Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Porträttet har jag fun- nit, men först efter att ha sprungit halfva Paris rund t — ty m:me Car- nots fotografier utstäl- las, på hennes egen ön- skan, icke.
Och texten?
Ja, den är kanske ännu svårare att finna, o c h detta af det enkla skä- let, att hennes lif ute- slutande varit egnadt.
åt familjen, åt ett välgö- rande arbete i det tysta.
En sak vet hvar man: hela Frankrike aktar mr Carnot, och hela Pa- ris älskar m:me Car- not; lika redbar och fläckfri s o m Carnots karaktär är, lika ädel är äfven hans makas.
Säkerligen anade ej den vackra mademoi- selle Dupont White, då hon för jemt 25 år se- dan äktade ingeniör Sadi-Carnot, den store revolutionsmannens sonson, att hon en dag såsom gemål till chefen för en af Europas stor- makter skulle göra les honneurs vid festerna i Elysée-palatset.
Hon fortfor emellertid der att vara, hvad hon varit i det gamla, enkla hem- met: typen för en god moder o c h maka.
Ge- nom sin blygsamhet, sin intelligens o c h sitt hj er telag bredde hon en doft af h e m i palatsets skimrande salar, som de förut aldrig haft, allra minst under Jules Grévys tid.
När hon — såsom jag ofta haft tillfälle iakttaga — åker vid si- dan af sin man och folket jublar: » Vive Carnot, vive Carnol / » och republikens presi- dent med sin vinnande hjerllighet besvarar hels- ningarna, då ser hon stolt upp till h o n o m — mera som vore det en son än en make — o c h ett godt o c h lyckligt leende krusar hennes läppar.
Och folket säger då: » Cest une femme de coeur!
' % Utan att egentligen vara hvad fransmannen benämner » une femme swpérieure- », är hon dock en qvinna, hvars naturliga esprit o c h be- gåfning utvecklats ge-
Idun u t k o m m e r I h u f v u d s t a d e n hvarje h e l g f r i f r e d a g och k o t t a r t6r qvartal endast I krona, postarvodet Inberäknadt.
— n o m en fin bildning.
Hon har egnat en stor del af sitt lif åt det godas tjenst, o c h hon står i spetsen för ett stort antal för- eningar, hvilkas verksamhet går i denna riktning, deribland Union des femmes de France, eller med andra ord den franska afdelningen af » R ö d a korset ».
I sitt uppträdande noblare än mången boren furstinna, utöfvar m:me Carnot på sin umgängeskrets ett stort inflytande ge- nom ett fint behag, som alltid varit qvih- nans mäktigaste vapen.
Dertill kommer en förtjenst — en bisak om man så vill!
— som fransmännen skatta högt: hon klär sig med en utsökt smak, med en enkel, men fulländad elegans — hon är j u född parisiska också!
Liksom presidenten Car- not för en tid sedan vid den stora kapp- löpningen på Longchamps gjorde den gråa cylinderhatten till sommarens herr-mode, genom att då bära en sådan, har rmme Carnot mer än en gång varit den tongif- vande i den qvinliga modeverlden, tack vare någon liten originalitet i drägten.
1 " Tidningen innehåller nästan uteslutande origjnalbldrag.
— p p g i f å närmaste postanstalt namn och adress samt erlägg en krona, så er.
étt Uppåt det går, Väg han sig röjer Qvist ifrån qvist — Drillar han slår, Jubelsång höjer Från toppen till sist.
Vida han ser: Under är jorden, Ofeer det blå.
Högre allt mer!
Hans längtan är vorden Solen att nå.
Högt öfcer mark Vingen den öfoas Dag ifrån dag, Växer sig stark, Snart skall den pröfoas I fångstort slag.
John Hopper.
* En omständighet, som kanske intresserar er, min läsarinna, är, alt m:me Carnot vid sina besök på verldsexpositionen visat en alldeles särskild sympati för den svenska villan, der hon då o c h då gör visiter, som äro allt annat än hvad man kallar » fran- syska ».
, juveleraren Jahnssons (firma C.
Hallberg) biträde, har i sin vackra Rättviksdrägt förvärfvat sig hennes stora bevågenhet, o c h m:me Carnot har köpt en mängd allmogesmycken, af hvilka hon bar ett vid den senaste stora balen i Industripalatset.
De utstälda väfnaderna från » Plandarbe- tets vänner » kan hon likaledes ej nog be- undra — och, tro mig, imme- Carnot har smak!
Paris i augusti 1889.
Genom ett ofdrutsedt missöde har veckans nummer försenats med en dag, hvilket vi bedja våra ärade läsarinnor benäget ursäkta.
Fogel-liir.
Hedersamt omnämd vid Jdnns C:te " pristäfling.
^Jfogel Ull ' salt, En dunklädd unge, På nedersta gren; Fann det så gla.dt I lummig dunge Och solens sken.
Uppåt han såg, Hur grenar sträcktes Till trädets topp.
Brinnande håg I honom väcktes Att nå dit opjp.
Vinge så klen Af länglan spritter, Djerft stråckes ut.
På nästa gren Qviitrande sitter Han så till slut.
) ti detta så att säga nervösa tidehvarf, då mångfaldiga intressen rastlöst jaga oss från det ena arbetet eller nöjet till det andra, då hvarken tid eller omständigheter, ja, till o c h med vårt eget oroliga sinne knappast vilja tillstädja oss att söka en välbehöflig hvila, måste hemmet mer än någonsin vara egnadt att bjuda oss det lugn o c h den ro, som skola göra oss skickade att med nytt m o d o c h stärkta krafter åler träda ut i verldsvimlet.
Lycklig den, som uti sitt hem då finner denna nödvändiga hvila, finner den just uti det hem, som han må hända sjelf skapat eller hjelpt till att skapa, och dubbelt lyck- ligare må han känna sig, om konsten varit honom behjelplig här vid lag.
En god upp- fostran inför oss vanligen uti konstens rike; hvarför tillämpa vi egentligen ej oftare dess der inhemtade lärdomar vid vår egen härd?
Här utså vi h o s våra barn det första fröet till det goda — hvarför då ej samtidigt lik- som på lek införa dessa uti det skönas område o c h från deras spädaste ålder göra deras sinne mottagligt för rena konst- och färgharmonier?
Borde ej endast detta skäl vara vigtigt nog för att förmå oss att, med skönhetssinnet som måttstock o c h konsten som hjelpreda, pryda våra h e m?
Tyvärr sker detta sällan!
Orsaken härtill är ej alltid att söka uti bristen på förmögenhet, utan är ofta att finna uti oförmåga, frånvaro af g o d smak samt en total likgiltighet.
Man må ej tro, att denna goda smak, eller rättare detta er- forderliga skönhetssinne, alllid kommer oss till hända s o m en gudagåfva, eller att, då den förefinnes, den obetingadt är medfödd.
Nej, den är oftast resultatet af en sorg- fällig uppfostran, trägna studier, öfverlägg- ningar o c h jemförelser.
Den omständighet, att månget hem måste bildas uti en må hända ofta ombytt, hyrd våning, förhindrar visserligen här till en del den gedigna konstens införande och en genomförd stils användande, men man måste dock ej kasta all skuld på denna omstän- dighet, ty just uti detta fall skola ofvan- nämda smak o c h skönhetsinne afgifva den bästa hjelpen o c h förmildra svårigheterna.
Det händer dock rätt ofta, att dyrkan af det stilenliga drifves för långt och blir med uppoffrandet af komfort och trefnad så pinsamt noggrant genomförd, att till o c h med papperskorgen, spottlådan o c h Ijus- tändaren äro i stil med det öfriga — man må ej förtänka dem, som erfara en säll- hetsrysning eller höja en suck af lättnad, då de uti ett eller annat hörn upptäcka några föremål, som stå alldeles i strid med omgifningen.
Nej låtom oss undvika denna här vid lag malplacerade konstdyrkan o c h låtom oss då hellre använda alla de nonde- scripla möbler, föremål och dekorativa ting, hvarmed olika folkslags smak riktat oss under det senaste årtiondet.
Men låtom oss med största stränghet förkasta, hvad vårt skönhetssinne benämner skarpa och ohar- moniska motsatser, som uti hela denna bizarra samling lätt förekomma, sårande vårt öga lika svårt, som då en falsk ton träffar vårt öra.
Man vill hafva komfortabla möbler till att hvila sig uti, men man vill också gerna hafva vackra föremål all smeka sitt öga med.
Äro vi uti den lyckliga ställning alt kunna helt o c h hållet förfara enligt godtycke o c h på egen grund o c h inom egna murar skapa vårt hem, då kunna j u vårt skönhetssinnes och fantasis djerfvaste tankar blifva till verklighet, o c h vi framlefva vårt lif uti konstrikt prydda gemak.
Då kunna vi fråssa uti besittningen af salonger, boudoirer, sängkammare uti yppig r o c c o c o och barock, uli matsalar, arbetsrum, biblioteker etc. i ren renässans o. s. v. Vi ega alla dertill passande stuckaturer, siden, brokader, förgyllningar, guldfransade sammetsdraperier, massiva ekmöbler, koppar o c h messingshusgeråd, träsniderier, dyrbara elzevirupplagor o c h så vidare i oändlighet.
Här har man rättighet att förvänta den gedigna konsten, o c h här har man skyldig- het att införa den.
Men det är j u endast en ringa procent af menskligheten, som har dessa fördelar, o c h således är det ej dessa lyckligare lotta- des hem, som vi taga till norm, utan vi hålla oss vid de tusentals andra hem, som skapas o c h prydas med ringa tillgångar.
Mycket ofta hafva trots dessa ringa till- gångar ett förvånande resultat ernåtts; o c h hvarför, o m ej just derför att konstkänne- dom o c h urskilning varit verksamt behjelp- liga.
Uti ett dylikt hem behöfva vi ej frukta att se Beethovens medaljongporlrätt på pia- nots framsida, inga skräckinjagande olje- tryckstaflor på väggarna, ej heller t. ex. ett antikt dryckeshorn på en sä kallad atenienne midt ibland parfymflaskdragande bronzgetter och liknande konstsaker; ej heller se vi uti hvardera soffhörnet en kudde med Thor- waldsens Natt o c h Dag derå broderade med stråperlor.
Nej här står allting på sin rätta plats o c h uti sin rätta dager; draperier, jardinierer och mattor finnas i tillräcklig mängd, men ej uti underhaltiga qvalitéer o c h dåliga imitationer.
Det hela gör ej det fatala intryck, som så ofta erhålles, nämligen alt man, då man åt det hela velat gifva en konstrik, artistisk prägel, blifvit ledd utaf den förher- skande tanken: » prydligt och billigt! »
h i l l e.
t u m m a r I yeckan u n d e r hela q v a r l a l e t.
F ö r hvarje 6 - tal abon- n e n t e r, s o m s a m l a s, o c h f ö r hvllka a f g l f t e n I n s ä n d e s till R e d a k t i o n e n a f Huru mycken skada har ej denna fras åstadkommit?
Fransmännen, huru lättsinniga de än må synas, hafva dock rykte o m sig att vara ytterst goda ekonomer, o c h de hafva också ett uttryck i samma genre, fastän precis det motsatta; de säga: » c ' est le bon prix qui ruine ».
De hafva verkligen i inånga afseenden ofantligt rätt.
Då knappa tillgångar ej tillstädja an- skaffande af äkta konstföremål, har man alltid utvägen att kunna skaffa sig goda kopior o c h imitationer.
Men här måste man lika noggrant förvissa sig o m en ko- pias eller en imitations trohet s o m o m ett konstföremåls likhet.
Hellre endast några få goda kopparstick och fotogravyrer än ett helt galleri olje- tryck, hellre endast en lampelt eller sköld af cuivre-poli än flere af förgyld papp o c h hellre inga statyetter än hiskliga gipsbilder o. s. v. Jag vill ej citera flere exempel, ty jag hoppas att min goda mening ändå förstås.
Ett stort men, som merendels förekommer uti våra dagar vid en bosättning, äro pre- tanlionerna att vilja finna allting ögonblick- ligen färdigt uti bodarne för att på kortast möjliga tid anskaffa alla de tusentals före- mål, som äro härtill nödvändiga.
V o r e det ej mycket bättre, o m ett ungt par, då det skall sätta b o, i stället för att handla på beskrifna sätt (jag talar ej, o m hvad köksattiralj o c h dylikt beträffar) såge saken mera lugnt an o c h efter noggranna öfverläggningar och jemförelser iordning- stälde sitt hem o c h utan all hast, så små- ningom enligt smak, utrymme o c h förmögen- het, tillskaffade än det ena o c h än det andra föremålet.
Det faller sig naturligtvis svårt att gifva några råd o m huruledes ett hem skall inrättas o c h förskönas, ty hvar och en vill j u vanligen handla efter sitt för- stånd och sin smak, men ett råd kan man alltid våga sig på att gifva: undviken de mest skriande felen mot konslreglerna, upp- offren ej dessa senare för det så kallade originella, som merendels alls inte är origi- nelt, ulan snarare ett obegripligt sammel- surium.
Läggen eder mera vinn än tillförene o m konstens insteg o c h vårdande uti edra hem, och edra sträfvanden i o c h för detta skola krönas med framgång o c h gifva en rik ersättning för alla mödor.
Ännu en sak skulle j a g vilja säga.
Hvar- för kan ej qvinnan göra konsten i hemmet till ett specialstudium?
Kunde ej detta fogas till hushållsskolan, helsovårdsläran och.
barnskötseln?
Litet poesi uti all denna prosa skadade väl e j?
Detta specialstudium bidroge också må- hända mera till framlida trefnad o c h glädje än de trägna studier, som offras t. ex. på pianospelningen.
Såsom god hjelp till detta studium rekommenderar jag bland andra böcker såsom varande särdeles intressanta och lärorika: Henry Ilavard, Hart de la maison; Georg Hcrth, Dos deutscke Zimmer o c h Jacob v. Falke, F) ie Kunst im Hause.
Jag är öfvertygad att dessa verk, som öfver allt funnit en stor spridning, säkerligen före- finnes äfven uti goda öfversältningar, då man ej föredrager att läsa dem på original- språken.
| | » i I U U l \ Idun, erhillee e t t g r u t l s e x o m p l a r f ö r hela d e n t i d, u n d e r hvllken abonne- m e n t e t r ä c k e r.
A r o d e s a m l a d e a b o n n e n t e r n a f ä r r e än 5, t o r d e p r e n u m e r a - Min sommarexamen.
Solhagen, i augusti 89.
Högtärade herr Redaktör!
Ni får verkligen förlåta mig, att jag nu helt djerft kommer och tar er dyrbara tid i anspråk, fast jag bara är en karl och dertill en stac- kars skolfux, som egentligen förr i all min dar aldrig sysselsatt mig med annan literär verksamhet än att rätta » mina pojkars » sven ska och latinska skripta samt att laga samman en eller annan tysk explikationsöfning.
» Så mycket djcrfvare att nu i oträngdt mål taga till pennan, » säger ni, och jag måste medge, att ni har rätt.
Men jag har en ursäkt — en stor ursäkt.
Ty det har händt mig något oerhördt.
Ni är ju sjelf en man och känner, •hur djupt en sådan kan känna sig kränkt, när en medlem af det » svagare könet » försöker emot en spela en öfverlägsen och docerande roll, och derför skall ni nog ock fatta det behjertansvärda i min sak och behofvet af en raffinerad hämd.
Ty det har endast varit denna stora lidelse, begäret efter hämd, som kunnat drifva mig till dessa rader.
Jag måste medge, att jag sjelf och mina vänner nu i snart tio år varit ense om, att min hustru i det hela är en mycket söt och förträfflig qvinna, ja, nätt upp den förträffliga- ste på långa, långa vägar.
Hon har alltid vetat att blicka upp till mig med den respekt, lärdomen och den manliga öfverlägsenheten ega att fordra; hon är den förståndigaste (allt na- turligtvis relativt såsom fruntimmer) lilla mamma för våra två barn och en riktig trollkonstnär i att stöka till vår anspråkslösa lilla vinter- våning på La ' gårdslandet till ett sannskyldigt paradis.
Och i köket är hon öfverlägsen; jag skulle bara önska, att ni en gång gjorde oss den äran i djupaste hvardagslag.
Ni kan ej tänka er något mera delikat än hennes kål- dolmar och hennes kryddsill.
Men sä stude- rar hon också flitigt i Idun hvarje vecka.
lågo redan, motade till kojs; barn skola sofva siua modiga tolf timmar, när de äro på landet, det ger krafter och helsa mellan lek och ras, som godt komma till godo, då lexorna nu åter begynna.
Men Dudu och jag hade just lemnat vår läckra kräftsupé på verandan, och nu sutto vi hand i hand på den lilla bänken nere vid bryggan och kommo öfverens om, att augusti- månsken ändå är augustimänsken, svärmiska, skam till sägandes, som ett par vanliga nygifta tosingar.
Så kom melankolien.
» Det blir allt bra vemodigt att fara ifrån all den här härligheten så snart, du Sven », suckar lilla frun och kryper tätt upp till min sida.
» Ser du mångatan der ute på fjärden, hur den blinkar och vinkar, precis som ville den locka till en promenad? » » Ja, och det sköna aborrfisket », instämmer jag- » Ack, fisk; det kan man få i hallen lika bra.
Hur kan du vara så prosaisk », säger hon.
» Det är prosan, man lefver af », svarar jag, synnerligen slående.
Så är hon tyst en stund.
Men litet efter öppnas på nytt den lilla näbben.
» Hvad har du nu egentligen lärt under den här sommaren, Sven », frågar hon och ser upp i mina ögon.
Jag blir verkligen förbluffad.
• » Lärt!
— • hvad menar du, min vän; du tänker väl inte, att jag på nytt har börjat läsa lexor? » invänder jag med en mild förebråelse i tonen.
» Nej — inte precis!
Men något ditåt ändå; dertill borde vi menniskor aldrig bli för gamla. » Har man hört på maken — hvilken snus- förnumstighet!
» Jag har just lust att anställa en liten exa- men med dig. » » Dudu », svarar jag, allvarligt och ännu grufligt förvånad.
» Examen, examen?
Jag känner inga andra examina än min höst- och vårexamen, och der är det jag, som är den examinerande. » » Det skadar väl inte, att för en gång byta rollerna, herr magister? » Och så skrattade hon.
Nej, i qväll var hon för besynnerlig, min praktiska, enkla lilla Dudu!
Jag har svårt att tro mina öron och tiger still i brist pä bättre, medan jag öfvertänker mitt parti.
» Seså, sitt nu inte der och se dum ut, nu börja frågorna: Road har sommaren lärl dig om barnen? » fortsätter hon och rycker i min rockärm.
Nu skall ni dock fä höra.
V i bruka all- tid om somrarne, när min skola är slut, söka oss ut till skärgården; vi ha funnit ett för- tjusande litet ställe, långt ut der det är bil- ligt och luften är saltsjöfrisk, ett riktigt sana- torium för barnungarne.
Ni kan icke tänka er, hur starka och brunbrända de bli på tre korta mänader och nästan hälft förvildade till på köpet, som vore de lössläpta fölungar.
Jag tycker nästan att mamma lemnar dem väl stor frihet.
Nå, dermed må nu vara, hur det vill, men trifvas — det göra vi förträffligt.
Jag är en ganska duktig metare, om jag sjelf skall säga » Kära Dudu — hvad kommer åt dig, hvad det, och har fisketur, som förslår; det är inte är meningen?
Lärt mig om barnen?
Jag skulle småsaker till aborrar, som vandrat ur min just vilja veta, hvad den lärt dig sjelf. » sump i mors gryta under de här tiderna.
» Jaså, du svänger dig med motfrågor.
Ja, Derför är det ej heller så underligt, att vi bevars.
Jag har nämligen bli litet smått melankoliska, när hösten står funderat ut det som så, att om vi föräldrar för dörren, både Dudu och jag, och vi måste riktigt med allvar och god vilja begagnade tänka på inpackningen och stockholmsresan.
tiden att studera och iakttaga våra barn, icke Min skola börjar om ett par, tre dagar, och läte det minsta tillfälle, den obetydligaste lilla den gyllene friheten sjunger på sista versen.
omständighet obemärkt gå förbi, utan beständigt Det är verkligen så förtjusande skönt och lade hvarje ny liten erfarenhet till de gamla, vackert ännu här ute; sjön glänser så lockande så skulle vi dermed kunna göra mycket godt blank, när solen behagar skina, och i täppan både för oss sjelfva och dem.
Borde vi inte ha hvarken resedan eller remontantrosorna blom- vara skyldiga att på detta vis dag från dag mat ut.
Litet skumt blir det allt tidigt nog skaffa oss ett rikt materiel af » kjendsgerninger » om qvällarne, och jag får känningar af latinsk ur våra barns lif, på hvilket vi kunde grunda syntax och de tyska deklinationerna, men, rätt vårt behandlingssätt utaf dem i smått som stort, som det är, går månen upp, och det blir så grunda hela vår uppfostringsmetod?
Ja, ja — silfverskärt öfver vattnet, i molnkanterna, bland jag aer väl, hur du rycker på axlarne, och för- strandens dimmor — och med ens så glömma står, att du vill göra dig lustig öfver mina lärda fraser; men det är inte så lätt för ett vi alltsammans för den stund, som är.
Så var det också här oin qvällen.
Barnen stackars fruatimmer att slående uttrycka, hvad
— B i d r a g f r å n a l l a o m r å d e n f ö r q v l n l l g v e r k s a m h e t m o t t a g a s m e d t a c k s a m h e t.
Endast en sida a f p a p p e r e t b ö r hon menar; jag känner det så väl, men jag menar det inte alls så torrt teoretiskt, som jag säger det.
Du må tro min metod visat sig praktisk.
Det är först i sommar, jag riktigt på allvar begagnat den. » » Kära Dudu, de der funderingarna äro ju mycket bra, men de äro solklara saker, dem alla föräldrar känna innerligt väl, och så kom- mer du och predikar öfver dem, som om du uppfunnit något spritt spångande nytt. » » Solklara — ja bevars; men det är det, jag menar, att vi ändå så ofta i rätta och bästa tiden glömma att tillämpa dem.
Om vintern äro ju barnen så upptagna i skolan, de äro från hemmet halfva dagen, och när de så komma hem, ligger lexbestyret öfver dem för den öfriga delen.
Jag får egentligen aldrig rå om dem ordentligt på den tiden; men om sommaren är det något annat; då har jag här ute både sjelf bättre tid att sysselsätta mig med dem och följa dem dag från dag genom lekar och arbete, och de å sin sida bli förtroligare, mera öppet naturliga, medan sommarfriheten varar.
Vet du, jag har under denna sommar på så vis fått syn på och lärt känna många små karak- tärsdrag och lynnesegendomligheter både hos Karl och Vera, som förut alldeles undgått mig, men som äro vigtiga att känna.
En liten oart att motarbeta den ena gången — en vacker liten brodd att taga vara på och stödja den andra.
Båda delarne kunna från början vara så ringa, att vi lätt förbise dem; och så blir oarten, som i rätt tid beaktad lätt kunnat qväfvas, till ett svårutplånligt lyte, innan man vet ordet derom, och den lilla brodden kanske förtvinar i saknad af ans.
Har inte du tänkt på det samma och märkt, hur mycket närmare vi särskildt om somrarne komma våra barn? » » Jo, bevars », svarade jag; jag började dock verkligen finna Dudu minst sagdt en smula retsam med sina teorier, gamla som gatan.
Men hon går käckt på.
» Ja, och vi två sjelfva sedan; jag tycker, att jag rår om dig dubbelt så mycket på somma- ren som om vintern; nu har du helt och hållet varit » min egen gubbe », men då skall den stränga skolan och lexläsningen också ta dig ifrån mig.
Och derför har jag nu också passat på och grundligt studerat dig, sida från sida, precis som en intressant bok, man ändtligen fått till låns.
Ja, min gubbe, det var kanske inte bara vackra sagor på alla bladen; men — för det mesta! » Och här lyfter Dudu, skälmskt leende, sitt lilla pekfinger som till en varning midt för min näsa.
Ögonblicket derefter har jag hennes varma kind uppe mot min och hon hviskar: » Ja, nu har jag verkligen medgifvit det — • för det mesta!
Men du skall inte bli egenkär för den saken, utan komma ihåg att just i det kapitlet har en hustru lite svårt att bli opartisk.
Har inte du också i sommar lärt något godt eller ondt om mig, Sven? » » Nej, det har jag verkligen inte, annat än hvad jag kände förut, ooh det är, att du är en snäll och rar liten hustru, utom när du — du är — — » » Stygg, ja, menar du! » » Ja, precis så otreflig och tillgjord som du varit i qväll!
Nu börjar det dessutom bli för kallt för dig här ute, och det kan vara tid att tänka på sängen.
Eller är ännu inte examen slut och all din sommarvisdom? » Jag var verkligen litet skarp i tonen mot stackars Dudu, men hon hade då ej heller plå- gat mig måttligt, fastän hon nog menade det bra; och nu såg jag, hur det började rycka kring den röda lilla munnen och ögonen af undertryckt snyftning, när hon svarar: | n I U I | U f, | IN a n v ä n d a s o c h m a r g i n a l l e m n a s.
N a m n o c h a d r e s s t o r d e alltid n o g a a n g l f v a s, o c h k a n f u l l k o m l i g d i s k r e t i o n f r å n r e d a k t i o n e n s sida p å r ä k n a s » Nej, egentligen låugt ifrån. » Ty envis är hon, Dudu, och nu hade hon föresatt sig att stå tappert vid.
» Du är verkligen lustig; du har väl också studerat och lärt en hel mängd om jungfrurna i 30mmar? » » Ja, » snyftar hon.
Det är i crescendo.
» Och om Bob kanske? » » Ja-a ... » » Och nu ville du också veta, hvad jag lärt om alla dessa? » » Ja, just.
; » men nu börja tårarne tillra, den ena efter den andra, och min lilla hustru ser så bedröfvadt och förebrående upp till mig, att mitt hjerta med ens veknar, och jag drar henne ned bredvid mig på bänken och smeker hennes panna, Se, då är allt åter bra!
» Men en sak säger jag dig, Dudu: jag kom- mer att hämnas, för att du i dag velat mästra mig. » » Hämnas? » » Ja, jag skrifver till Idun och beklagar mig; jag berättar, hur du i qväll tagit munnen full, och vi få väl se, om inte dina egna medsystrar skola ge mig upprättelse. » » Du får inte göra det, Sven. » » Jo, jag gör det! » » Nej, du gör det intehi Men jag tystade hennes trotsiga mun med en kyss.
» Du får väl se, » sade jag.