Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
» En högt aktad signatur » skrifver i ett af fduns senaste nummer om » sådana människor, som hafva inackorderingar och lefva därpå. » Jag vill då först förutskicka den anmärkningen, att ett yt-
IDUN 1893 terligt fåtal torde, blott för sitt nöjes skull, i sitt hem emottaga inackordenter.
Hvarje husmoder, hon må nu vara i behöfvande omständigheter el- ler ej, känner, när något är i olag (och sådant kan förekomma i de bäst skötta hem), tvånget af den betalande familjemedlemmen större, än hvad fal- let är med den icke betalande, uppträdde denne än så pockande.
De som ha råd att ha inackor- dering blott för att » fylla ett rum för mycket i våningen » eller för att » ha litet sällskap », skulle snart finna att nöjet vore mycket mera utsökt, om de upplätc det öfverflödiga rummet till någon väl- känd, i ekonomiskt hänseende vanlottad eller skaf- fade sig » sällskap » från någon med talrik barn- skara försedd familj bland egna eller andras an- höriga.
Nu må man gärna gifva den högt aktade sig- naturen rätt uti, att magen spelar en viktig rol i lifvet, och att den föda, hvaraf människan i barn- och ungdomsåren kommer i åtnjutande, kan vara af godt eller motsatt inflytande för hela hennes lif.
Hvilka fosterlandsförrädare hafva dock ej forna tiders mödrar varit!
Hvilken ungdom sände de ej ofta ut till skolorna och universiteten!
Efter att under de spädaste åren ha fyllt de små magarne med opastöriserad och okontrollerad mjölk, h a d e tillåtit de unga att, sedan de vunnit stadga i eg- na ben och kännedom om närmaste rofåker eller krusbärskartbuske, där på eget beråd pröfva sina magars elasticitet.
När ej annan mjölk funnits än den för » minstingen » afsedda, hafva de ej sällan gif- vit dem dricka och sirap till grötdopp.
De ha proppat i dem pannkakor af korn och ärtmjöl.
De ha fått sluka rågbrödet, nyss kommet från ugnen.
De ha sköljt ner det med ättiksur mjölk och därpå kun- nat förtära ett stop råa lingon.
Sålunda preparerade, har hon, fosterlandsförrä derskan, * matsåckat » ut de arme.
I en väldig kista nerpackat bullar, fläsk, ost och korf samt väntat, att förråden skulle räcka en god bit in på terminen och de unga på denna kost förkofras till arbetsamma, försakande och dugande sam- hällsmedlemmar.
Ja, till och med gått så långt i moderlig tillit, att hon af dessa barn väntat sig något stort, något att vara stolt öfver, för både föräldrar och fosterland.
Och understundom hafva hennes förhoppningar ej slagit fel.
Det skulle vara roligt att veta, hurudan kost en ärkebiskop Vallin m. fl.
heroer på andens område hade, när de vid skolorna och universiteten skötte sina studier.
Undras om dessa män med våra dagars » normala » föda af biff, ägg och porter och, när studierna skola forceras, rödvin och cham- pagne hade nått högre.
Väl må de mödrar, som nu stå i begrepp att sända sina barn till staden, vid uppgörelse om hem och bostad för dessa se till, ej blott att det pris de erlägga blir så billigt som möjligt, utan ock att deras barn, i en tid då alla lifsförnödenhe- ter ställa sig dyra, erhålla i förhållande Ull priset bästa föda.
En annan sak, en tanke i alldeles motsatt rikt- ning mot » den högt aktade signaturens » måste, efter tillfälle här bjudes, emellertid framkastas.
Det är en varning emot för stark föda för den uppväxande ungdomen!
För mycket halfrått kött, starkt kryddad mat, porter, öl, mycket och hett kaffe; sådant upphettar blodet.
En sålunda be- redd fysik är en alltför emottaglig jordmån för osund litteratur och konst, för att ej tala om loc- kande sällskap, som ute i staden väntar det från hemmet och moderns sällskap sända barnet.
» Fosterlandsvänner och mödrar », sen u p p!
Sen till att I för edra söner och döttrar erhållen hem, där ett vakande öga med ej svikande trohet föl- jer deras lekamliga kraf, men där ock samma var- ma intresse leder dem på deras väg att blifva starka, tåliga, härdade män och kvinnor, för hvil- ka lifsledan, den småsinnade kritiken och den tomma njutningslystnaden äro och förblifva främ- mande .. Moder, ungdoms- och fosterlandsvän,.
Fröken Hulda Lundin har rönt den utmär- kelsen att — den enda kvinnan — inväljas bland de svenska prisdomarne vid Chicagoutställningen.
vudets och hjärtats vägnar rikt utrustad kvinna.
Trots en mera ideel anläggning, förnekade sig al- drig hennes praktiska sinne.
För att nu ej tala om alla dem, hos hvilka hon, genom sin vid många till- fällen visade rådighet och hjälpsamhet, efterlämnar ett älskadt minne, vittnar specielt det af henne grund- lagda Sotenäs barnhem i Tossene socken om med- känsla och nit för allmän välfärd.
Sedan 1856 var f i u N. i lyckligt äktenskap före- nad med f. d. löjtnanten vid Bohusläns regemente Axel Nycander.
Hon sörjes närmast af make och sju barn.
* Lärarinneniötet i Göteborg.
Lärarinne- mötet i Göteborg den 12 dennes öppnades af besty- reisens ordförande, fröken Adéle Wetterlind från Jönköping, med en redogörelse för mötets tillkomst cch anordnande, hvarefter fröken Nanny Palmqvist från Helsingborg föredrog protokollet för förra mö- tet.
Till ordförande utsågs fröken Anna Larsson och till vice ordförande fröken Hilma Nero, till sekreterare fröken Alfrida Mally samt till biträdande sekreterare fröken Elsa Ma !mgren.
Därefter pågick en liflig diskussion öfver frågan: » Betalas kvinnans arbete lägre än mannens?
Om så är, hvilks äro orsakerna bärtill? » Inledare var fröken Josefina Schiitz.
Mötet var besökt af 2- st 300 personer, däribland omkring 50 manliga deltagare.
263 hans motsatj artistsvärmeriet med öfvertygelse och värme.
Det komiska elementet tillvaratages också väl af hr Eliason som naturforskaren Wupp och fru Slenfelt som den amerikanska En gammal historia.
Af Helena Kamraten, illustrerad tidning för Sveriges ungdom, en o m v ä x l a n d e och under- erbjuder h å l l a n d e l ä s n i n g.
A l l a de u n g a p r e n u m e r a n - t e r n a äro också ense a t t med en m u n loforda K a m r a t e n, som de ej p å villkor s k u l l e vilja afvara, n ä r de e n g å n g l ä r t k ä n n a honom.
P r e n u m e r e r a för E d e r dotter eller son ' med k r.
1:75 för det senare h a l f å r e t!
N: r 1 6 h a r nyss u t k o m m i t.
Bland det o m v ä x l a n d e i n n e h å l l e t n ä m n a vi en u p p s a t s om » U n g a f r i m ä r k s s a m l a r e », » Att l e k a björn », » D e t gåtfulla b a n d e t », berättelser och äfven- t y r af R i c h a r d Melander, W i l l i a m K i n g s t o n och H e d v i g I n b e b e t o u, » E n necessär för handsklagning », » Kamratens sättare — 2 0 0 m i l », » J ä r n e t s värde » m. m.
E n m ä n g d ro- liga t a n k e ö f n i n g a r f ö r e k o m m a ock.
P å pre- n u m e r a n t e r n a s afdelning få d e n n a g å n g de u n g a l ä s a r n e och l ä s a r i n n o r n a l ä r a sig den f r a n s k a texten till marseillaisen, historien om E r i k V ä d e r h a t t och h a t t e n vid K u n g s h a t t, h u r m a n skall p u t s a sin velociped, h u r m a n g å r till v ä g a vid l ä d e r p l a s t i k och glasetsning, h u r m a n öfverför mönster p å k l ä d e, k a n d e r a r v a l n ö t t e r, m a n d l a r och apelsiner, t i l l v e r k a r s m å å n g m a s k i n e r, b y t e r frimärken m. m.
D e s s u t o m få de läsa k a m r a t b r e f från F i n l a n d och V ä r m l a n d.
K u n n a de b e g ä r a mer i ett nummer?
Djurgårdsteatern har nu återupptagit det för ett par år sedan med stor framgång gifna utstyrselféeriet » Fru Venus », och synes skönhetsgudinnans oemot- ståndlighet ännu motsvara sitt rykte att döma af det lifliga bifall, som hvarje kväll hälsar henne från en talrik publik.
I de många växlande tablåerna är ögonfägnaden allt — libretton tillhör de synnerligen » enkla » — men denna tillgodoses ock på ett ovan- ligt lysande sätt genom effektfulla dekorationer, glän- sande kostymer och talrik balett.
Fru Venus själf har i fru Hanna Heinls en representant, som i sin fägring och sitt drottninglika framträdande äger de bästa förutsättningar att värdigt uppbära den odöd- ligas skiftande skepelser, och de öfriga föga inveck- lade rollerna ha äfven goda företrädare, som af det Dödsfall.
Å säteriet Åby i Tossene socken i Bo- minsta göra det mesta möjliga.
H r G. Ranft är så- huslän har aflidit fru Augusta Nycander, född Kilman, ledes en nutidsingeniör, vederbörligen imposant i sin i en ålder af 57 år.
Fru Nycander var en å huf- stolta själftillit, liksom hr Hansson representerar Nyblom.
• E s ist eine alte Geschichte, Doch b l e i b t sie iuimer neu.
R. Heine.
f För ungdomen i hemmen pensionsförestånda- rinnan.
Näst fru Heintz, hvars öfver- och underjordiska vandringar de flesta aftnar hyllas med blommor, fé- teras emellertid synnerligen maskinmästaren, som icke underlåter att för öppen ridå midt i de gran- naste apoteoserna taga sin del af äran.
Midt bland guldskimrande fjärilar, rosenvingade amoriner och paljettgnistrande sköldmör tar sig den dammiga verk- mästarkostymen visserligen en smula egendomlig ut — men rätt så: vi böra ju icke för den poetiska förtrollningen glömma det nyktert prosaiska arbetet, som ändå skapat hela härligheten.
in unga väninna, grefvinnan Louise, svärmar för gamla möbler.
Hon har icke nog af alla de antika saker, som tillfallit henne som familje- arf, utan vid alla tillfällen, då hon på auktioner eller genom antikvitetshandlare kan föröka sin samling, passar hon på för att ständigt kunna skaffa sig flere nya — det vill säga gamla och märkvärdiga föremål.
Grefvinnan Louise har inga barn, men all den ömhet, som andra mödrar ägna sina små, låter hon tillfalla sina möbler.
Hon älskar och beund- rar dem och är säker på, att där icke i hela världen finnas så välskapade, märkvärdiga och vackra möbler som hennes.
När hon med sin hvita hand glider öfver en gammal länstol och säger: » Vill du lägga märke till formen på dess armar? » eller smekande klap- par en antik byrå på dess messingsbeslagna lilla runda mage, är det ett uttryck af moderlig stolthet i hennes vackra ögon, som om hon själf skulle vara upphofvet till alla dessa väl lyckade detaljer.
Hon tycker också om att låta sin egen dräkt smaka litet af Gustaf III, och när man besöker henne en morgon, där hon sitter i sin hvita eller lilasfärgade morgonklädning, sydd med » Watteau- veck » och släp, det bruna håret uppstruket under en liten spetstrekant, som hon binder under hakan, och lösa, spetskantade ärmar, hvarifrån hennes runda, hvita armar sticka fram, är hon ett utmärkt staffage till kabinettet, där hon sitter vid sitt tunnbenta skrifbord, ett kabinett i hvitt och guld med gammalt, broderadt ljusgrönt siden- damast på möolema.
Bland annat äger också grefvinnan Louise en liten utsökt samling miniatyrporträtt.
Flere af dem äro alldeles utmärkt målade, och trots den lilla skalan, i hvilken maneret ofta blir petigt och smått, har den konstnär, som utfört ett par af dessa porträtt, haft förmåga att få fram det karak- täristiska och personliga.
Man ville nästan ut- brista: » Nej, hvad det liknar honom eller henne! » Bland dessa porträtt finnes ett, som från första ögonblicket fängslat mig.
Det föreställer grefvin- nans mormorsmor som ung flicka.
Hon är klädd i en hvit musslinsklädning, djupt urringad och med lifvet uppe under armarne, en- ligt tidens mod.
Armarne hänga rakt ned och ramen afskär dem på midten.
Det ljusbruna hå- ret är upplagdt i en knut på hjässan och hänger ned i några små lockar öfver pannan.
Ansikts- färgen är blek med fina blå ådror öfver tinnin- garne, näsan rak och kort.
De stora blå ögonen sitta temligen långt från hvarandra och blicka framåt med en inåtvänd, drömmande blick under de tunga ögonlocken, hvaröfver de fina ögonbrynen teckna sig högt uppe på pannan.
Munnen är liten och rund, nästan som på ett barn, och en liten smula öppen.
Det är i hela uttrycket hos denna helt unga kvinna något så allvarligt och enkelt, och porträttet har ingenting af det poserande och sentimentala, som var den tidens konst en svag sida.
Målaren har tydligen icke kunnat aflocka sin modell någon annan ställ- ning än den, som för henne var den enklaste och naturligaste.
Jag har alltid varit så förtjust i detta porträtt, att när jag kommer på visit till grefvinnan Louise,
IDUN 264 brukar hon alltid efter några minuter säga: » Nåå, skall du inle bort och hälsa på mormorsmor? » Och jag lyder alltid uppmaningen.
Det är så underligt att tänka på, att denna unga flicka, som på porträttet ser ut mot framtiden som mot ett obekant drömland, sedan har blifvit en gammal kvinna, har lefvat sitt långa lif, är död och försvunnen och förglömd af de kommande släktena!
Ja, det faller många vissnade löf till marken om hösten, och ingen sörjer öfver dem, + * * Porträttet var infattadt i en hvälfd ram, nästan som en ask, och denna ram började bli gammal och skröplig.
Grefvinnan hade ofta talat om, att hon skulle vilja sätta det i en annan, mera pas- sande infattning.
» Naturligtvis i stil — åh, naturligtvis! » Men den gamla ramen var för tung och klumpig för det lilla porträttet.
Då hände det en morgon, att jag fick bud från grefvinnan.
Hon bad mig komma, så skulle jag » få se något. » Mina tankar föllo först på ett par bronserade ljus- stakar, som skulle säljas på auktion efter en en- gelsk minister, och som jag visste, att hon hade ett godt öga till.
Men jag tog miste.
Grefvinnan mötte mig i sitt kabinett med en alldeles egen lifligbet i blick och miner.
I det hon räckte mig handen, sade h o n: » Vet du, hvad som har händt?
Du kan inte gissa det!
Jo, mormors mor har talat! » Jag tänkte genast på spöken.
Dessa rum inne- höllo allt för många minnen från svunna tiders lif, för att det skulle förvåna mig, om någon af de längst försvunna ägarne vid nattetid skulle smyga sig dit in för att sitta några ögonblick i en gammal favoritstol och drömma lifvets korta, smärtsamma historia om igen eller söka i de gamla byrålådorna efter något glömdt papper, som det icke skulle tillkomma profana ögon att se.
Men intet sådant hade händt Mormorsmor hade visat sig på ett helt annat och tydligt sätt, än om hon vid midnattstid skri- dit genom rummet och blåst ut ljuset på grefvin nans skrifbord.
Den där ramen hade fallit ned och gått sönder, och det hade visat sig, att den innehöll en lön- gömma, där en hel bundt fint gammalt papper låg hoplagdt.
Detta papper var fullskrifvet med tunna, spetsiga bokstäfver.
Bläcket var urblekt och pap- peret fullt af små bruna fläckar — rost eller tå- rar — hvad de nu måtte ha varit.
» Se, » sade grefvinnan och räckte mig pappers- bladen, » här kan du få veta något om mormors- mor; tag det med dig hem och läs det, och kan du göra något af det så var så god!
Endast inga familjenamn: ingenting, som kan ge oinvigda in- blick i min släkts enskilda angelägenheters Man kan lätt förstå, med hvilken ifver jag un- dersökte dessa gulnade blad, hvarpå ett lefvande människobarn en gång hade nedskrifvit sin hjär- tehistoria, men det var ingen lätt sak.
Stilen var svår att tyda, på många ställen oläslig, där bläc- ket alldeles bleknat.
Ofta funnos där häntydningar på personer och ställen, som jag icke kunde få förklaring på, och det var först efter att ha sam- talat med Louise och ett par af hennes släktin- gar, som jag fick allt klart för mig — så klart som man kan få det helt förgångna.
Det skrifna började med en tillägnan, som man har gifvit mig lof att skrifva ordagrant.
Där stod: J. Z — s.
Fransk Jag nio lemmar alltid äger, och dem jag eder gifva vill.
Osynlig börda, som dock väger och trycker, så det räcker till.
E n frans i mörkare schattering på botten utaf färg så ljus.
För pullor små en rar traktering.
Hvad finnas plär i sorgehus.
Hvaraf ett tiotal vi äga.
Hvarefter mången lysten är.
Hvad man till vännen brukar säga.
Och hvad en sjöman ofta bär.
Två fiskar se ' n, jag tror kusiner, ty mycket likna de hvarann.
Hvem vid sin ankomst ofta hviner.
Hvad i hvar bod du alltid fann.
För hvem vårt knä vi bruka böja.
Ett djur uti sin ungdoms vår.
Hvem spricker, när den vill sig höja.
E n som blir klämd så det förslår.
Hvad plär i linneskåpet finnas?
Hur kvinnan man sig tänka vill.
Då hennes — hvad?
— vi gärna min- nas.
Ett djur med flit och gadd därtill.
Cinq voyelles, une consonne, En franpais composent mon nome, Et je porte sur ma personne De quoi 1 ' écriré sans crayon.
Jag går vid sidan utaf alla, men stundom ock jag framför går.
Jag faller bredvid dem, som falla, men gladt med dem jag ock uppstår.
Ibland jag tycks så liten vara, men intensiv i alla fall.
Då ser man mig på afstånd bara, på nära håll jag växa skall.
Tro mig, jag följer er så gärna, I mänskor, på er vandring här!
Ej kan jag skydda er och värna, men trogen likaväl jag är.
Aritmogryf.
5 2 9 6 1 3 8 4 6 1 10 4 13 1 10 13 1 10 2 6 11 13 1 5 14 16 2 IS 7 6 11 13 1 10 13 4 6 1 ö 1 6 8 2 6 16 6 5 4 10 2 13 8 17 6 Orden äro: 1) Mansnamn, 2) en ö, 3) en världsstad, 4) kavallerist, 5) en i bibelhistorien omnämnd flod, 6) en farkost, 7) frukt, 8) en vidtberömd konstnär, 9) ett fortskaffningsmedel.
Begynnelsebokstäfverna bilda ett fruntimmersnamn.
Hildis.
Geografisk förvandlings- gåta.
1) 2) 3) 4) 5) skade dotter, som jag gör min syndabekännelse.
Jag vet icke, head du efter detta kommer alt tänka om din moder, men kanske skall du, som ålskar den man du har valt, förstå att kärleken är en makt, gent emot hvilken vi, svaga människor, stå maktlösa.
Jag har i allt försökt att uppfylla mina plikter mot din fader, mot dig och dina syskon, men hvem kan råda öfver sina drömmar f Dröm- marne om dagen och drömmarne om natten?
Och jag har syndat i mina drömmar.
Snart år- hela lifvets dröm förbi, men jag vill att du, når jag går bort, skall känna din moder. » Därpå följde en efterskrift: » Jag hade tänkt, att i dina egna händer nedlägga denna min bekännelse, när du satte dig upp i vagnen för att resa bort, men fegheten har hållit mig tillbaka.
Ännu en liten tid får jag behålla min hem- lighet.
Jag ger dig med till ditt nya hem det porträtt af mig, som du alltid önskat äga.
Hår i ramen gömmer jag de ord, jag helst i tysthet ville hviska dig.
Finner du dem, så är det försynens mening, att du skall veta allt.
Finner du dem icke, så tillätes det mig att ännu långe bevara det minne doldt, som för mig har varit lifvets stora innehåll Må himmelen låta dig ha funnit den sanna lyckan! » Till min högtålskade dotter Marie Sophie Louise.
Min bikt och testamente.
1 detta ögonblick, då du, min älskade dotter, Det var tydligt, att dottern aldrig hade funnit lämnar mina armar och ditt gamla fädernehem sin moders bikt.
Det låg orördt, som då det la- för att begifva dig bort som hustru till en man des ned bakom porträttet.
af ditt eget hjärtas val, känner jag ett oemot- (Forts.) ståndligt behof att en gång tala till dig och in- tet dölja för dig af det, som i mitt lif har varit afgörande.
Många gånger har jag önskat alt lätta mitt Innehållsförteckning.
hjärta för en person jag älskade, och på hvars Sofia Gisberg; af Claes Lundin (med porträtt).
— Mitt tystnad och tillgifvenhet jag kunde lita, men blyg- vackra barn.
Stockholm, N:r 4 (527)., Kungl.
Redaktör och utgifvare: B y r å: kr.
» » » 5 5 3 3 Klara södra kyrkog.
16, 1 tr. Öppen kl. 1 0 — 5.
Hofboktr, ll:te årg.
Fredagen den 28 januari 1898.
Prenumerationspris pr å r: I d u n ensam Iduns M o d e t.
Bamgarderoben Iduns Utgifningstid: Annonspris: 35 Öre pr nonpareillerad.
V å r a landshöfdingsfruar.
A u g u s t a Crusebjörn, längre mot norden, då öfverste Crusebjörn 1891 på hösten utnämndes till landshöfding i Väster- bottens län.
På nyåret 1892 inflyttade famil- jen i den till landshöfdingebostad provisoriskt anordnade, jämförelsevis anspråkslösa byggnad, som inköpts till ersättning för det vid stadens brand år 1888 förstörda länsresidenset.
Umeå stad erbjöd då en långt ifrån tillta- lande anblick.
Stora öde sträckor med här född Bahrman.
jSJ orrland, Sveriges framtidsland, har vis- 7 r serligen på senare tiden lyckats tillvinna sig större uppmärksamhet som ett blifvande stort industricentrum, men torde ännu ej som vistelseort hunnit blifva föremål för någon brinnande längtan hos » sörlänningar »; åtmin- SIGFRID DICKSOX, född Sparre.
AUGUSTA CRUSEBJÖRN, född B a h r m a n.
stone torde för en infödd stockholmska en öfverflyttning till den höga norden ej innebära något synnerligen lockande.
Omständigheterna hafva dock tvungit fru Augusta Crusebjörn att taga sitt hem i Umeå.
Fru Crusebjörn, dotter till aflidne stads- mäklaren G. Bahrman, föddes i Stockholm år 1850.
Tidigt moderlös, uppfostrades hon i ett aktningsvärdt prästhus i Södermanland hos kyrkoherden Lindbergs familj i Toresund.
År 1873 ingick hon äktenskap med dåvarande löjt- nanten i generalstaben Jesper Crusebjörn, hvil- ket äktenskap välsignades med en son och en dotter.
Familjen vistades i Stockholm till år 1889, då densamma till följd af mannens utnämning till chef för dåvarande Jämtlands fältjägarekår flyttade till Östersund.
Om denna flyttning måhända med mindre glada känslor företogs af fru Crusebjörn, kunde de åtminstone ej förmärkas af det sätt, på hvilket gästernas trefnad och materiella välbefinnande tillgodo- sågos i familjens gästfria hem å Frösön.
Men redan efter tre år måste färden ställas ännu GEOKGINE: POIGNANT, lödd 7on Engeström.
och där befintliga rester af fordom trefna hem vittnade om den hemska förödelse, som öfvergått staden.
Om också det lilla, som efter branden medhunnits af stadens återbyggande, tydligen visade, att staden skulle, ehuru endast små- ningom, förskönad resa sig uv sin aska, måste
I D (J N 2&lt;i 18S8 Konsten är väl icke lifvets bröd, men dess vin.
dock intrycket af stor ödslighet bemäktiga sig dens sinne, som vid denna tid besökte staden.
Den nya landshöfdingefamiljen visade emeller- tid, att den ej ämnade låta sig nedslås af de yttre missgynnsamma omständigheterna, och att densamma på fullaste allvar uppfattade den med den framskjutna platsen förenade re- presentationsskyldigheten, eller kanske rättare sagdt representationsrätten.
Lokalens inskränkthet förbjöd hvarje tanke på så kallade allmänna » notvarp », men i dess ställe blefvo bjudningarna så många flere.
Det emottagande, gästerna rönte i detta hem, spände förhoppningen ganska högt, på hvad som komma skulle, då den nya, bekväma och eleganta bo- ställsvåDingen i det nyuppförda länsresidenset på hösten 1894 skulle tagas i besittning af sitt värdfolk.
Olyckligtvis, för både värdfolk och gäster, blefvo dessa förhoppningar på ett sorgligt sätt gäckade genom en svår förkylning, som fru Crusebjörn under flyttningen till det nya hemmet ådrog sig, och som hos den till utseendet så kraftiga konstitutionen kvarlämnat en stor mottaglighet för olika sjukdomar, som i oafbruten följd aflöst hvarandra och tvingat fru Crusebjörn att dels vid badorter, dels vid Sofiahemmet söka återvinna hälsan, hvarigenom sällskapslifvet i Umeå till stor del måste gå miste om hennes uppmuntrande inflytande.
Under hälsans dagar och äfven sedan, i den mån krafterna medgifvit, har fru Crusebjörn dock visat, hvad man under lyckligare förhål- landen kunnat vänta af henne såväl inom säll- skapskretsen som ock för de allmännyttiga värf, åt hvilka hon ägnat sitt intresse.
Så står elementarskolan för flickor i stor tacksam- hetsskuld för den storartade framgången af en under hennes auspicier för skolan anordnad basar, där hennes organisationsförmåga kraftigt bidrog till det gynnsamma resultatet och för- värfvade henne stort och allmänt erkännande.
Som ordförande uti Skyddsföreningen har hon för denna viktiga gren af kvinnans verksamhet lagt i dagen ett stort och lefvande intresse, hvilket äfven ägnats andra allmännyttiga ange- lägenheter och välgörenhetsföretag.
Genom oför- stäldt och tröstande deltagande i andras smär- tor har hon förrådt det stora värde, som bör sättas på hennes vänskap.
Uppriktigt är där- för det beklagande, som uttalats öfver att hen- nes brutna hälsa ej tillåter henne att utöfva den verksamhet, hvartill hon af sitt hjärtelag- manas, och ej mindre varma och uppriktiga äro de önskningar och förhoppningar, som all- mänt hysas, att hon med återvunna krafter snart måtte åter intaga den ledande roll, hvar- till samhällsställning och karaktär berättiga henne.
W. Sigrid Dickson, född Sparre.
Med den artiga skrifvelse från Malmö re- sidens och dess härskarinna, fru Sigrid Dick- son, född Sparre, som till redaktionen öfver- bragte här bifogade porträtt, följde ock fru Dicksons lifligt uttalade önskan, att de rader, som skulle åtfölja detsamma, måtte inskränkas till de kortast möjliga biografiska data.