Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
H o n t y c k t e, a t t h o n s p r a n g m e d b a r a fötter, klädd i sin nattdräkt, u p p och nedför oändliga g å n g a r och trappor.
Det v a r h e m m a p å A r v i d s n ä s o c h d o c k v a r d e t i c k e d ä r.
i b l a n d föreföll d e t henne, som om det v a r på Stockholms slott.
Det v a r k a l l t r u n d t o m k r i n g h e n n e, o c h h o n s p r a n g s å fort h o n k u n d e för a t t h å l l a sig v a r m.
Plötsligt stod h o n framför en dörr, s o m stod p å glänt, o c h h o n ö p p n a d e d e n s a k t a.
Innanför v a r det mörkt, och e n d a s t en m a t t n a t t l a m p a u p p l y s t e e t t s t o r t r u m m e d g r ö n a t a p e t e r.
D e t v a r e t t sot- r u m, o c h i d e n s t o r a s ä n g e n l å g grefve M a g n u s, hvit i ansiktet med slutna ögon som den j u l n a t t h o n sett h o n o m på Arvidsnäs.
H o n s a d e till s i g själf: » J a, n u ä r h a n d ö d!
— R i k t i g t d ö d, för a l l t i d!
» Men i detsamma reste h a n sig u p p i sängen, ö p p n a d e ögonen och sträckte armarne emot henne.
I ett ö g o n b l i c k v a r h o n öfver t r ö s k e l n; h o n sprang emot honom, och hon kände, huru h a n s a r m a r omslöto henne, i det h a n h v i s k a d e: » Nu s k a l l i n g e n t a g a d i g i f r å n m i g m e r!
» — I detsamma vaknade h o n med våldsam hjärt- klappning.
Månen sken hvitt in i r u m m e t och belyste onkel J o n a s ' skalliga hufvud, s o m stilla hvilade p å den väldiga dunkudden.
T o n y s t e g u p p o c h gick o m k r i n g i r u m m e n för a t t k o m m a till r o, m e n först d å d e t g r å b l e k a d a g s - l j u s e t t r ä n g d e in b a k o m r u l l g a r d i n e r n a, gick h o n å t e r till s ä n g s o c h s o f till l å n g t fram p å för- middagen.
H o n v a r t r ö t t, d å h o n k l ä d d e sig till b a l e n, o c h d e t föreföll h e n n e, s o m o m h o n ä n n u d r ö m d e, o c h s o m o m allt o m k r i n g h e n n e v a r s å u n d e r l i g t overkligt.
Alla d e t u s e n ljusen, s o m s t r å l a d e e m o t h e n n e från u p p g å n g a r n e till s l o t t e t o c h i s a l a r n e d ä r i n n e, v ä c k t e h e n n e d o c k till d e t n ä r v a r a n d e, o c h n å g r a t i m m a r v a r h o n u p p t a g e n af a t t i a k t t a g a d e m å n g a praktfulla toaletterna och uniformerna och med a t t själf lifligt d e l t a g a i d a n s e n.
Men plötsligt k o m åter d e n u n d e r l i g a ångesten från f ö r e g å e n d e n a t t öfver h e n n e.
Allt o m k r i n g h e n n e föreföll h e n n e e n d a s t s o m e n d r ö m, h v a r - ifrån h o n en gång skulle v a k n a.
V a r d e t t a d e t lif h o n f o r t f a r a n d e s k u l l e l e f v a?
K u n d e i n g e n t i n g befria h e n n e f r å n d e t ö d e h o n själf h a d e v a l t?
H o n k ä n d e sig p l ö t s l i g t s å g r ä n s l ö s t o l y c k i g, och m e d e n tydlighet o c h kraft s o m o m det h a d e h ä n d t i g å r, s t o d h e n n e s k ä r l e k s k o r t a t i d för henne.
H o n s å g h o n o m för s i g, h o n h ö r d e h a n s s t ä m m a, hon kände h a n s sista handtryckning, då h a n läm- n a d e h e n n e, — o c h h o n s k y n d a d e s i g frän bal- s a l e n i n i e n l å n g r a d af r u m för a t t finna e n v r å, där Lon i ro kunde gråta ut.
I de a n g r ä n s a n d e r u m m e n fanns en del m ä n - n i s k o r, s o m b e l r a k t a d e d a n s e n, m e n l ä n g r e in såg d e t f o l k t o m t u t.
£ a a e r s t r ö m r S ^ t ^ T J t 351 H o n k o m in i e n b l å s a l o n g, d ä r l j u s e n glind- r a d e s o m månsken mellan glaskulorna i ljuskro- n a n; — där fanns ingen!
— Jo, lutad mot ka- minfrisen stod en h e r r e; en herre i hofdräkt och trekantig hatt i h a n d e n.
H a n stod m e d a r m b å g e n stödd m o t kaminfrisen och hufvudet lutadt i handen.
Då h o n k o m in, s å g h a n u p p.
H o n v a c k l a d e o c h v a r n ä r a a t t falla, — d e t v a r grefve M a g n u s.
D å h a n fick ö g a p å h e n n e, b l e k n a d e h a n, o c h hans händer darrade, då han räckte dem emot henne.
» Älskade!
Jag visste, att du skulle k o m m a!
» hviskade han.
I s a m m a ö g o n b l i c k v i s a d e sig e n k a m m a r h e r r e på tröskeln.
» Friherrinnan! » sade h a n med hög röst.
» Jag h a r följt f r i h e r r i n n a n!
H e n n e s m a j e s t ä t h a r ut- t r y c k t s i n n å d i g a ö n s k a n a t t vilja t a l a m e d fri- h e r r i n n a n! » T o n y b ö j d e h u f v u d e t för grefve M a g n u s o c h följde k a m m a r h e r r e n u p p p å e s t r a d e n, d ä r drott- ningen tronade, s m y c k a d m e d en väldig gul tur- ban, prydd med juvelsmycken.
Hon räckte henne sin h a n d att kyssa och sade, a t t m a n b e r ä t t a t h e n n e, a t t T o n y t a l a d e s å ut- märkt franska.
Hon hade j u nyligen varit i Pa- r i s: h o n hade b e s t ä m d t intressanta ting att be- rätta.
M e n T o n y k u n d e h v a r k e n tala franska eller något a n n a t språk i detta ögonblick.
H o n s t o d blek o c h d a r r a n d e, s o m o m h o n h a d e blifvit framförd till e n d o m s t o l, o c h d r o t t n i n g e n afskedade h e n n e s n a r t o c h yttrade därefter, v ä n d till e n af s i n a h o f d a m e r: » De d ä r s m å l a n d t b a r o n e s s o r n a ä r o a l l a af s a m m a s l a g.
D e bli a l l d e l e s f ö r v i r r a d e, n ä r d e k o m m a till hofvet.
Man har sagt mig, att den d ä r lilla d a m e n s k u l l e v a r a s å i n t a g a n d e o c h k v i c k.
J a g t y c k e r h o n föreföll d u m s o m e n g å s.
» T o n y s m a n, s o m p å a f s t å n d v a r i t v i t t n e till h e n n e s p r e s e n t a t i o n, h a d e heller aldrig sett h e n n e b ä r a sig s å besynnerligt åt.
Hon ägde a n n a r s en värdighet och ett behag, s o m aldrig l ä m n a d e henne.
H a n n ä r m a d e sig h e n n e d e l t a g a n d e o c h f r å g a d e: » Var d e t s å farligt a t t b l i p r e s e n t e r a d för h e n - nes majestät?
Du darrar j u ännu! » » Jag ä r sjuk, » s v a r a d e T o n y o c h h ä n g d e sig v i d h a n s a r m.
» Jag ä r m y c k e t s j u k.
L å t m i g k o m m a h e m! » P å h e m v ä g e n s a d e T o n y i c k e ett o r d.
H o n h a d e l u t a t sitt h u f v u d m o t v a g n s h ö r n e t o c h s a t t, s o m o m h o n sof.
Då h o n hade kommit upp och kammarjungfrun h a d e hjälpt h e n n e att afkläda baltoaletten, lät hon h e n n e gå o c h b a d sin m a n k o m m a in.
Hon satt i sin hvita peignoir m e d det ljusa h å r e t u p p l ö s t öfver s k u l d r o r n a o c h m e d h ä n d e r n a h o p k n ä p p t a i knäet.
D å o n k e l J o n a s h a d e s t ä n g t d ö r r e n efter s i g, s a d e T o n y m e d e n r ö s t, s o m ljöd s å b e s y n n e r l i g t d j u p o c h k l a n g l ö s, a t t h e n n e s m a n k ä n d e sitt hjärta s a m m a n s n ö r a s: » Min m a n, j a g vill t a l a m e d dig! » » K ä r a, » s a d e h a n o c h ville t a g a h e n n e s h a n d, » h v a d h a r h ä n d t dig? » » R ö r m i g inte, » s a d e h o n n ä s t a n s t r ä n g t.
» J a g är en stor synderska. » » O n k e l J o n a s s t o r a, r u n d a ö g o n blefvo ä n n u större och r u n d a r e, m e n de uttryckte endast ett innerligt medlidande m e d henne, s o m i så h å r d a o r d a n k l a g a d e sig själf.
H o n lyfte ö g o n e n o c h s å g h o n o m r a k t i a n - siktet.
» Jag h a r å t e r s e t t h o n o m i afton, » s a d e h o n m e d h ö g o c h t y d l i g r ö s t, » och j a g ä l s k a r h o n o m ä n n u.
Jag skall aldrig u p p h ö r a att älska honom. » O n k e l J o n a s s v a r a d e icke.
H a n s l o g n e d ö g o - n e n, m e n icke s o m h a n b t y g d e s för h e n n e; h a n s å g s n a r a r e u t, s o m o m h a n själf s t o d s o m e n anklagad.
» Sedan j a g såg h o n o m den där kvällen i Paris, » fortfor T o n y, » t ä n k e r j a g a l d r i g p å n å g o t a n n a t, j a g h a r arbetat och j a g h a r förstrött mig, och j a g h a r g å t t m e d er a n d r a o c h g j o r t a l l t, h v a d n i a n d r a ville, m e n j a g kan i n t e g l ö m m a h o n o m.
Jag d r ö m m e r om h o n o m om natten; — nästan hvar natt! » Onkel J o n a s s v a r a d e ä n n u ingenting.
Men under h a n s nedslagna ögon började tårarne droppa fram.
» I n a t t d r ö m d e j a g, a t t j a g s p r a n g u p p f ö r t r a p - porna där h e m m a på Arvidsnäs, i min nattdräkt?
— så, s o m j a g b e r ä t t a t dig, att j a g gjorde d e n d ä r n a t t e n, h a n först k o m till o s s, d å j a g t r o d d e, att h a n v a r död.
Och d å tyckte j a g, att h a n ro- p a d e p å m i g, o c h a t t j a g s p r a n g fram e m o t h o - n o m o c h föll i h a n s a r m a r, o c h j a g v a r l y c k l i g, IS Humlegårdsgatan IS
IDUN 352 o c h j a g t r o d d e, a t t d e t n u a l l l i d s k u l l e bli s å!
— Och j a g v a k n a d e o c h v a r förtviflad, — förtviflad, därför att h a n var borta! » Hon s a d e - allt detta m e d hög och tydlig röst, s o m om h o n var r ä d d, att h e n n e s m a n icke helt o c h fulit s k u l l e f ö r s t å h e n n e s b e k ä n n e l s e.
N u s l o g h o i i b å d a h ä n d e r n a för ö g o n e n o c h b r a s t ut i gråt.
H e n n e s m a n ville å t e r n ä r m a sig för a t t s m e k a h e n n e, m e n h o n s k ö t h o n o m s a k t a ifrån sig.
» D å j a g k o m u p p till slottet, » b ö r j a d e h o n i g e n, » h a d e j a g l i k s o m e n a n i n g o m, a t t j a g s k u l l e träffa h o n o m, — och j a g träffade h o n o m.
Jag vet inte, hvarifrån h a n kom, och när han kom, m e n h a n s t o d d ä r plötsligt framför mig, s o m o m m i n d r ö m h a d e kallat h o n o m tillbaka. » » Talade ni m e d h v a r a n d r a?
» frågade onkel J o n a s mildt.
» H a n t a l a d e.
H a n s a d e b a r a ett p a r o r d.
» Äl- s k a d e!
J a g v i s s t e d u s k u l l e k o m m a I » » Och s å?
» f r å g a d e o n k e l J o n a s, d å h o n t y c k t e s glömma hans närvaro.
» S ä k o m e n k a m m a r h e r r e o c h h ä m t a d e m i g till drottningen. » Hon böjde hufvudet och satt tyst, med h ä n d e r n a knäppta i knäet.
» Och n u, — h v a d vill d u n u g ö r a?
» f r å g a d e onkel J o n a s.
» H v a d j a g vill g ö r a?
» u t b r a s t h o n häftigt.
» J a g vill h e m, j a g vill h e m p å l a n d e t o c h a l l t i d s t a n n a d ä r.
— J a g vill a l d r i g s e h o n o m m e r a, — a l d r i g!
O m d u i n t e skiljer o s s å t, s å blir d e t m i n u n d e r - g å n g, — h ö r d u!
Det d ä r ä r s t a r k a r e ä n j a g själf.
J a g kan i n t e k ä m p a e m o t d e t!
J a g vill fly t » H o n k a s t a d e b å d a a r m a r n e om sin m a n s h a l s och grät på h a n s skuldra.
Han k y s s t e sakta h e n n e s h å r och frågade: » O c h h v a d vill d u, a t t j a g s k a l l g ö r a för d i g?
H v a r m e d s k a l l j a g b e l ö n a dig? » » B e l ö n a mig? » frågade h o n o c h s å g u p p i h a n s a n s i k t e m e d tårfulla ö g o n.
» B e l ö n a m i g.
d ä r f ö r att j a g är en trolös hustru, därför att j a g i mitt hjärta älskar en a n n a n högre ä n dig? » » F ö r a t t d u ä r ä r l i g e m o t mig, för a t t d u vill u p p f y l l a d i n plikt.
— H v a d k a n j a g g ö r a för dig i f r a m t i d e n, för a t t g ö r a d i g lifvet l ä t t a r e, n u — d å j a g vet detta? » Bidrag mottagas med tacksamhet.
S n a r t s a g d t k r i n g hela d e n vida j o r d e n m i g A d a m s söner sin d y r k a n g e; i öster, väster och syd och n o r d e n h e l t eldigt blossa tillbedjare.
Så d a g a k a r l e n som själfva k u n g e n i c h k r i s t e n, h e d n i n g och m u s e i m a n för min skull frikostigt ö p p n a r p u n g e n och bjuder skatter så godt h a n k a n.
D e n m i g får skåda, nog o m k r i n g m u n n e n helt välbehagligt sig s t r y k e r visst.
F ö r s a k a m y c k e t I säkert k u n n e n, blott jag ej k o m m e r a t t lida brist.
M e d hufvud p r o p p a d t af bara smörja, med getingsmidja och u t a n själ — m a n m å väl u n d r a, m a n m å väl spörja h u r sådan kärlek j a g v u n n i t väl?
O c h ä r j a g l å n g eller bland de k o r t a, och ä r j a g tarflig, och ä r j a g fin, m a n d y r k a r m i g i sitt h e m som borta, på land som haf med belåten m i n.
M i g ödet hufvud på skaft h a r gifvit, d e t ä r d å säkert, och därför så min hela lifsuppgift också blifvit a t t i h v a r t öga slå d u n s t e r blå.
— I m o l n j a g söker helt m y s t i s k t h&lt; Ija d e t affall, du i beslag vill ta '.
Men d i m m a n skingras, j a g k a n ej dölja, hvad d u h ä r n e d a n k a n skönja bra.
» M a m m a m å r visst, i n t e b r a, » s a d e T o n y s ä l d s t a dotter, s o m såg sin m o r lägga bort h a n d a r b e t e t och hvila hufvudet mot stolsryggen.
» Kom, min vän, » s a d e onkel J o n a s.
» Min h u s t r u tål aldrig stark v ä r m e, och h ä r ä r visst n ä s t a n för v a r m t, » v ä n d e h a n sig till v ä r d i n n a n.
H a n förde u t T o n y o c h l a d e h e n n e p å e n soffa i ett a f s i d e s b e l ä g e t r u m.
H a n l a d e sig p å k n ä vid h e n n e s s i d a o c h tog e n af h e n n e s h ä n d e r.
D e n v a r i s k a l l, o c h h o n r ö r d e sig icke.
H a n k y s s t e d e n g å n g p å g å n g o c h v ä n t a d e p å att h o n s k u l l e t a l a.
Men h o n s a d e f o r t f a r a n d e i n g e n t i n g; h o n e n d a s t klappade h o n o m s a k t a på h a n s skalliga hufvud.
Till s i s t h v i s k a d e h o n m e d n ä s t a n s l o c k n a d röst: » J a g ville b a r a h a v a r i t h o s h o n o m, d å h a n dog! » » Blef d e t a l d r i g, — blef d e t a l d r i g a n n o r l u n d a?
» frågade onkel J o n a s sakta.
» N e j, aldrig! » H o n s u c k a d e d j u p t o c h låg å t e r a l l d e l e s stilla.
» S t a c k a r s lilla T o n y, » m u m l a d e h a n.
» L å t m i g få v a r a e n s a m litet, » b a d h o n.
» Jag s k a l l s t r a x k o m m a i n till d e a n d r a.
» H a n r e s t e sig o c h gick u t till s ä l l s k a p e t.
» J a, s o m s a g d t, h e t t a n v a r litet för s t a r k, m e n min h u s t r u kommer strax, » s a d e h a n med en s t ä m n i a, som han försökte göra s å ogenerad som möjligt.
E n half t i m m e efteråt k o m T o n y in i g e n.
H o n s t a n n a d e i d ö r r e n o c h s k u g g a d e för ö g o n e n.
» H v a d h ä r ä r ljust, » s a d e h o n.
» Det b l ä n d a r e n, n ä r m a n k o m m e r från m ö r k r e t.
» » Vill d u lofva m i g a t t a l d r i g m e r a t a l a d ä r o m; aldrig! » » J a, d e t lofvar j a g för d e n s t o r a k ä r l e k j a g h y s e r för dig. » » Låt o s s d å r e s a, » s a d e h o n s a k t a, » — i m o r g o n!
» V. Onkel J o n a s höll sitt ord, och T o n y höll också sitt.
H o n t i l i b r a g t e s i t t lif p å A b y o c h gick u p p i a t t p å a l l a s ä t t u p p f y l l a s i n a p l i k t e r m o t sin m a n och sina barn.
Intill det s i s t a v a r h o n s i n a f ö r ä l d r a r s h j ä l p och glädje, och d å A n n e - S o p h i e m e d sin löjtnant b o s a t t e sig p å en e g e n d o m n å g r a m i l l ä n g r e b o r t, u t g j o r d e d e b e s t ä n d i g t v ä x a n d e f a m i l j e r n a en liten v ä r l d för sig, h v a r i p l i k t e r o c h n ö j e n, fröjder o c h s o r g e r aflöste h v a r a n d r a u n d e r d e k o m m a n d e å r e n.
Då Tonys äldsta dotter var sjutton är, h ä n d e d e t, a t t d e a l l a e n v i n t e r a f t o n v o r o i n b j u d n a till e n h e r r g å r d i n ä r h e t e n.
Det v a r s t o r t f r ä m m a n d e, o c h d å a l l a efter s u p é e n s u t t o f ö r s a m l a d e i sa- l o n g e n, s a m t a l a n d e o m o l i k a n y h e t e r från s t o r a v ä r l d e n, s a d e p l ö t s t i g t e n af d e ä l d r e h e r r a r n e: » Och grefve D o l g a s, s o m s k u l l e dö s å h a s t i g t!
» » H v i l k e n grefve D o l g a s?
» f r å g a d e o n k e l J o n a s.
» Grefve M a g n u s D o l g a s, h a n s o m flere å r v a r legationssekreterare i Paris, och som nu nyligen f ö r f l y t t a d e s till R o m.
» » Dog h a n i R o m?
» f r å g a d e n å g o n.
» N e j, i Neapel, » s v a r a d e d e n h e r r e, s o m k ä n d e till s a k e n.
» H a n d o g efter t r e d a g a r s s j u k d o m.
Det v a r n o g tyfus. » » Var h a n gift? » f r å g a d e m a n.
» Nej, h a n v a r a l d r i g gift.
Det v a r e n v a c k e r m a n, m y c k e t b e u n d r a d af d a m e r n a, m e n h a n h a d e visst haft någon olycklig kärlek — n å g o n säger h ä r h e m m a i S v e r i g e, — s o m g j o r d e, att h a n all- t i d lefde u t o m l a n d s o c h a l d r i g k u n d e b e s l u t a a t t gifta sig. » » H v e m m å n n e h a n h a d e h o s sig, d å h a n d o g?
» frågade någon.
» Ja, d e t s o r g l i g a v a r j u, a l t h a n i n t e l ä r h a h a f t n å g o n a l l s.
— D e t h e l a gick s å fort, a t t m a n i n t e k u n d e s k i c k a b u d efter n å g r a af h a n s s l ä k - tingar.
För resten ä r o visst alla h a n s n ä r m a s t e döda. » H v a d n o g vi alla ett eget ö n s k a.
H v a d m a n p å hufvudet träffa tör.
T v å skogsbor rika på v a c k e r g r ö n s k a.
Och h v a d m a n t r ä d e t ibland ju bör.
T v å d r y c k e s k ä r l — e t t dock mest för vatten, d e t a n d r a ofta m a n ser i r e p.
H v a r u r m a n h ä m t a r sig visdomsskatten, m e n äfven m y c k e t som blott är s k r ä p.
H v a d själfva Nalle, så t u n g, k a n lära.
H v a d l ä r o m ä s t a r e n h e t e r då.
H v a d första stenen d u e j, m i n k ä r a, f å r.
p å h v e m än det då v a r a må.
F ö r u t a n h v a d.
d u ej bröd skall finna, o m v ä r l d e n s s k a t t e r du ägde än.
E n biblisk y n g l i n g — h v e m vill ej v i n n a en följeslage som h a n s och v ä n?
H v a d m a n ej g ä r n a b ö r h a för mager, ifall ens fetma skall ha bestånd.
E n v å r e n s h ä r o l d besjungen, fager.
N:r 30 (449) Fredagen den 24 juli 1896.
Byrå: Redaktör och utgifvare: Utgifningstid: Annonspris: Prenumerationspris pr år: 35 öre pr nonpareillerad.
Idun ensam kr.
5: — Klara södra kyrfcog.
» 5: — För ' Platssökande » o. » Lediga platser » Träffas säkrast kl. 2 — 3.
» 3: — Prenumeration sker ä alla post- 25 öre för hvarje påbörjadt tiotal stafv.
Barngarderoben » 3: — (lösnir endast för kompletteringar.)
70 öre pr norjp- rad anstalter i riket.
Wilhelmina Schuck.
- pör några dagar sedan stod i ett p a r af våra förnämsta tidningar r att läsa en liten notis om att änkefru Wilhelmina Schilek, änka efter den på sin tid som pedagog högt aktade fil.
doktor Martin Sehiick och själf känd som skicklig pianist, fyllt 80 å r och därvid uppvaktats med bref och telegram från n ä r och fjärran.
Bland de minnesgoda märkles äfven flere elever i den frivilliga » lärokurs för fruntimmer », biand hvars stiftare och förste lärare äfven Martin Sehiick var en och säkerligen icke den minst nitiske — den egentlige upphofsmannen till detta det första försök a t t skaffa den svenska kvinnan en haltfullare undervisning än den vanliga pensionsbildningen var som be- kant P.
Denna lärokurs, ombildad efter 3 år (1862) till » Seminarium för bildande af lärarinnor », en läro- anstalt, som sattes under statens hägn och vård.
Schuck öfver- gick då till denna, vid hvilken han tjänstgjorde dels som lä- rare, dels som sekreterare och kamrerare, men samtidigt (1864) öppnade h a n en privat läro- anstalt » Nya elementarskolan för flickor », som förtjänar a t t minnas som den första i stor stil anlagda flickskola, som Sve- rige ägt.
Med denna voro näm- ligen till en början förenade såväl en &gt;; förberedande lärokurs till Lärarinne-seminariet och te- legrafverket », där hl.
a. de första kvinnliga telegrafisterna i vårt land fingo sin grundläg- gande utbildning, som äfven en verklig » gymnasialafdelning », denna sistnämnda närmast af- scdd för de kvinnor, hvilka, sedan tillstånd därtill vunnits, skulle vilja förbereda en blif- vande läkarebana genom full- ständiga studentexamensstudicr, som man ser, en framtidstanke.
N ä r doktor Sehiick 1872 afled, fortsattes denna skola under några år af hans änka, som emellertid icke besatt den pedagogiska utbild- ning, a t t hon själf kunde fungera som föreståndarinna, till i en ålder då hon kunde göra anspråk på hvila, utan sköttes denna plats af en skolad lärarinna, fru H a n n a Ostberg, till dess skolan slutligen öfver- gick i andra händer.
Som änka efter en m a n, som gjort så mycket för den svenska kvinnans utbildning, som Martin Schuck, vore fru Schuck alltså väl förtjänt af en plats i I d u n s porträttgalleri, men hon h a r äfven sin egen historia som för- tjänar att ihågkommas, och det är denna, j a g n u går a t t skildra.
D e t var den 2 juli 1816, som hon såg dagens ljus.
Föräl- drarna voro grosshandlanden Salomon Josephson och Beata Levin, och hon utgick alltså från en judisk familj, en af dem, som längst vistats i Sve- rige och äfven en af dem, som skänkt d e t nya fosterlandet mäst dugande söner, j a, gjort insat- ser i dess kultur.
D e t var en talrik barnskara, som växte u p p i det Josephsonska hemmet, och allteftersom barnskaran tillväxte, aftog välståndet, så att då hus- fadern koleraåret 1834 bortryck- tes, så grinade fattigdomen med alla dess försakelser och um- bäranden emot änkan och de 10 barnen.
D e t hade dock varit ett ljust och gladt h e m.
Fadern tycks h a haft något af artist- blod uti s i g; så mycket ä r åtminstone säkert, att vid sin violin glömde h a n alla verldens sorger.
Och i det h e m m e t musicerades flitigt.
V i d pianot omväxlade den lilla Mina och hennes två år yngre broder J a k o b — sedermera direetor musices vid universitetet i U p -
Att våga tänka tanken ut, Det är det svåra, är det stora, Att ej pä vägen sig själf förlora Att icke stanna förrän vid slut.
Sturzen-Becker.
sala, komponisten J.
Josephson.
— D e n egentliga pianisten var dock Mina, b vars talang utvecklades så hastigt, a t t hon vid 12 års ålder gaf sin första konsert i det Kirsteinska huset (beläget midtför nuvarande Centralstationen, ungefär d ä r hotel Continental n u ligger.)
Och stolt var hon, då hon med recetten kunde bi- draga till anskaffandet af ett nytt piano.
Mindre stolt kanske, d å h o n måste stiga u p p på en stol för a t t visa sig för åhörarne; hon var nämligen då så liten — stor h a r h o n för öfrigt aldrig varit — a t t de längst bort sit- tande åhörarne icke annars alls kunnat se henne, och a t t gå p å konserter endast för a t t höra, därtill v a r man tydligen då lika litet lifvad som n u för tiden.
Sin utbildning som pianist hade den lilla Mina Josephson fått hos en den tiden ansedd pianolärare, Semmy Grisigo eller Giesecke, som jag tror slägten sedermera kallade sig.
H a n tycks h a varit e t t original, ehuru icke precis i d e t ordets bättre bemärkelse.
F ö r honom lärde sig Mina emellertid endast den egentliga fingerfärdigheten, här spelade hon Herz och Kalkbrenner, den tidens virtuoskomponister.
Klassisk musik spelade hon däremot för fa- dern, hvar jämte hon hade tillfälle a t t i hemmet tidigt deltaga i ensemblemusik, hvarvid med- verkade flere af den tidens förnämsta förmågor.
Kvartettaftnar höllos äfven reguliert i hemmet.
Ruckman slöt Mina e t t så varmt vänskapsband, att de af brodern J a k o b i ett bref nämndes treklangen; själf var h a n septiman och hans vän, den r i k t musikaliskt begåfvade • Anders Lidner, död som konsistorienotarie i Hernösand, grundbasen.
När J e n n y Lind 1842 konserterade å Caro- lina i Upsala till förmån för J.
Josephson, och såmedelst skaffade honom medel till en utrikes studieresa, medverkade äfven Mina bl.
a. med appassionatan, som då ännu var föga känd.
U n d e r dessa år var hon en af de förnämsta i Stockholm uppträdande pianister oah konserterade flitigt Som bevis på, h u r väl hon förstod a t t följa m e d sin t i d, kan nämnas, a t t det v a r hon som först i Stockholm offentligen spelade såväl Schumann som Chopin.
Af Schumann var d e t kvintetten, som förmed- lade bekantskapen, af Chopin, som jag tror, något af hans scherzon.
Bland hennes elever denna tid v a r äfven den unga Sophie Leijonhufvud, god pianist, sedermera gift m e d kommendör Adlersparre och som författarinna känd under signaturen Esseide.
D e t var i hennes familj, som Mina introducerade J e n n y Lind och såmedelst in- förde henne i societeten.
Efter Minas giftermål, 1844, afstannade så småningom hennes m e r offentliga musikaliska verksamhet.