Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
» Efter den betan behöfde adjunkten inte längre dricka toddy i skafferiet, fru Pil fick opåtaldt byta tjänare hvarannan vecka, Maria slapp att tvätta sig i hufvudet och borsta tänderna, och lilla Anna-Stina fick fuska så mycket hon ville i krocketspeiet.
Hela familjen Pil drog på en gång en djup suck af lättnad, och de lof vade hvarandra heligt, att detta skulle blifva deras första och sista fina bekantskap.
Det blef det också.
Ödet har inte så många chancer att erbjuda — och jag tror mig veta, att de aldrig mera inleddes i frestelse.
* D u!
eller f l å g o t a t t Af f u n d e r a Mari p å.
de tider, då Idun ännu icke blifvit född r till världen och du själf endast var en lofvande husmodersmöjlighet med kriabläck på det framtida ringfingret och en liten lustig råttsvans till hårpiska utåt ryggen — i dessa idylliskt vanlottade tider, säger jag, bragtes det sedermera så ifrigt omskrifna M a n d e t först å bane.
Mångenstädes häl- sades det med hänförelse — och det torde väl också vara kvistigt nog att tänka sig någon så kallad reform af hvad slag det nu vara månde, hvilken vid sitt yrvakna framträdande i ljuset ett större eller mindre flertal icke skulle omfatta och kela med som med sin förstfödde, gallskrikande och intellektuelt märkvärdiga afkomling.
De bägge bokstäfverna stirrade hypnotiserande mot oss från herrarnes halsduksnålar och damernas broscher, de användes med för- del att fylla de tråkiga luckorna i tidningar med » ledig annonsplats », Ni-klubbar stifta- des och försågos med stadgar, lika grundligt genomtänkta som villkoren i Westfaliska freden, och man kände sig skaparestolt öfver att hafva lagt ett nytt ord till » vårt stackars fattiga språk » — • minst lika stolt som den herostratiskt ryktbare franske lexiko- graf, hvilken riktade Ciceros och Seneeas järnhårda tungomål med det mera naiva än strängt filologiskt riktiga adjektivet agrea- oilis.
På andra håll mottogs emellertid det nya tilltalsordet med en köld, som, trots allt, aldrig riktigt tinats upp af bevågen- hetens sol, ty man tyckte att det låg nå- got närgånget, något framfusigt och vörd- nad svidrigt häri, och mången obetänksam extra ordinarie eller tankspridd guvernant, hvilka blifvit andligen yra i mössan vid det välkomstöl, hvarmed det invigdes, och som djärfts undfägna chefen eller frun i huset därmed, hafva ofta fått vidkännas obehaget att ej blifva uppmuntrade till att fortsätta i samma riktning.
Anledningarna till denna afvoghet äro att finna litet hvar- stans, bland annat däri, att svenskarne i en viss mening äro till ytterlighet konser- vativa, hvartill äfven i sin mån den om- ständigheten torde bidragit, att detta var en splitter ny uppfinning utan burspråk i allmänna folkmedvetandet, och som saknar hvarje spår till tradition, om man ej vill söka en sådan i den föråldrade formen I.
Nej, det var endast och allenast ett lån, en fredlig annektering af det engelska you eller det franska vous, huru man nu vill.
Det hastigt uppflammande partiella intresset för det nya tilltalsordet svalnade tämligen snart, så att det j u i den dag som är blif- vit så godt som uteslutet ur det bildade samtalspråket och man småningom åter- vändt till att pliktskyldigast underrätta sig om fru generallöjtnantskan och kommen- dörskan af stora korsets * enkla, men dyr- * Ej att förväxla med Stora huskorset, en ut- märkelse af numera ytterligt sällsynt art, och som i olikhet med de öfriga ej nödvändigtvis måste tagas till vid högtidligare tillfällen (undan- tag: vid eget bröllop), utan fastmer i hvardags- lifvets sorgfria helgd.
Stundom innehafves den ej heller på lifstid, utan endast så länge bäraren orkar med det.
I vissa fall kan detta heders- tecken anses som en högre grad af Innocence- ell er Amarantherordnarne.
IDUN 1897 bara välbefinnande.
Att detta för ingen del klingar vidare ljufligt samt dessutom i a n - seende till lifvets kända korthet samt kon- stens påstådda längd bör betraktas såsom tämligen opraktiskt torde väl falla hvar och en i ögonen, som af en lycklig slump råkat sänka sina blickar till denna uppsats i frågan.
Det skulle då gälla att åvägabringa en ny reform.
Men detta borde ej vara något lån, icke någon främmande krukväxt, in- förskrifven från kontinenten för att sättas, blomma och tyna bort på svensk kalljord, något som på sin höjd kan tilltala den ele- giske diktarens svårmodiga fantasi, men som ingalunda är att förorda i en fråga som denna.
N e j, det skulle vara något inhemskt, något svenskt, något af det vi själfva äga, utan att vi dock, såsom fallet ju allt för ofta är, sätta tillräckligt värde därpå.
— Hvad jag menar för ett ord, torde inte vara särdeles svårt att gissa sig till, och skulle några svårigheter mot förmodan uppstå, så var af den godheten uppmärksa mma ru- briken.
— Den så kallade licentia poetica eller, på vårt mål, skaldiska friheten medgifver ju att i bunden form hvar och en tilltalas i andra personen singularis, hans ställning må nu vara huru svindlande hög som helst, hans ålder må nu sätta Metusalem på det hala för att taga ett kraftigt och slående exempel — hvarför skulle det då ej vara användbart äfven i hvardagsspråk.
I Roma titulerades Cæsar och gladiatorn lika, i Eng- land får Her Majesty the most graicous Queen and Emperess hålla till godo med samma tilltalsord som den svältfödde irländ- ske arrendatorn eller den hinduiske kulis.
Men vi behöfva för ingen del löpa utom egna landamären.
I Dalarne benämner man hvarann som bekant ännu i dag på samma sätt som då Engelbrekt Engelbrektsson höjde upprorsfanan eller Herr Göstaff Eriksson omildt malträterade de seländske bågskyt- tarne, och vördnaden mellan herre och dräng, mellan hög och låg har ej lidit häraf.
Vi veta ju alla, eller jag hoppas, att vi alla måtte ha reda på, det vår tid är natio- nalitetssträfvandets, och att vi skola tänka på de gamla sägnerna, medan vi vandra de nya banorna.
Vi äro på goda vägar att få hvad vi aldrig haft, oaktadt vi ju ändå ägt så mycket, nämligen en svensk stil.
Våra yppersta och ärligaste vitterlekare hafva velat kläda sin bästa diktning i en skrud, som är svensk i detta vackra ords skönaste bemärkelse, våra förnämsta artister hafva ej aktat för rof att slå sig ned vid snicka- rens bänk eller smedens städ för att pryda hvardagslifvets enklaste husgeråd med mo- tiv, hämtade från Sveriges flora och fauna.
Det är ett kraftigt återupplifvande af ur- gamla, halft förglömda sedvänjor, af den åldriga, rent svenska handslöjden, som på- går först i våra dagar.
De kontinentala papperstapeterna hafva i månget hem fått stryka på foten för allmogeväfnadens enkla, klara färgsammansättningar, vikingarnes de- korativa runslinga har visat sig lika använd- bar att snidas på de moderna ekmöblerna som på Svithiods bautastenar.
Med allt detta för ögonen, hvarför skulle vi ej då desslikes kunna skaffa oss ett svenskt tilltalsord, hvarför ej alldeles utdöma det konstruerade ni för att behålla och utbreda det gamla förtroliga, hvarandra närmande, svenska du!
Kanske kommer det i förstone att skorra i dina öron, då det höres från underordnades mun.
Men den som en gång 0 klädt sig i turnyr, borde verkligen ha be- tingelse att vänja sig vid litet af hvarje — eller hvad tror du själf?
Att hoppas det en dylik reform skall kunna fullständigt genomföras, förbjuder er- farenheten enligt min åsikt, och vi hafva ej kommit stort längre på civilisationens vingliga stråt, än att ens åsikter merendels ännu äro ett, om ock svagt, uttryck för ens öfvertygelse.
Åtminstone torde hvarken du eller jag få upplefva den tid då, figurligt taget, Ystadsborna drista dua Haparanda- borna, hvilka ju, i geografisk mening åt- minstone, ligga så ofantligt mycket öfver de förstnämnda.
T y alltid finnes det en hel hop, som äro så ängsligt noga med att un- der ett samtals gång oupphörligt få lyssna till sitt namn, förstärkt och förskönadt med en fruktansvärdt mångstafvig titel, och det vore både styggt och dumt att förmena dem den fröjd detta kan skänka dem, ty vi äro alla barn, barn som fått rynkor i pannan eller valkar i händerna, beroende på olika grad af verksamhet, och man bör inte beröfva dem den leksaken.
Men hvar och en som finner min tanke värd en lansbrytning kan ju draga sitt strå till stacken, så blir resultatet stort och summan hög — alldeles som Kosciuszko- kullen utanför Krakau, den där är ett verk af jord ditförd af polacker spridda kring all världen.
329 jag har hört olika versioner af namnet på potentaten i fråga.
Är jag emellertid en ropandes röst i öknen, skulle min tanke ej väcka genklang hos dig, så vill jag lära dig ett mycket gammalt och mycket be- pröfvadt knep - — låtsas aldrig som du hade lagt märke till det här förslaget, utan låt din ett kungarike värda blick oberörd och obesvärad glida öfver till nästa stycke.
* ^ 2 5 or.
1. fjffin hjärna blifvit så gammalklok, har lärt så mycket ur blad och bok.
Vill lära ut det från topp till tå: vill lära foten, hvar han skall gå — Vill lära hvad det vill lära när han « ögat, skall se, munnen skall le — Vill lära hjärtat, hur det skall slå — - men får ej hjärtat att höra på!
Förståndigast vore det nog att göra bör- jan med barnet.
De äro inte värst titel- sjuka och hafva i allmänhet mycket få förutfattade meningar.
Lärde det sig att kalla hvar och en du, skulle ni-mikroben bli ett lyckligt undantag från sina kusiner därutinnan att den kunde utrotas utan lymfa.
Rent nationalekonomiskt saknar ej heller denna fråga sin betydelse, ity att jag kän- ner dussintals unge män med säkra inkom- ster och eget möblemang och allt det där, hvilka på ett i allo tilltalande och obesvä- radt sätt kunna kasta fram den stående balfrasen: » Det är allt ändå mycket hett här inne, fast fönsterna stodo öppna under sista fransäséh.
Tycker fröken som jag, så gå vi bestämdt in och titta, huru det ser ut i blomsterrummet. » Men väl inkommen i omförmälda försåtliga mågfälla, får han bums rampfeber och har det vanligen för- skräckligt svårt, innan han med tjock röst och pekfingret i kraglinningen stönar fram sitt hopplöst bäfvande: » Älskade Amanda, säg att du vill blifva min lilla fästmö. » Många ha aldrig förmått öfvervinna denna svårighet, utan traska ur världen lika solo som de kommit dit, ett ledsamt förhållande, som inspirerat Björnson till ett af hans vackraste poem, på den tiden då han ännu var en stor man.
Om däremot åter den lidande alltifrån barnsben, eller hvad det nu heter, hade vant sig att kalla flickungen för du, skulle han vara befriad från en ångest, som man kan ana utan att hafva erfarit, och hela förlof- ningsproceduren skulle omsväfvas af nå- got af det harmoniskt lugna behag, med hvilket en lifförsäkring eller något i den där stilen gemenligen klargöres.
Jag har i första hand velat rikta detta upprop till Sveriges kvinnor, emedan det ju af ålder är åt dem rättigheten att » lägga bort titlarne » är gifven, och ligger det såle- des i dina händer, min läsarinna, att skänka oss tillbaka våra fäders enkla vackra tilltals- ord — att skänka det åt oss alla, ej blott åt dina närmaste vänner.
Malisen påstår ju, att hvad kvinnan vill, det vill — - ja, " Mitt hjärta skrattar åt hjärnans bok.
Det kvittar lika båd tok och klok.
2. tfåvaä båtar gäckande öfvermodet, när vackra blickar tändt eld i blodet?
Mot dina ögon jag kom till korta — min själ är fången, min frid är borta.
Men anar gallret, hvems flykt det hindrar?
Vet himlens stjärna, mot hvem hon tindrar?
Du ljusa klarhet!
Du dunkla gåta!
Jag får ej jubla — jag vill ej gråta.
Albert Eriksson.
* Ur skuggornas värld.
N å g r a minnesblad for Idun, af Wilhelm Bäckman V. £ Ett N y b o m s m i n n e, n oktoberkväll år 1845 sutto vi några yngre landsmän af Smålands nation i Upsala och intogo en gemensam sexa å Schyllanders serveringslokal vid Drottning- gatan.
Samtalet rörde sig omkring utsikten att snart blifva- kallade till examen — stu-
IDUN 330 dentexarnen, hvilken hängde öfver oss likt ett Damoklessvärd, hotande att falla.
Vi hade gjort i det närmaste tabula rasa, ty ungdomen är matfrisk och middagsmål- tiden, på månadsackord hämtad från ett privat kök och utminuterad j halfportioner, hade varit skäligen klen.
I samma pro- portion som mättnaden nu l å t i t känna sig, hade s t ä m n i D g e n stegrats, och man beslöt, sedan bordet afdukats, extravagera med en butelj punsch.
Just som vi förde glasen t i l l läpparna, inträdde i lokalen flere student- gäster i synbarligen upprymd sinnesförfatt- ning.
Af dessa närmar sig en vår krets, häl- sande oss helt dityrambiskt: » Må glädjens gud, som är de unges vän, kredensa er pokal! » Vi fingo stora ögon.
Den, som sålunda tilltalat oss, var en kanske 30 års man, magerlagd, af medel- längd, med mörkt hår i tupéfrisyr, hög panna, något dimmiga ögon, mindre väl- formad näsa, en smula synbara kindknotor, stor mun och tjocka läppar, skägglös haka, den svarta halsduken med l å D g a snibbar vårdslöst knuten, dräkten tarflig, men oklan- derlig.
» Gossar! » fortfor den tilltalade, » jag vet, att I ären nykomlingar från Linnés första blomstervärld, välkomna till Fyris stränder, där Rudbeek fantiserat om Atlantis, där Brages harpa fulltonigt klingar och vetenskapens lagrar täfla med Kungsängs- liljorna i grönska och fägring.
Mitt namn är Johan Nybom. » — Vi reste oss aktningsfullt, uppgifvande äfven våra namn, samt fördristade oss in- bjuda talaren att slå sig ned ibland oss och deltaga i v å r t symposion, hvilket han helt gemytligt genast gjorde.
Hvem af oss hade inte hört talas om Nybom, läst hans dikter och varit förtjust?
Han var den poetiserande ungdomens korag, den i sitt flor stående skandinavismens b a r d; hur h a d e icke af h a n s samlade dikter Byron i Grekland, Aminas sång ur Sista natten i Alhambra, Dannemora och Österby, Sverige, Den fattiges julafton va.
kommit v å r a känslor att g l ö d a!
Och nu sa ' t han midt ibland oss.
Den första punschbuteljen efterföljdes af en andra, en tredje o. s. v. Nybom ville höra talas om Tegnér.
Vi berättade allt det vi visste och kanske mera därtill, ty inbillningskraften var uppjagad af alkoholen.
Vart, gyrnnasiilif skildrades som en tvångs- anstalt, hvarifrån vi nu kände oss fria.
' ii studentexamen hade vi ännu icke genomgått, och att blifva kuggade vore någon- ting förfärligt.
» A lappri! » menade Nybom.
» Jag känner en poet, som blifvit kuggad i » dimmen » (dimissions-examen till präst), » men skammen föll icke på poeten, utan på telogiska fa- kulteten. » Allmänt skratt Klingande glas.
» Håll er bara styfva! » tillrådde han, » och prata inga dumheter, utan tig hellre.
Ha ni hyggliga afgångsbetyg och icke glömt bort för mycket, är det ingen fara. » Sedan vi sålunda blifvit uppmuntrade,åter- tog samtalet en gladare anda.
Nybom deklamerade för oss några eldiga strofer ur sitt rika förråd.
Vi svarade med ett och annat, som vi kunde utantill af h a n s snillefoster.
» Jag hör, att minnet icke sviker er, » sade han skämtsamt.
» Då s k a l l ni nog bestå prof vet både i exegesen och mathesen. » Nytt skratt och drickande.
Knappt hade vi hunnit sätta glasen till- baka, förrän N. åter lät påfylla dem.
Där- på höjde han sitt glas och vi våra.
Utan tvifvel ämnade han hålla ett ljungande tal, såsom hans sed var i stutentkretsar, och vi spetsade öronen.
Men han inskränkte sig till att helt enkelt föreslå brorskål öfver lag.
Det hade vi dock icke väntat.
Smickrade, tacksamma och ej utan förlägenhet samman- stötte vi våra glas med hans, hvarefter kraftiga handslag bekräftade broderskapet.
» Men får jag inte säga farbror? » hördes en blygsam röst proponera.
» V e t.
» ljöd Nyboms kraftfulla stämma.
» Jag känner inte din far och kan så myc- ket mindre vara bror med honom. » Förnyadt skratt.
Af oss unge män var jag troligen den, som mest förde ordet, hvarför ock N. mest höll sig till mig.
Det hade emellertid lidit in på natten.
De studenter, som inkommit i Nyboms säll- skap, hade längesedan aflägsnat sig, utan att emellan dem och oss någon bekantskap gjorts.
Kyparen påminte om, att han måste släcka och stänga.
» När väktaren i hornet tutar Och midnattstimmen höres slå, Då är det tid att laget slutar Och att beskedligt hemåt gå » — improviserade Nybom.
Vi bröto upp.
Då vi kommit ut på gatan, fattade Nybom min arm.
» Har du så att jag kan » kinesa » hos dig, » frågade han.
» Jag har ingen portnyckel med mig. » » Kinesa? » upprepade jag, obekant med denna studentterm.
» Det vill säga, min gröne broder: kan jag få härberge hos dig öfver natten? » Framställningen föreföll mig något säll- sam, men hvilken ära för mig att i min lilla kammare hafva haft till nattgäst den store skalden!
Alltså bar det af upp till Fjärdingen.
&lt;f Punschen och sällskapet gjorde väl, att jag tyckte det biblioteksbyggnaden ofvanför Karo- linabacken tittade på mig med större fön- ster än vanligt.
En utdragssoffa tjänade mig till sittplats om dagarne och liggplats om nätterna.
Att dela sofplats med Nybom kunde icke ifråga- komma.
Efter mycken motsträfvighet å » kinesens » sida ordnades det slutligen så, att N. lade sig i min bädd och jag mig på golfvet med en filt under och en syrtut ö v e r mig samt nattrocken hoprullad till hufvudgärd.
På bordet vid fönstret lyste en ljusstump, den jag ämnade låta brinna ned.
Då hördes från gatan skrålet: » Ljuset u t!
» — Jag brydde mig icke om befallningen.
Ater skrå- lades af flere röster: » Ljuset ut eller fönst- re t in! » — » Låt dem slå ut fönstret! » sade Nybom. "
Men därtill hade jag i oktobernatten ingen lust.
Alltså blåstes ljuslågan ut och vi somnade.
När man har nattfrämmande, plägar man icke gärna låta dem gå fastande ifrån sig.
Jag bjöd alltså Nybom att äta frukost med mig.
» Då gå vi till Österbergs, så skall du få göra bekantskap med ett original, » sade han.
Österbergs källare låg nära Fyris, innan denna uppnått Dombron, ett stycke nedan- f 1897 för de akademiska lärosalarnes vördnads- värda stenbyggnader.
Den utgjordes af ett gulmåladt, gammaldags trähus, som i våra dagar ' skulle taga sig fnaskigt ut bland sina storartade grannar.
Öfver ingången hängde ett Bacchitempels-emblem i form af en krans, föreställande vinlöf.
Men restauranten hade godt anseende.
I den tidiga morgonstunden pågick ännu vid vårt inträde städning af källar- salen, hvadan uppasserskan icke betraktade oss med mycket nådiga blickar.
Men Ny- b o m blidkade henne med fagert tal, så att leendet kom fram och hon behagade gå i författning om utförande af vår rekvisition.
Denna inskränkte sig till » porter, lilla supen och en sill », för att citera en nutida skald, hvars namn endast genom bokstafven l skil- jer sig från Nyboms.
Vi hade hunnit behöfligen restaurera oss, då herr källarmästaren i egen person gjorde sin entré.
Österberg var en liten undersätsig, må- hända medelålders man med små fuktiga ögon och kvissliga, i blått och rödt skiftande, något pussiga kinder.
» God morgon bror Ö! » hälsade N.
» Här får jag presentera för dig en ung man, som önskar göra din bekantskap. » Källarmästaren och den presenterade bu- gade sig för hvarandra.
Ett samtal kom i gång, men ett samtal i den mest befängda stil.
» Från Sankt Eriks källa pumpas endast vatten, men ur dig sprudlar vishetens brunn, » utlät sig Nybom.
» Hvad är din åsikt om den Hegelska filosofiens inflytande på stu- dentlifvets utveckling i frisinnad riktning? » » Min fina emaljerade bror! » svarade Öster- berg, » du begär något abstrakt i det kon- kreta, men borde veta att modalitet är den högsta potens, som ingår i jagets negativa fenomener.
Det absoluta är viljans yttring af mångfald i enheten » — — — » Ja, och enfald i mångheten, » inföll Nybom.
» Tack, bror Österberg.
Du har en stor förmåga att tänka djupt och göra klart. » Ö. ämnade fortsätta, men en trio af lärdomsstadens hedervärda borgerskap in- trädde i källarsalen och vi aflägsnade oss.
* U p n o t i s b o k e n.
Kvinnlig föreläsarinna i processrätt.
Sedan prof. E. Trygger anmält, att han på grund af kungligt uppdrag vore hindrad att innevarande termin fullgöra honom åliggande föreläsnings- skyldighet vid Upsala universitet, har akademiska konsistoriet beslutit hemställa att kanslern måtte förordna docenten, j u r d:r fröken Elsa Eschelsson att under terminen föreläsa i processrätt 2 tim- mar i veckan.
Kn, kvinnlig klockare äger för närvarande Sverige.
Klockaren i Stora Mellösa församling, Örebro län, Silfverborg, har nämligen på grund af sjuklighet måst nedlägga sin befattning, hvil- ken hans dotter i hans ställe oklanderligt sköter.
Föreståndarinnan å Allmänna telefon- bolagets hufvudstation, fröken E. Pegelow, har i dagarne afrest till Wien för att vid clen där- städes pågående utställningen af telefon- och växelbord taga del af de nyaste kopplingsanord- ningarna vid multipelstationer.
Fröken Stina Sahlin, som af hälsoskäl läm- nat sin plats som missionär, har nyligen åter- kommit till hemlandet.
Hennes krafter äro myc- ket nedsatta.
IDUN Velocipedens framgangar hos vår dam- värld torde väl hädanefter bli ännu större, sedan nu själfva den populära prinsessan Ingeborg går i spetsen.
Hon är nämligen för närvarande ute å Drottningholm lifligt sysselsatt med att inhämta de första grunderna i den ädla hjulsporten.
Att åka velociped tyckes för öfrigt vara på högsta modet bland skånska högaristokratiens damer.
Så t. ex. drog en dag i förra veckan en vacker kavalkad af unga damer på velociped genom Hörby.
Kavalkaden bestod af två fröknar Trolle-Bonde från Trolleholm, två fröknar Kamel från Hvidarp, två fröknar Posse från Bosjökloster, två fröknar Schwerin från Skarhult, en fröken Hermansson från Stockholm, dotter till grefve Hermansson, samt en fröken Hermelin.
Frukost- middag intogs i Hörby hotell.
Dödens skördar.
I måndags afled härstädes lugnt och stilla efter en längre tids sjukdom hofintendenten Johan Christoffer Boklunds efter- lämnade maka, Carola Stuttgardier, född i Mün- chen 1833.
Den bortgångna, som genom sitt vänsälla och trofasta väsen gjort sig synnerligen afhållen af den stora släkt och vänkrets, som nu står sörjande vid hennes bår, tog med lifligt intresse del i sin år 1880 aflidne mans rika lifs- gärning och har äfven varit en verksam medlem af Dräktreformföreningen.
De närmast sörjande äro grosshandlaren I. Boklund, arkitekten H. Boklund, Malmö, en yngre ogift dotter samt fem mågpar: artisterna Oscar Björk och Nils Lund- ström, operasångare J. Grafström, ingeniör Fr. Malmberg och banktjänstemannen Nils Fr. Bachér.
» TJggleviksguniman » är död.
I förra vec- kan afled på Sabbatsbergs fattighus en, af såväl den äldre som yngre generationen i Stockholm väl känd personlighet.
Hennes namn kände få, men hennes titel kände alla: Uggleviksgumman.
På hennes prästbetyg står namnet Matilda Sofia Hallgren, och vid sin död var hon ett par och sjuttio år.
Källan hade hon » tagit i arf » efter sin moder, som afled för trettio år sedan.
» Jung- fru Hallgren », som hon på fyrtiotalet kallades, betjänade sin mor vid källan och sålde den tradi- tionelt hälsobringande drycken, till hvilken man om söndagar och under sommaren äfven kunde få en » avec » af saft samt några karameller.
Valborgmässoaftonen var gummans recettnatt och då förtjänade hon alltid — som hon sade — till ett par nya skor och en kjortel.
I morgon lördag gifves den första symfonikonserten för säsongen under an- förande af hr Vilhelm Stenhammar, som då för första gången dirigerar hofkapellet.
— Fru Sigrid Arnoldson kommer att begynna ett nytt gästspel å k. operan härstädes i nästa vecka.
Biljettprisen lära bli väsentligt lägre än vid det förra gästspelet.
— Under inöfning att under den närmaste tiden gifvas är den populära operan » Muntra fruarna i Windsor » med hr Johannes Elmblad som Falstaf.
Det blir alltså den första roll, i hvilken den framstående konstnären härstädes kommer att uppträda efter sitt anställande som förste regissör vid k. operan.
— Fru Matilda Linden, som kontraktsenligt från midten af denna månad åtnjuter tjänstledig- het, afreser i slutet af veckan till Göteborg för att därstädes uppträda som Carmen, Orfevs och Nancy (i » Martha »).
Södra teaterns senaste program är af roande beskaffenhet.
Den lilla enaktspjesen, » Hummern » af E. Gondinet, är ett äkta parisiskt förspelsskämt, frivolt, men lustigt.
Tyvärr fuskar hr G. Lund- berg illa bort hufvudrollen, men hrr Lambert och E. Wagner samt fröken Hjort göra sitt bästa att i de öfriga ge ersättning.
Följer så som piece de resistance L. Varneys operett i 2 akter » De små lammen ».
En graciös och täck musik och en srnånäpet kostlig libretto känneteckna detta alster af modern fransk operettkomposition.