Kongl. Folkskolestadgans § 10, mom. 2, äro föreskrifter gifna rörande den s. k. söndagsskolan.
Der bestämmes uttryckligen både hvilka elever, som skola tillhöra denna skola, hvilka undervisningsämnen inom densamma skola drifvas, såsom ock hvilka der skola besörja undervisningen.
Der heter nemligen, att på söndagarne hör undervisning meddelas och förhör anställas med den ungdom, som utgått från skolan.
Ändamålet med denna undervisning säges i början af momentet vara underhållandet af de i skolan förvärfvade kunskaper och synnerligen befrämjandet af en sann kristlig hildning.
Skolläraren skall äfven der vara lärare, biträdd, der så ske kan, af församlingens presterskap.
Allt detta kan visserligen vara godt och väl, men de gjorda bestämmelserna hafva i tillämpningen bevisat sig otillräckliga, overkställbara, orimliga.
Först och främst är det ett faktum, att den aldrastörsta parten af allmogens barn måste 8 Motioner i Preste-Ståndet 1865.
N:o 5, afsluta skolgången långt före konfirmationsåldern och att i följd deraf det vid afgången från skolan inhemtade kunskapsmåttet hinner förglömmas eller utplånas före nattvardsberedningen.
Afven om de afsedda söndagsstunderna flitigt begagnas, blifva dock dessa alltför otillräckliga för en så stor uppgift, som här är för dem utstakad.
Vidare möter mångenstädes stor svårighet, ja rentaf omöjlighet äfven med den bästa vilja, att hålla söndagsskolan i regulier gång, enär de, som deruti skola undervisa, äro upptagna af andra embets-eller tjenstegöromål, som icke få eller kunna försummas.
Det inträffar t. ex. på söndagseftermiddagen en begrafning, der både presten och klockaren, hvilken sistnämnde ofta är församlingens ende examinerade skollärare, begge enligt regeln och seden skola närvara och följaktligen förhindras att för den gången uppehålla söndagsskolan.
I stora och folkrika församlingar inträffar dylikt nästan söndagligen.
Åndtligen må med största skäl ifrågasättas, huruvida icke ett obligatoriskt åliggande för skolläraren att undervisa i söndagsskolan verkligen är både orimligt och okristligt.
Det är orimligt, att en person, som likväl måste ega någon smula större bildning än mängden, men som i löneväg drager föga större fördelar än daglönarens, skall arbeta icke blott sex, utan sju dagar i veckan, och det är okristligt, att icke hvarje menniska skall få oqvald åtnjuta den sabbatshvila, som tredje budets majestätiska auktoritet evangeliskt erbjuder alla kristna folk.
Den skollärare är säkerligen icke för sitt kall den liknöjdaste eller odugligaste, som af samvetsskäl känner sig tvungen att undanbedja sig söndagsarbetet.
Hvad underhållandet af de i skolan förvärfvade kunskaper beträffar, är detta af sådan vigt, att icke för mycken omsorg deråt kan egnas.
Det i barnaåren inlärda behöfver inskärpas, öfvas och stadfästas, om det skall blifva fruktbärande för lifvet.
Hela skolkunskapen blir eljest ett ftygtigt ting, som bortblåser med skoldammet.
Det bör derföre ingalunda anses vara för mycket uppoffradt för det vigtiga ändamålet, om en dag i hvarje vecka under påstående läseterminer anslås för deras fortsatta undervisning, som utgått ifrån skolan.
Lämpligast erbjuder sig dertill onsdagen, såsom liggande midt i veckan och varande en dag, på hvilken, enligt vanlig praxis, på de flesta ställen ingen eftermiddagsläsning i skolorna eger rum.
De egentliga, så att säga, ordinarie skolbarnen böra på den dagen entledigas från skolan, hvarest då i stället alla derifrån afgångna, men ännu ej i nattvardsskolan intagna barn undervisas uti alla till folkskolan hörande ämnen.
Skulle dervid inträffa, att en och annan eller några befunnes mer än skäligt svaga i kristendomskunskapen. kunde] möjligen, efter derom med skolläraren träffad särskild öfverenskommelse, någon stund af söndagseftermiddagen användas till deras förkofran i detta vigtiga, för en kristlig sabbatshelgd ingalunda främmande ämne.
På Motioner i Preste-Ståndel 1865.
På grund af hvad sålunda antydt blifvit, får jag vördsammast föreslå, att Rikets Ständer för sin del besluta en sådan förändring af 2 mom. 10 § Kongl. Folkskolestadgan af den 18 Juni 1842, att nämnda moment erhåller följande lydelse: 2:o}
För underhållandet af de i skolan förvårfvade kunskaper och synnerligen för befrämjande af en sann kristlig bildning, bör skolläraren, under inseende och med biträde, der så ske kan, af församlingens presterskap, en läsedag i hvarje vecka under påstående läseterminer meddela undervisning och anställa förhör med den ungdom, sorn. från skolan utgått, men ännu ej blifvit i nattvardsskolan intagen; åtnjutande de egentliga skolbarnen den dagen ledighet från skolan.
På församlingens och 'skollärarens ömsesidiga öfverenskommelse må bero, huruvida dessutom på söndag seftermiddag arne, der sådant bcfinnes nödigt, någon undervisning i kristendomskunskapen må ungdomen bibringas.
Om remiss till vederbörande Utskott anhålles vördsamligen.
Stockholm den 4 November 1865. J. E. Ekelundh. N:o 6.
Af Kongl. Hofpredikanten Wahrenberg!
Angående ändring och tillägg i §§ 23 och 25 i Kongl.
Förordningen om Kyrkoråd och Skolråd den 21 Mars 1862.
1 nära sammanhang står den af Kongl. Maj:t utfärdade nådiga Förordningen om kommunalstyrelse på landet med den samma dag utfärdade nådiga Förordningen om kyrkoråd och skolråd.
Af synnerlig vigt är det derföre, att dessa författningar äro med hvarandra fullt öfverensstämmande.
På en brist i detta hänseende vågar jag vördsamt fästa Rikets Ständers uppmärksamhet.
I § 47 af Förordningen om kommunalstyrelse på landet stadgas: »Ordförande, ledamot eller till tjenstgöring kallad suppleant, som utan anmäldt, af nämnden godkändt, förhinder från nämndens sammankomst sig afhåller, skall böta till kommunens kassa två Riksdaler Riksmynt, och dubbelt så mycket om sammanträdet måste i anseende till de närvarandes fåtalighet inställas eller upplösas».
Ett emot Bili. till R.
Prot. 1865 & 1866 11 Sami. 2 Afd. 2 10 Motioner i P reste-Ståndet 1865.
N:o 6. detta svarande stadgande saknas fullkomligt i förordningen om kyrkoråd och skolråd.
Något giltigt skäl till stadgande af böter för ledamöters uteblifvande utan lagligt förhinder från kommunalnämnds sammanträden, rnen ej för dylikt uteblifvande frän kyrkoråds och skolråds sammanträden, torde vara svårt att uppleta, ty såsom sådant må väl ej kunna anses den omständigheten, att ett dylikt stadgande förefanns i förordningen af den 29 Augusti 1843 om sockennämnd. nion ej i samma års förordning om kyrkoråd.
Deremot kan en sådan olikhet i ansvarsstadganden, som den nu anmärkta, öfva ett menligt inflytande på folkets uppfat ning af nu ifrågavarande förtroende-uppdrag.
Genom att stadga ansvar för försummelse vid uppfyllande af det ena förtroende-uppdraget, men ej för samma försummelse vid uppfyllande af ett annat, har lagstiftaren onekligen dem emellan uppställt en gradskilnad, så att lätteligen hos menigheten uppstår den föreställningen, att det förra förtroende-uppdraget är af större vigt än det andra och att en försummelse vid det sednares fullgörande är af mindre betydelse än vid det förras.
Erfarenheten, huruvida ett sådant föreställningssätt beträffande nu ifrågavarande kommunaluppdrag verkligen uppstått, torde väl vara olika pä olika orter, men obestridligt är, att genom stadgande af böter för ledamots uteblifvande utan laga förfall frän kommunalnämnds sammanträden, utan motsvarande stadgande beträffande samma försummelse af kyrko- och skolråds ledamöter, det nästan påpekas för de sednare, att det går an att utan giltigt förfall vara frånvarande från de sammanträden, hvartill de i sådan egenskap blifvit kallade.
I hvilken förlägenhet genom ett sådant ledamöternes uteblifvande kyrko- och skolråd isynnerhet på landet kunna komma, torde ej be höfva närmare utvecklas, isynnerhet som dels 26 § i förordningen om kyrkoråd och skolråd föreskrifver, att ärende vid deras sammanträden ej må handläggas ”der icke mer än hälften af ledamöternes hela antal är tillstädes», dels suppleanter i kyrko- och skolråd enligt förordningen ej, såsom i kommunalnämnden finnas, ej heller ledamöter för tillfället kunna adjungeras.
Till vinnande af nödig öfverensstämmelse i af mig omförmälda hänseende emellan nu ifrågavarande förordningar, får jag derföre vördsammast hemställa, att Rikets Höglofliga Ständer ville för sin del besluta och hos Kongl. Majit anhålla, dels att i förordningen om kyrkoråd och skolråd af den 21 Mars 1862 näst efter orden: »må ledamöternes antal — — icke understiga fem» i § 23 följande stadgande må tilläggas: “Jemväl utses å kyrkostämma hälften så många suppleanter i håde kyrko- oeh skolråd, som de valda ledamöterne åro;» dels ock att näst efter § 25 i samma förordning må införas följande stadganden, motsvarande dem i §§ 46 och 47 i förordningen om kommunalstyrelse på landet: “Suppleant bör kallas till tjenstgöring, när sådant, i händelse af ordinarie ledamots afgång, eller hinder, erfordras», och Motioner i Preste-Ståndet 1865.
N:o 7. 11 *Ordförande, ledamot eller till tjenstgöring kallad suppleant, som utan anmäldt, af kyrko- eller skolråd godkändt, förhinder från kyrko- eller skolråds samm,ankomst sig afhållen, skall böta till församlingens skolkassa Iva Riksdaler Riksmynt, och dubbelt sä mycket, om sammanträdet mäste i anseende till de närvarandes fåtalighet inställas eller upplösas: eller ock alternativt, alt paragrafen 47 må ur förordningen om kommunalstyrelse på landet utgå.
Utskott anhälles.
Stockholm den 8 November 1865. E. R.
TVahrenberg.
\:o 7. Af Domprosten SOJldén!
Om anslag af 75,000 R:dr till utvidgning af läroverkshuset i Skara.
Nuvarande skolhus uppbyggdes under helt andra omständigheter och invigdes år 1833, utan att hafva af Staten åtnjutit annat understöd än ett mindre lån.
Dåvarande gymnasium och skola hade, som sagdt är, omkring 300 lärjungar, ett antal, i hvilket man icke kunde förmoda någon synnerlig tillvext, då blott ett eller annat läroverk i riket egde ett lika stort eller större.
De förändringar i elementarläroverkens organisation, som sedan skett, och särdeles den s. k. realbildningens betydliga utsträckning utöfver det knappa mätt, som apologistskola» hade att meddela, hafva icke blott genom lärjungarnes ökade antal tagit större utrymme i anspråk, utan äfven genom sjelfva undervisningens beskaffenhet fordrat dels större, dels flera rum, nemligen för musik- och ritöfningar samt för undervisningen i fysik och kemi.
Såsom af biiagda officiela uppgift synes, finnas i Skara skolhus icke mer än 4 å G till lärosalar lämpliga rum; de öfriga äro små eller genom sin låghet ingalunda motsvarande äfven billiga fordringar af ljus och luft.
Och äfven med 12 Motioner i Preste-Ståndet 1865.