Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Preste-ståndel, enligt livad till utskottet ankomne protokolls-utdrag utvisa, samt frågan, likmätigt regerings-formens 87 §, således förfallit, lärer något yttrande i anledning af de framställde anmarkmngarne icke erfordras; hvilket för Hedervärda Bonde-ståndet härmed vördsamt anmäles.
Lag- Viskottets Betänkande, iV:o 24. 1 lN:o 2Fk Ank. till Exp.-Utsk. den 9 Maj 1851, kl. half 8 e. m.
Betänkande, i anledning af Kongl. Majds IS ådi g a Proposition angående ändring för vissa orter af stadgandet uti 20 kapitlet G § Byggn inga - balken samt Kongl. Förordningen den 3 September 1753 om tiden, dä dammlucka skall vara öppnad.
Till Lag-utskottets behandling hafva samtlige Riks-stånden öfverlemna! förenämnde nådiga proposition, hvilken lyder som följer:
"Uti underdånig skrifvelse den 28 Juni 1848 (N:o 121) hafva Rikets Ständer vid sistförflutna Riksmöte anmält, att, i anseende till de olägenheter, hvilka in"om de norra orterne, såsom Norrbottens och Westerbottens län, der is låge qvar i "sjöar och åar till början af Juni månad, föranleddes deraf att, jemlikt 20 kapitlet 8 ”§ Byggninga-balken samt Kongl, förordningen den 3 September 1755, dammlucka "skall öppnas senast den 10
Maj hvarje år, genom iakttagande af hvilken föreskrift ”skulle, till skr da för enskilda, inträffa, dels att ängarne ej blefvo behörigen vattnade, dels ock att sågverks- och qvarn-egare ofta nödgades i förtid utsläppa vat"tenförråden, så att verken icke vidare kunde bedrifvas, förslag hos Rikets Ständer ”blifvit gjordt om det tillägg till åberopade lagens rum att, inom förenämnde län, ”dammluckor icke böra öppnas före den 1 Juni hvarje år; hvarjemte Rikets Ständer "i underdånighet anhållit, det Kongl. Majit täcktes, för utrönande deraf, huruvida den Bih. till R.
Trot. IS50 <?
1851. i Samt., i A/d., 13 Hä/t. 2 Lag-Vtskollets BetänkandeN:o 24. ”ändring uti nu gällande stadgande om tiden, då dammlucka skall vara öppnad, ”hvilken för Norr- och Westerbottens län sålunda blifvit föreslagen, i allmänhet kan ”anses vara af behofvet påkallad, låta i nåder föranstalta, att undersökning härom ”af vederbörande embetsmyndighet er anstäldes, samt, derest förändrade föreskrifter ”härutinnan för ofvannämnde län skulle pr öfva s lämplige, till Rikets nu församlade ”Ständer nådigt förslag i ämnet aflåta.” ”Sedan, med anledning häraf, Kongl. Maj:t anbefallt Dess och Rikets Kammar-kollegium att, efter vederbörandes hörande, afgifva underdånigt utlåtande, har ”bemälde kollegium från Kongl. Majlis befallningshafvande i Gefleborgs, Westernorrlands, Jemtlands, Westerbottens och Norrbottens län infordrat yttranden, af innehåll, dels att för Norr- och Vesterbottens län den föreslagna förändringen ansetts ”vara af stor fördel så väl för jordbrukare, som vattenverks-egare, enär, ty förutan, ”den sena snösmältningen i Lappmarkerna hindrar tillgodogörande af flodvattnet för ”ängsvattning och vattenverks drift, dels att, ehuru i Jemtlands län dammluckor i ”allmänhet ej äro brukliga, den föreslagna förändringen likväl är vo den ansedd äf”ven för det länet tjenlig, och dels alt deremot utsträckning af samma förändring ”till Gefleborgs och Westernorrlands län blifvit hufvudsakligen afstyrkt.
Och har ”Kammar-kollegium, på grund af hvad sålunda anmäldt och upplyst blifvit, i underdånighet tillstyrkt, att tiden för dammluckas öppnande måtte för Norrbottens, Westerbottens och Jemtlands län bestämmas till den 1 Juni, der vatten kan åker eller äng skada.” ”Efter Stats-rådets och Högsta domstolens hörande, har Kongl. Majit tagit ”detta ämne i öfvervägande; och vill, på grund af hvad i ofvanberörde måtto före”kommit, härmed föreslå Rikets Ständer: ”att hvad i 20 kapitlet 6 § Byggninga-balken, jemförd med Kongl, förordningen den 3 September 1755, stadgas derom att dammlucka skall ”öppnas den 10
Maj, der vatten kan åker eller äng skada, måtte, beträffande Norrbottens, Westerbottens och Jemtlands län, så ändras, att ti”den förjdammluckas öppnande i omförmälda fall utsträckes till den 1 Juni. ”De i Stats-rådet och Högste domstolen i målet förda protokoll bifogas; och Lag-Utskottets Betänkande, l\':o 24. 3 ”Kongl.
OSCAR. G. A. /Sparre".
Utskottet, som derjemte erhållit del af Stats-rådets och Högste domstolens i ämnet förda protokoll, har tagit frågan i öfvervägande; och får, med afseende å de af Kongl. Majit i nåder anförda skäl, vördsamt tillstyrka: att Rikets Ständer måtte bifalla Kongl. Maj:ts ifrågavarande Nådiga proposition.
STOCKHOLM, f. d. Schultze^ Boktryckeri, 1851. Lag-Utskottets Betänkande, Nto 25. 1 N:o 25.
Ank. lill Exp.-Utsk. den 14 Maj 1851, kl. II f. in.
Betänkandej i anledning af väckta motioner angående dels dömstolarnes ombihlning, dels Hof-Rätternés utJlyttningj dels ock rättegången och arbetssättet i sistnämnde domstolar.
Då 1848 års
Ständer öfverlade om den då jemväl beslutade indragningen af Lagmans- och Kämnersrätterne, förnyades en, hvarje gång, som frågan om denna indragning förut varit å bane, framstäld farhåga att densamma skulle vålla sådan tillökning i Hofrätternes göromål, att de ej kunde i Hofrätternes befintliga skick eller med deras nuvarande arbetsstyrka medhinnas, samt följaktligen komma att verka motsatsen af det med indragningen afsedda hufvudsakliga mål eller skyndsamhet i rättegångars afslutande.
Åtskilliga förslag väcktes äfven angående sättet att förekomma omförmälde olägenhet af en reform, hvars riktighet till principen erkändes och som för en ordnad domstolsinrättning ansågs nödig.
Men ehuru man ej helt och hållet kunde förbise giltigheten af farhågan, synes man likväl i allmänhet varit af den öfvertygelse, att ett stadgande derom att verkställighet finge följa å Underrätts beslut, utan afseende å deremot fullföljd talan, skulle sätta en gräns mot obehörig klagan och dymedelst förekomma den hefarade tillökningen i Hofrätternes arbeten, om hvars vidd och beskaffenhet man i allt fall ansåg nödigt vinna erfarenhet innan åtgärder vidtogos för afhjelpande af de olägenheter, som deraf kunde följa.
Det af Ilikcts Ständer fattade beslut om domstols-indragningen blef af Kongl. Majit i Nåder bifallet; och tidpunkten för beslutets sättande i verket bestämdes, genom Kongl. Förordningen den 18 April 1819, till början af nästpåföljde år eller den 1 Januari 1850, från hvilken tid Hofrätt således utgjort andre instansen i alla de mål, som fullföljts från de allmänna underdomstolarne.
Brot. 1850—5l. 7 Sami. 1 Afd. 14 Haft. 1 2 Lag-Utskottets Betänkande, N-.o i6.
Den erfarenhet, man sedermera vunnit, tiar bekräftat den yttrade farhågan angående indragningens verkan på Hofrätternes göromål.
Det var ock en länk i en kedja, som utbröts — en kraft uti en organism, som borttogs; och sådant sker aldrig utan att sammanhanget rubbas, utan att det liela störes.
Rättigheten för part, som vunnit, att erhålla verkställighet å Underrätts dom, utan afseende å deremot erlagdt vad, utgör icke ett nog verksamt band på trätlystnaden, om man deri finge söka en af anledningarne till måls fullföljd i Hofrätterne.
Men, om än begäret att tillfredsställa denna lystnad en och annan gång Yore hufvudmotivet, torde dock kunna antagas att den högre domstolens pröfning i allmänhet påkallas af önskan att vinna visshet om hvad rätt är.
Hos ett folk, hvilket från urminnes tid blifvit vandt att mot orättvisa och förtryck finna en tillflykt hos domaren, hvilket inför honom städse sjelft kunnat uppträda och kämpa för det rätta, måste känslan derför ock i hög grad vara utbildad; och det är i denna känsla, denna lefvande uppfattning af rättvisan, som man företrädesvis torde böra söka orsaken dertill att Hofrätterne, att öfverdomrarne af rättsökande anlitas i högre grad än förhållandet var, då de, utan att anlita dessa domstolar, kunde vinna en ytterligare pröfning af deras tvister.
Värdet af det föremål, hvarom tvistas, ingår här mindre i beräkning; och derför kunde det af 1734 års lagstiftare stadgade vilkor för rätt att i tvistemål påkalla Hofrätts pröfning eiler att saken ej skulle understiga en viss summa, ej eller bibehållas, då den instans indrogs, hos hvilken parter kunde erhålla den ytterligare pröfningen.
Men genom borttagandet af delta vilkor undanföll en bom emot Hofrätternes öfverhopande; och denna omständighet har i betydlig mån bidragit till de ökade göromålen.
Vid jemförelse af de utaf Justitie-Statsministern afgifne årsberättelser från och med 1810 till och med 1818 samt serskilde öfver antalet af de under senaste två åren till Hofrätterne inkomne tvistemål af vederbörande embetsman Utskottet meddelade uppgifter, för hvilka Utskottet, här nedan kommer att närmare redogöra, hafva antalet af i Hofrätterne fullföljda vädjade mål vuxit i hög grad.
Att tillväxten i början var störst, följer deraf, att vademål på samma gång fullföljdes från Lagmans- och Häradsrätterne.
Denna hastiga tillväxt kan väl derföre ej tagas till rättesnöre för bedömande af den verkan, domstolsindragningen kommer att utöfva i afseende på mängden af göromål i Hofrätterne; men man saknar dock icke ledning för omdömet i denna del.
Förenämnde uppgifter visa nemligen att antalet af de mål, som, efter domstolsindragningen, direkte genom vad från Lag-Utskottets Betänkande, N:o 25. 3 underdomstolarne fullföljas i Hofrätt, betydligen öfverstiger det, som förut dit inkommit; och i detta förhållande torde någon förändring ej vara att emotse.
Då Hofrätterne i deras befintliga skick och under nu bestämda former knappast varit i stånd att med nödig skyndsamhet afgöra det antal mål, sorn före reformen der fullföljdes, skulle sådant nu mera ej blifva möjligt.
Men deraf är åter en följd att, om reformen i sina verkningar skall blifva båtande, sådana ytterligare förbättringar i rättegångsväsendet och organisationen måste vidtagas, att de olägenheter, hvilkas undanrödjande utgjorde reformens syftemål, ej på annat håll må uppstå.
Domstolsindragningen är alltså egentligen att betrakta såsom början af en reform, för hvars genomförande vidare erfarenhet ej torde vara behöflig eller kunna afvaktas, derest man vill undvika alltför stora svårigheter och olägenheter.
Då, på sätt nämndt är, antalet af till Hofrätterna inkommande mål betydligen öfverstiger det, som hinner afgöras, blir balansen med hvarje dag ökad.
Om man nu ytterligare afvaktade ett par års erfarenhet innan nödiga mått och steg i omförmälte hänseende vidtogos, inträffade det förhållande, att de oafgjorda målens antal blefve så stort att serskilda åtgärder, utöfver hvad eljest erfordrades, behöfdes för den uppkomna balansens afarbetande, hvaremedlertid inkomna mål finge hvila, till men för rättsökande, hvilkas väl eller ve mången gång är beroende på en snar pröfning af de anspråk, de underställt domaremakten.
Det är likväl en Statens förbindelse att så ordna domstolarne och deras verksamhet att do kunna uppfylla deras bestämmelse: att med ej allenast säkerhet, utan äfven skyndsamhet skipa rätt.
Derföre äro ock domstolsinrättningen och rättegångsordningen af djup betydelse.
De liksom ingjuta lif i de rättsbud lagen uttalar.
De äro emedlertid endast former, hvilka vexla efter folkens sociala utveckling, då det rätta deremot är evigt; men emellan dem måste råda enhet och sammanhang; de måste sins emellan vara noggrant afmatta, så vida lagskipningen skall hafva en jemn och säker gång.
Hvad domstolsindragningen i denna del verkat är ofvan anmärkt.
Det har ej eller kunnat undgå en allmännare uppmärksamhet; och derföre har äfven vid innevarande riksmöte flere representanter uppkastat frågan, hvilka förbättringar i domstolsväsendet och rättegångsordningen må ytterligare erfordras för tillvägabringande af en ordnad lagskipning.
Detta mål har man likväl sökt på olika sätt.
Å ena sidan har man nemligen trott den med domstols-indragningen åsyftade reform eller förbättring i rättegångsväsendet ej kunna uppnås utan en total omblidning af domstolarne eller ny domstolsorganisation, då 4 Lag-Utskottets Betänkande, N:o 25. man, å den andra äter, ansett närvarande domstolsväsende böra bibehållas och en förändring i sättet för Hofrätternes verksamhet jemte förändrade föreskrifter i vissa delar af rättegångsordningen hufvudsakligen tillräckiige för vinnande af målet.
Ofver dessa olika meningar tillhör det nu Lag-utskottet att uttala sitt omdöme.
Den förra är emedlertid af den omfattning, den genomgripande art, att ett bifall dertill skulle komma den andra att förfalla.
Ordningen fordrar således att Utskottet till besvarande först upptager frågan:
Om en förändrad domstols-organisation.
Denna fråga har blifvit gjord till föremål för Ständernas pröfning genom en hos Höglotl.
Kidderskapet och Adeln af Hr Ribbing, A. vackt motion.
Planen för organisationen är emedlertid icke hans egen.
Den återfinnes uti Justitie-ombudsmannens till närvarande
Ständer afgifna embets-berättelse såsom en reservation emot Lagberedningens förslag i denna del; och till denna berättelse har motionären jemväl hänvisat.
Deri har Justitie-ombudsmannen anmärkt: ”att, enär, efter hans åsigt, ej allenast rättegångens handhofvande, utan ock sjelfva domare-personalens utbildning för dess kall, fulländningen af dess uppfostran vore beroende på domstolarnes organisation, nu varande domstolsinrättning ingalunda motsvarade fordringarne af en ändamålsenlig organisation i omförmälte hänseende.
Berörde inrättning vore likväl af lagberedningen bibehållen.
En blick derpå bekräftade emedlertid den af Justitie-ombudsmannen yttrade åsigt.
Våra allmänna domstolar kunde nemligen hänföras till två väsendtligen olika arter, eller kollegier och enmansdomstolar.
Till de förra hörde Ofverrätterne och till de sednare nästan alla underrätter, enär hos de flesta bland dem en enda lagfaren löst i allmänhet bestämde ärendernas gång.
Men derföre kunde ej eller i dessa sednare väntas någon öfverläggning eller verklig diskussion af olika meningar.
Thy förutan utreddes dock svårligen någon tvistig fråga och domaren vann ej eller den öfning, som vid sakers pröfning företrädesvis anlitas.
Vid Häradsrätterne utbildades dock en färdighet att redigera beslut och en ihärdig, helsosam arbetsamhet; men derutöfver sträckte sig ej eller utbildningen.
Deremot saknades icke diskussionen, meningarnes nötning mot hvarandra, uti Hofrätterna; men der felades åter en ämnenas närmare kännedom.
Domaren fick icke der skåda den lefvande taflan af en rättegång, sådan den framlägges för underdomarens ögon; och ulan denna åskådning stod saken, vid handlingarnes läsning, icke alltid klar och lefvande för hans fattning, oansedt läsningen nu medtogC både tid, lust och krafter.
Dessutom finge ej förgätas att om, å ena Lag-Utskottets Betänkande, N:o Hö. 5 sidan, omdömesgåfvans utveckling försummades när man oupphörligen (förner ensam, aldrig anstränger henne för att fatta och pröfva skiljaktiga åsigter, så komme, å den andra, hos den, som aldrig dömer ensam, en annan egenskap att förblifva outvecklad, nemligen rådigheten, beslutsamheten; och fara vore att den helsosamma kritiken hos honom skulle urarta till småaktighet, ja derhän, att han ej sällan, för det obetydliga, förbisåge det rätt väsendtliga.
Men häraf följde jemväl att omförmälde två arter af domstolar, i deras befintliga skick, ej eller voro lämplige såsom uppfostrings-anstalter, för bildandet af ämnen till domare.
Den ensidighet, som vore förenad med Häradssrätternes arbete, komme att bibringas dem, hvilka dervid biträdde, och tjenstgöringen i Hofrätterne vore af den beskaffenhet att man icke inträngde i sakförhållanden, i sjelfva rättsfrågorna, utan blott fästades vid ärendernas formella behandling.
Nu anmärkte brister i Idof- och Underrätterne syntes emedlertid icke kunna afhjelpas genom partiella ändringar.
De lågo så omedelbarligen i sjelfva väsendet af dessa domstolar, att forskningen efter botemedlet mäste vända sig till sjelfva grunden.
Vid en derpå fästad uppmärksamhet, trodde dock Justitie-ombudsmannen, att bristerna, hvilka hvar för sig nu hindrade eller åtminstone i högsta grad försvårade uppfyllandet af domstolarnes bestämmelse, ej voro af annan beskaffenhet, ”än att desamma skulle förvandla sig i fördelar, derest de kunde på det sätt användas till hvarannans motvigt, att i en hand förenades de två serskilda befattningar, af hvilka den ena bristen tillhörer hvardera, så att domaren icke mer uteslutande upptoges med endera befattningen, utan skiftevis sysselsattes med dem båda”; och det vore sålunda genom en sammansmältning med hvarannan, som Hofrätt och Underrätt skulle erhålla en ny och tjenligare organisation.
Men häraf blefve ock den följd, att alla nu varande underrätter upphörde och att instansernes antal komme att inskränkas till två eller till blott en under den högsta, hvilket åter påkallade svar på frågorna: om underdomstolar böra bibehållas eller kunna fortfarande ega bestånd och om det vore nyttigt, att instansernas antal, nyligen minskadt genom Lagmans- OGh Kämnersrätters indragning, blefve genom en ytterligare reform än mera nedsatt?
Besvarades dock den förra frågan jakande, så kunde svaret äfven gälla öfverdomstolarne och flere lagfarne ledamöter i desamma följaktligen blifva lika öfverfiödige, som i Häradsrät" terne och de fleste Underrätter.
Men det vore likväl minst sannolikt, att en ensam domare kunde i verkligen tvistiga fall lyckas, ty det vore ännu mer för att urskilja hvad som i sakens utredning brister, än för sjelfva dömandet, som flere domare erfordrades. 6 Lag-Utskottets Betänkande, N:o 25.
Den tid kunde ej eller vara aflägsen då Nämnden valdes bland de mest bildade.
Den skulle då känna sig obelåten med domarens stora öfvervigt i röstberäkningen, och folkmaktens angelägenhet blefve nu att få ett sådant missförhållande afhjelpt.
Men om detta inträffade, öfverginge första instansens domaremakt i icke lagkunnige domares händer; och sådant skulle minst öfverensstämma med den högre ståndpunkt, som denna instans redan intagit genom minskningen i instansernas antal.
Så länge för rättvisans handhafvande fordrades andra egenskaper än de, som en allmän bildning bibringade, kunde derföre andra domstolar, än de, som bestå af lagfarne män, enligt Justitie-ombudsmannens åsigt, icke påtänkas.
I afseende på andra frågan, syntes den ytterligare minskning i instansernes antal, som ingår i Justitie-ombudsmannens nu antydda plan, icke böra hindra realisationen deraf.
Om instanser äro nödiga, så vore det derför att rättsökande, hvilka först genom dom erfara, att de icke iakttagit allt, hvad till utförande af deras talan erfordrats, måtte, för en bättre utredning deraf, kunna draga densamma under ny pröfning af sä qvalificerade domare, att deras dom med rätt» kunde hållas för en högre dom; men häraf skulle följa, först och främst, att instanserna aldrig blefvo för många, ty ju längre man finge tvista, desto bättre skulle man tro sig kunna bevisa och utreda, och alltid föreställa sig att andre domare skulle döma annorlunda, än som skett; samt vidare, att ändamålet förfelades i den mån instanserna blefvo flera och ett större antal af öfverdomare behöfdes, ty de sanna öfverlägsenheterna voro fåtalige och det vore lycka om en instans kunde förses med domare, som vore det vigtiga uppdraget vuxne.
Dessutom borde man ej glömma att, om än lagskipningens förnämsta uppgift är att befordra rätt, så vore det likväl af synnerlig vigt att rättvisan ej för länge dröjer och att icke i kostnader förspilles en alltför stor del af det föremål, tvisten angår.
I båda dessa hänseenden syntes dock nuvarande domstolsorganisation med dess flere instanser långt ifrån ändamålsenlig.
De förorsakade rättegångars långsamhet genom återförvisningar och i samma mån ökade kostnader; och mot den långsamhet i lagskipningen, som nu allmänneligen öfverklagades och den der hufvudsakligast berodde på Ofver-rätterne, saknades all säker kontroll.
Grunden dertill läge emedlertid i Ofverrätternes arbetssätt; och de medel Lagberedningen, för afhjelpande deraf, föreslagit, vore, efter Justitie-ombudsmannens förmenande, ingalunda tillfyllestgörande.
Blott genom en total reform i den ofvan antydda syftningen, skulle man kunna vinna målet eller skyndsamhet förenad med säkerhet. Lag-Utskottets Betänkande, N:o 25.
7 Denna af Justitie-ombudsmannen åsyftade reform skulle, i enlighet med hvad antydt blifvit, bestå i en sammansmältning af första och andra instanserne till en domstol för hvarje distrikt, bestående af liera ledamöter, emellan hvilka distriktet borde vara fördeladt i domsagor, med skyldighet för hvarje ledamot dels att i sin domsaga hålla ting och undersöka målen, men utan att döma i de ämnen, som tillhörde distrikträtternes afgörande, dels ock att, såsom ledamot i denna rätt, föredraga hvad han vid tinget handlagt och deröfver döma gemensamt med så många ledamöter i distriktdomstolen, som för domfört antal erfordrades.
Efter Justitie-ombudsmannens åsigt, borde länsindelningen blifva grunden för distrikterna; men enär länen till vidd och folkmängd äro betydligt olika, måste organisationen derefter lämpas.
Vid uppgörandet af ett regleringsförslag efter den framställda idéen, har derföre Justitie-ombudsmannen skiljt emellan de län, som ega en folknummer af mer än 100,000, och de mindre.
De förre borde nemligen fördelas hvardera i 10 domsagor, och de sednare i fem, men i anseende till länets vidsträckthet skulle Westernorrland räknas till de förre; i afseende på hvilka det af Justie-Ombudsmannen uppgjorda regleringsförslag är af följande innehåll: ”1 hvarje Landshöfdinge-residensstad nedsättes en domstol af tio ledamöter, emellan hvilka länet delas i lika många domsagor.
Hvarje sådan skall, med bibehållande af det gamla namnet härad, hafva ett tingsställe, der häradsting hållas af den domstolens ledamot, som är ortens domare.
Vid tinget biträdes han af nämnd, så vald och organiserad, som nu derom finnes föreskrifvet; och den domstol, som af domaren och nämnden utgöres, heter på landet och i den stad, som jemte ett härad utgör domsagan, Härads-rätt, men i öfriga städer Stads-rätt (Rådstufvu-rätt).
Här undersökas alla tvistemål och alla de brottmål, som icke angå häktad person.
I händelse parterne förlikas, eller de, å ömse sidor, åtnöjas att låta bero vid stads- eller härads-rättens dom, utfärdas i ena fallet fastställelse å förlikningen och i det andra dom, hvaremot ej får vädjas.
Alla öfriga tvister och brottmål, som hos stads- eller härads-rätten förevarit, skola af domaren föredragas hos länets domstol (öfverrättenj), kallad Landstings-rätt efter analogien af Landshötdinge, Landskansli, Landskontor.
Ting kan den sägas hålla, så vida sessionerne fyra gånger om året afslutas.
Hos densamma upptagas omedelbarligen alla de brottmål, som angå häktad person.
De nu varande stads- och härads-rätter försvinna.
Der stad i domsagan finnes, bör tingsstället vara i staden.
Vid länets indelande i domsagor bör naturligtvis häradsindelningen bibehållas, så vidt ske kan.” 8 Lag- Utskottets Betänkande, N'-o 25.
”Landstings-rättens tio ledamöter utgöra två afdelningar, hvilka vexelvis hålla sessioner; men i plenum sammanträda båda afdelningarne, för att handlägga verkets egna angelägenheter och sådana ärenden, hvari eljest samfäld åtgärd fordras.
Den, som i afdelning föredrager, är ordförande; men i plenum förer äldste ledamoten ordet.
Tingen hållas fyra gånger om året, så i stads- och härads-rätterne, som landstings-rätten.
Hvardera af dennas afdelningar sitter fem veckor, och deltager sjette veckan med andra afdelningen i plenum, när sådant behöfves, men använder tillika denna vecka att afsluta expeditionen för sin session.
Den efterträdande afdelningen upptager dessutom under denna vecka endast de brottmål, hvilka då kunna, såsom omedelbarligen tillhörande landstings-rätten, göras anhängiga, men börjar för öfrigt icke sin session förr än följande veckan, hvarefter denna session äfven räcker fem veckor.
Med dessa elfva veckor är qvartalssessionen för båda afdelningarne slutad, och lemnar tolfte och trettonde veckorna lediga såsom ferier.
De fem veckor, som första afdelningen håller session, användas af andra afdelningens ledamöter att hålla häradstingen; och när denna, efter pleniveckans slut, aflöser den första, begifva sig dennas ledamöter till sina häradsting.
Om vid Iandstingsrätten det anhängiga arbetet slutas före de fem veckornas utgång, kan domstolen väl upphöra att sammanträda, men ledamöterne få dock ej lemna residenset, utan måste förblifva i tjenstgöring, färdige att sammanträda efter kallelse af någon ledamot, som kan anlitas om handläggning af ett \ honom tillhörande mål.