Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
De större däggdjurens antal är här visserligen ej mer så betydligt som i 17:de seklet, då jagten på dem lemnade en riklig utkomst åt 20–30 tusen man, men ännu närer jagtutbytet vid Novaja Semlja och Spetsbergen flere hundra fångstmän, och sällan skall sommartiden en dag förgå för den, som vistas vid dessa öars kuster, utan att han ser en säl eller en hvalross, en ren eller en isbjörn.
Till en riktig bild af polarfararens omgifning och lefnadssätt hör derför ovilkorligen äfven en skildring af de vilda däggdjurens uppträdande och lefnadssätt i polarländerna.
Jag skall härvid göra början med renen.
Detta gräsätande djur går i gamla verlden mot norden nästan så långt som landet når.
Det iakttogs visserligen icke af Payer på Frans Josefs land, men renspår sågos af oss på lerbäddarne vid Kap Tscheljuskin; lemningar af ren hafva iakttagits vid Barents’ vinterhamn på nordligaste delen af Novaja Semlja; några ytterligt feta djur fäldes af norska fångstmän på Kung Karls land öster om Spetsbergen, och för några år tillbaka var renen ganska talrik till och med vid
Nordostlandets nordkust och på de ännu längre norr ut belägna Castréns, Parrys, Martens och Phipps öar.
Oaktadt dessa trakter äro belägna mellan 80° och 81° n. br., trifves renen der tydligen mycket väl och finner äfven om vintern en riklig utkomst på de af stormar från snö rensopade bergsluttningarna, hvilket bevisas af det goda hull, hvarmed åtskilliga af oss derstädes fälda djur voro försedda, och de talrika renspår och rengångstigar, som vi sågo på Castréns ö i maj månad 1873.
Ej heller tyckes en vintertemperatur af – 40° till – 50° bekomma dessa slägtingar till söderns hjortarter synnerligen illa.
Till och med den norska renen kan uthärda Spetsbergens klimat.
Några bland de utskurna dragrenar, som jag 1872 förde med mig till Spetsbergen, och som kort efter det de landsatts rymde, blefvo nämligen sommaren 1875 skjutna af fångstmän.
De betade då i sällskap med vildrenar och voro liksom dessa mycket feta.
Märkvärdigt är, att renen, oaktadt den förödande jagt för hvilken den är utsatt på Spetsbergen72, dock förekommer derstädes i vida större mängd än på norra Novaja Semlja eller Taimur-halfön, hvarest den varit nästan fredad för jägares förföljelser.
Till och med på den lågländta delen af södra Novaja Semlja är renen, oaktadt sommarbetets riklighet, så sällsynt, att man vid landstigning derstädes knappast kan påräkna någon renjagt.
Först längre norr ut, å ömse sidor om Matotschkin Schar, förekommer den i något större mängd.
Det förtjenar härvid omnämnas, att renen för tre hundra år sedan, då norra delen af Novaja Semlja första gången besöktes af menniskor, icke tyckes hafva förekommit derstädes allmännare än nu för tiden.
I berättelsen om Barents’ tredje resa (de Veer, Diarium nauticum: d. 21 juni 1596) säges uttryckligen:
»Här må anmärkas att, oaktadt det land, som vi anse som Grönland (det nuvarande Spetsbergen), ligger under och öfver 80:de breddgraden, så växa der ymnigt blad och gräs och der finnas sådana djur som äta gräs, såsom renar, medan deremot på Novaja Semlja under 76:te breddgraden finnes hvarken blad eller gräs och ej heller några gräsätande djur.»
Senare fann man dock spår af renar äfven vid vinterqvarteret; man dödade exempelvis en björn, som slukat en ren.
Spetsbergen hafva renarne först genom holländarnes och engelsmännens, sedermera genom ryssarnes och norrmännens jagt betydligt minskats.
I öns nordvestra del, der holländarne hade sina trankokerier, har den till och med fullkomligt utrotats.73
Den förekommer dock ännu i Isfjorden i mycket stort antal och skulle genom skydd helt säkert hastigt åter förökas.
Att en så förödande jagt som den, hvilken år efter år pågår på Spetsbergen, kan ega rum utan att djuren utrotas, har till och med gifvit anledning till antagandet af en invandring från Novaja Semlja.
Men sedan jag numera lärt närmare känna renens förekomst på det senare stället, synes mig detta förklaringssätt icke vara riktigt.
Om derför, såsom åtskilliga omständigheter verkligen antyda, en invandring af renar till Spetsbergen eger rum, så måste den ske från något i nord-nordost beläget, ännu okändt polarland.
Enligt några fångstmäns förmenande finnes till och med antydan om, att detta obekanta land är bebodt, ty det har upprepade gånger uppgifvits, att man på Spetsbergen fångat märkta renar.
Den första underrättelsen härom finnes hos Witsen (Noort ooster gedeelte van Asia en Europa, 1705, II s. 904), med uppgift att renarne varit märkta på horn och öron, och sjelf har jag hört fångstmän, som i Norge blifvit väl förtrogna med renskötsel, bestämdt påstå, att öronen på några af de Spetsbergsrenar de skjutit varit klippta.
Förmodligen beror hela berättelsen likväl endast derpå, att öronen blifvit frostmärkta.
Att en invandring till Spetsbergen af renar från Novaja Semlja icke eger rum, visar sig för öfrigt äfven deraf, att Spetsbergsrenen tyckes tillhöra en från Novaja-Semlja-renen afvikande ras, utmärkt genom mindre storlek, kortare hufvud och ben, knubbigare och fetare kropp.
Renbetesmark.
Green harbour på Spetsbergen, efter fotografi tagen af A.
Envall den 20 juli 1873.
Bäst känner man vildrenens lif från Spetsbergen.
Om sommaren söker den sig till grässlätterna i öns isfria dalgångar, på senhösten drar den sig, enligt fångstmännens utsago, till hafskusten för att der spisa de alger, som finnas uppkastade på stränderna, och om vintern begifver den sig tillbaka till de lafklädda bergshöjderna i det inre af landet, hvarest den tyckes trifvas ganska godt, oaktadt kölden der vintertiden måtte vara förfärligt sträng.
När renarne om våren återkomma till kusten äro de nämligen ännu ganska feta, men några veckor derefter, då skare bildats på snön och isskorpa gör bergens sidor svårtillgängliga, blifva de så magra, att de knappast kunna förtäras.
Om sommaren äta de sig dock snart åter till hull, och deras fetma om hösten är så stor, att de obetingadt skulle taga pris på en utställning af gödboskap.
I Tromsös museum förvaras sålunda ryggraden af en ren, skjuten på Kung Karls land, som haft ett 7 till 8 centimeters fettlager på landen.
Renen är i trakter, der den blifvit mycket jagad, ganska skygg, men man kan, i fall marken ej är fullkomligt jemn, krypa inom skotthåll, blott man iakttager den försigtigheten att ej nalkas från vindsidan.
Under brunsttiden, som infaller på senhösten, skall det någon gång hända, att rentjuren anfaller jägaren,
Spetsbergsrenen plågas ej, såsom renen i Lappland och på Novaja Semlja, af »gorm» (tumslånga fluglarver, som utvecklas under djurets hud).
Dess kött är äfven vida bättre än den lappska renens.
Någon af de farsoter, som i senare tider så förfärligt härjat bland renarne i norra Europa, har aldrig, åtminstone ej under de sista 50 åren, varit gängse på Spetsbergen.
Isbjörnen förekommer företrädesvis vid kuster och holmar, som äro omgifna af drifis, ofta till och med på isfälten långt ut till sjös.
Bland drifisbitarne gör han nämligen sin bästa fångst.
Numera är han temligen sällsynt vid de om sommaren nästan isfria Sydvestra kusterna af Spetsbergen och Novaja Semlja, men allmännare på de nordliga, nästan ständigt isomgifna delarne af dessa öar.
Så t. ex. har jag under mina många landstigningar vid Hornsund, Belsund, Isfjorden, Forelands-sundet och Kings Bay på Spetsbergens vestkust aldrig sett en enda björn.
Deremot sågos björnar nästan vid hvarje rastplats under den båtfärd jag gjorde 1861 med Torell i Hinlopen Strait och längs kusterna af Spetsbergens nordligaste öar, äfvensom under Palanders och min slädfärd våren 1873 kring Nordostlandet.
Isbjörnen finnes för öfrigt allestädes längs Asiens och Amerikas nordkust, efter hvad det tyckes i större mängd, ju längre norr ut man kommer.
Någon gång har den äfven, först med is och sedan simmande, kommit ned till Norges nordkust, t. ex. i mars månad 1853, då, enligt uppgift i Tromsö Stiftstidende (n:o 4 för 1869), en isbjörn dödades i Kjöllefjord i Ost-Finmarken.
Björnen är ej svår att fälla.
Då han märker en menniska, nalkas han vanligen, i hopp om fångst, med smidiga rörelser och i hundra zigzag-bugter för att ej visa hvart han egentligen ämnar sig och sålunda skrämma sitt byte.
Ofta klättrar han härunder upp på isblock eller reser sig på bakbenen för att få ett vidsträcktare synfält, eller ock stannar han vädrande med synbar betänksamhet åt alla håll för att med tillhjelp af lukten, på hvilken han tyckes lita mera än på synen, taga reda på de kringliggande föremålens rätta art och natur.
Om han tror sig hafva att göra med en säl, kryper eller släpar han sig fram längs isen, och säges då med framtassen dölja den enda från isens hvita färg afstickande delen af sin kropp, den stora, svarta nosen.
Om man blott håller sig stilla, kommer björnen på detta sätt så nära, att man kan fälla honom på ett par bösslängders håll eller, hvad fångstmännen anse säkrare, döda honom med lans.
Möter man obeväpnad en isbjörn, äro några häftiga rörelser och skrik vanligen tillräckliga att jaga denne på flygten, men flyr man sjelf, kan man vara säker att hafva honom efter sig hack i häl.
Blir björnen sårad, så flyr han alltid.
Ofta lägger han med labben snö på såret; stundom gräfver han under dödsryckningarna med framfötterna ett hål i snön, i hvilket han gömmer sitt hufvud.
Då man ligger för ankar, simmar björnen ibland ut till fartyget, och tältar man på aflägsna trakter, finner man ofta om morgonen vid uppvaknandet en isbjörn i granskapet, hvilken under nattens lopp gått och nosat kring tältet utan att våga angripa detsamma.
Jag erinrar mig nu blott ett exempel på att björnen vågat titta in i ett bebodt tält.
Det var under Kanes resa.
Den bortskrämdes då genom antändning af några strykstickor.
Sjelf har jag med mina kamrater natt efter natt utan vakt tältat i trakter, der man var viss om att lägerplatsen, under det vi lågo i djup sömn, skulle noga bevakas af någon björn, hvilken ock, då kocken uppsteg att koka kaffe, sällan försummade att komma inom skotthåll.
Isbjörnar. tecknade af G.
Mützel i Berlin.
En synnerlig benägenhet har björnen deremot att anställa inventering af proviantnederlag, af öfvergifna fartyg eller af båtar, som lemnats upplagda på stranden.
De flesta arktiska resande veta omtala märkliga äfventyr, för hvilka så väl menniskor som björnar vid sådana tillfällen blifvit utsatta.
Under 1864 års färd kom t. ex. en stor björn och undersökte noga innehållet af en med tält öfverdragen båt, som vi för några timmar lemnat utan vakt i bottnen af Storfjorden.
Han åt upp en omsorgsfullt anrättad renstek, sönderref reservkläderna, kringströdde skeppsskorporna m. m., och sedan vi om aftonen återkommit, plockat i hop våra saker, lappat tältet och lagt oss att sofva, återvände samma björn och tillegnade sig, under det vi sofvo, allt det renkött vi kokat för att, i stället för den förlorade steken, användas till följande dagens färd.
Under en af de engelska expeditionerna för uppsökande af Franklin fäldes en gång en björn, i hvars mage man bland mycket annat godt fann det i en närbelägen depot nedlagda häftplåsterförrådet.
Äfven mycket stora stenar kan björnen välta undan, men ett lager af frusen sand rår han ej på.
Isbjörnen simmar utmärkt väl, men ej så fort att han genom simning kan komma undan, om han i båt förföljes.
I fall en båt och raska roddare finnas till hands, är han derför förlorad, om, såsom ofta händer, han under försök att undfly söker sin räddning i hafvet.
Der är han, såsom fångstmännen, säga »lige saa let at slaa ihjel som en Sau», men man bör skynda sig att med harpun eller på annat sätt få fatt på det dödade djuret, ty det sjunker snart, i fall det ej är mycket fett.
Fångstfartygen från Tromsö hemförde 1868 20, 1869 53, 1870 98, 1871 74 och 1872 33 björnar.
Man kan häraf sluta, att norska fångstmän årligen dödat i medeltal åtminstone ett hundra björnar.
Anmärkningsvärdt är, att bland detta stora antal aldrig funnits en drägtig hona eller en hona med nyfödda ungar.74 Björninnan tyckes under den tid hon är drägtig hålla sig väl gömd, kanske i någon ishåla i det inre af landet.
Huruvida isbjörnen om vintern ligger i ide, är ej fullt afgjordt.
Åtskilligt talar dock derför.
Den försvinner t. ex. under den mörka tiden nästan fullständigt från öfvervintringsplatserna, och man har ibland funnit hålor under snön, der björnar varit gömda.
Sålunda hände det en gång Tobiesen, att han med ena foten steg ned i en dylik håla, till ej ringa förskräckelse för så väl den mångbepröfvade fångstmannen, som för björnen.
Det uppgifves äfven, att björnen under den mörka tiden skulle gå ut till iskanten för att söka sin föda.
Huru det förhåller sig härmed, kan jag ej afgöra, men häremot talar dock den iakttagelsen att, medan endast en björn under vinterns lopp sågs vid det öppna vattnet i granskapet af vår vinterbostad i Mosselbay 1872–1873, sågo Palander och jag nästan dagligen björnar på det hårdt tillfrusna hafvet norr om Nordostlandet.
Björnspår syntes härstädes i alla riktningar på isen och jemte dem lätta, slingrande räfspår.
Några sälhål funnos deremot icke, och svårt var alltså att inse, hvarför björnarne valt just denna öde issträcka till uppehållsort.
De björnar, som fäldes, voro för öfrigt ovanligt magra, så att det fett de lemnade knappast var användbart till bränsle för slädpartiets kokapparat.
Under sina vidsträckta ströftåg efter fångst göra vanligen hanen och den af en eller två större ungar ledsagade honan hvarandra sällskap.
Sällan ser man större skaror tillsamman, om ej vid ställen der en betydligare mängd kroppar af dödade hvalrossar, sälar eller hvitfiskar ligga upplagda.
Förr väckte åsynen af en isbjörn förskräckelse hos ishafsfararne, men numera tveka fångstmännen ej att genast med lans i hand gå anfallsvis till väga äfven mot en större björnskara.
De hafva någon gång på detta sätt inom en kort stund dödat ända till tolf stycken.
På bössan lita de mindre.
Carl Chydenius sköt under 1861 års expedition inom några minuter trenne tätt vid sin med ett tält öfvertäckta båt.
Jag känner intet enda tillfälle, då någon norsk fångstman blifvit allvarligt skadad af en björn.
Det tyckes dock, som om detta djur skulle vara djerfvare och farligare i trakter, der det ej gjort bekantskap med menniskans farliga jagtredskap.
Under de första engelska och holländska resorna till Novaja Semlja mötte man t. ex. i trakter, der isbjörnen nu nästan helt och hållet saknas, björnar vid nästan hvarje landstigningsplats, och man nödgades med dem upptaga verkliga strider, strider som kostade flere menniskolif.
Då under Barents’ andra resa några man den 26/16 sept. 1595 landstego på fastlandet nära östra mynningen af Jugor Schar för att samla »ett slags der förekommande diamanter» (värdelösa bergkristaller), rusade (enligt de Veer) en stor hvit björn fram och fattade en af stensamlarne i halsen.
På mannens skrik och fråga »hvem sliter mig i nacken?», svarade en bredvid stående kamrat »en björn» och sprang sin väg.
Strax derpå bet björnen sönder hufvudet på sitt byte och sög ut blodet.
Det öfriga manskapet, som var i land, kom nu till undsättning, anfallande björnen med fälda bössor och spjut.
Men björnen blef ej skrämd, utan rusade fram, grep en man ur de anfallandes led och dödade äfven denne, hvarpå alla de öfriga sprungo sin väg.
Förstärkning kom nu från fartyget, och björnen omringades åter af trettio man, ehuru motvilligt, emedan de hade att göra med en »grym, oförfärad och rofgirig best».
Af dessa vågade endast trenne gå anfallsvis till väga, och dessa »modiga» män dödade björnen slutligen efter en temligen hård strid.
En mängd andra likartade händelser, ehuru vanligen med lyckligt slutresultat, anföras i de flesta arktiska reseberättelser.
Sålunda blef en gång i Davis Strait en matros bortsläpad från ett infruset hvalfångarefartyg, och bland drifisen i hafvet mellan Grönland och Spetsbergen var år 1820 samma öde nära att drabba en af matroserna på en hvalfångare från Hull, men han lyckades rädda sig genom att springa undan och åt björnen kasta först sitt enda försvarsvapen, en lans, och sedan sina klädespersedlar, den ena efter den andra.75 Den 6 mars 1870 blef dr Börgen öfverfallen af en björn och släpad ett godt stycke.76 Märkvärdigt var, att björnen ej heller denna gång genast dödade sitt offer, utan att mannen fick tid att utropa: »En björn bortsläpar mig», och att han, sedan björnen släpat honom flere hundra steg, efter befrielsen kunde, ehuru ytterst illa skalperad, sjelf springa tillbaka till fartyget.
Skalperingen hade uppkommit på så sätt, att björnen försökt att i sitt gap krossa hufvudskålen, såsom den plägar göra med fångade sälar.
Scoresby anser det förenadt med fara att jaga isbjörnen i djup snö.
Den såsom följeslagare åt M’Clintock, Kane m. fl. bekante dansken C.
Petersen ansåg det deremot vara lika ofarligt att anfalla en björn som att slagta ett får.
Sibiriefararen
Hedenström säger, att man kan våga sig på den med en knif bunden på en käpp – och ungefär på samma sätt yttra sig de norska fångstmännen, eller åtminstone de norsk-finska harpunerarne, om denna »ädla och farliga» jagt.
Björnens hufvudföda utgöres af säl och hvalross.
Den säges med ett enda tag af sin starka labb kunna kasta en hvalross upp på isen.
Renen lyckas han deremot sällan fånga, emedan denne löper snabbare än björnen.
Jag har dock tvenne gånger på Nordostlandet sett blod och hår efter renar, som blifvit tagna af isbjörn.
Det lider ej heller något tvifvel, att han jemte kött äfven spisar växtämnen, såsom tång, gräs och mossa.
Jag har flere gånger, då jag låtit uppskära magen på en skjuten björn, i densamma funnit endast lemningar af växtämnen, och fångstmännen känna detta förhållande så väl, att de betecknade en stor, gammal björn, som dr Theel 1875 sköt vid Dicksons hamn, såsom en »gammel Landkonge», hvilken var för lat att gå på fångst och derför åt gräs i land.
För öfrigt torde han hålla till godo med mångahanda slag af födoämnen; en björn förtärde t. ex. för Tobiesen (vintern 1865–66) innehållet af två i en öde stuga qvarlemnade tunnor med saltad fisk.
Köttet af björnen är, i fall han ej är allt för gammal eller nyss förtärt ruttet sälkött, ganska ätbart, till smaken midt emellan svin- och nötkött.
Ungbjörn-kött är hvitt och liknar kalfkött.
Förtärandet af lefvern skall förorsaka häftigt illamående.
Oaktadt, såsom redan är nämdt, isbjörnen stundom ännu i våra dagar drifver i land och dödas i nordligaste Norge, omtalas dess skinn ej bland Finmarkens alster af Othere.
Den tyckes således hafva blifvit bekant i Europa först efter norrmännens upptäckt af Island och Grönland och var i början ansedd såsom en utomordentlig sällsynthet.
En norsk storman, som utvandrat till Island och der lyckats bemäktiga sig en björninna med tvenne ungar, skänkte dem år 880 åt
Norges konung och fick i gengäld en farkost lastad med timmer.
Ingen hade då i Norge sett detta djur förut.
Nordens gamla sagor veta vidare berätta, det presten Isleif, för att blifva utnämnd till biskop på Island, år 1056 skänkte en hvitbjörn till kejsar Henrik.
År 1064 betalte konungen i Danmark en hvitbjörn från Grönland med ett väl utrustadt, fulltackladt handelsfartyg, en betydlig penningesumma och en dyrbar guldring.77
Äfven Marco Polo omtalar i berättelsen om de norr ut boende nomadiserande fredsälskande tatarstammarnes land, att der finnas hvita björnar, de flesta 20 tvärhänder långa, stora svarta räfvar, vilda åsnor (renar) och ett litet djur kalladt »rondes», som ger sobelskinnet.78 Då isbjörnen endast finnes vid ishafskusten, bevisa dessa uppgifter, att redan på 1200-talet Asiens nordligaste del var bebodd eller åtminstone besökt af jägare.
Olaus Magnus beskrifver till och med ej oriktigt hvitbjörnarnes lefnadssätt, med tillägg att man plägar skänka deras skinn till katedral- och sockenkyrkornas altaren, på det att presten under messan ej må frysa om fötterna (Ol. Magnus, Roma-uppl. 1555, s. 621).
Allmännare känd i vestra Europa blef isbjörnen dock först genom engelsmännens och holländarnes ishafsfärder, och dess pris har numera sjunkit så mycket, att det skinn, som en gång betraktades såsom en ofantligt stor dyrbarhet, numera vid afslutande af räkenskaperna mellan redarne och fångstmännen beräknas till endast 25 à 50 kronor.
Isbjörnar. efter Olaus Magnus (1555).
År 1609 fångade Stephen Bennet under sin sjunde resa till Beeren Eiland två unga isbjörnar, som bragtes till England och sedermera underhöllos i Paris Garden (Purchas, III s. 562).
Numera hemtas dylika djur mycket ofta lefvande till Norge för att derifrån försändas till Europas zoologiska trädgårdar, i hvilka isbjörnen sällan saknas.
Fångsten underlättas derigenom, att ungarne sällan lemna den dödade modern.
Jemte renar och björnar träffar man i de trakter, hvarom här är fråga, endast tvenne land-däggdjur, fjellräfven (Vulpes lagopus L.) och lemmeln (Myodes obensis Brants).79
Räfven är temligen allmän så väl på Spetsbergen som på Novaja Semlja.
Dess bo utgöres stundom af en mängd sammanhängande, i jorden gräfda gångar med flere öppningar.
En dylik lya såg jag på Wahlbergs ö i Hinlopen Strait på krönet af ett alkberg; den var rikligt försedd med förråd af halfruttna alkor, gömda i gångarne.
De gamla räfvarne syntes under vår dervaro ej till, men flere dels svarta dels röd- och hvitbrokiga ungar sprungo då och då fram ur öppningarna och lekte med smidiga rörelser i boets granskap.
Ett likadant bo, äfven med ungar som sprungo mellan boets öppningar, lekte och jagade hvarandra, har jag sett på norra stranden af Matotschkin Schar, samt obebodda räfhålor och räfgångar flerstädes vid Novaja Semljas vestkust, vanligen i öfre delen af torra sandkullar.
Lemmeln finnes ej på Spetsbergen, men måtte vissa tider förekomma i otroliga massor på Novaja Semlja.
Vid början af sommaren, då snön nyss bortsmält, ser man nämligen öfverallt på jemna bördiga ställen i den der ganska täta gräsvallen ungefär en tum breda och en half tum djupa gångstigar, hvilka af dessa små djur vintertiden upptrampats under snön i den gräs- och mossbädd, som närmast täcker den frusna marken.
De hafva på detta sätt med hvarandra förenat sina i jorden gräfda bostäder och byggt sig beqväma, mot den stränga vinterkölden skyddade vägar till sina foderplatser.
Tusen och åter tusen djur måtte erfordras för att äfven på ett mindre område utföra detta arbete, och underbart skarpt måtte deras ortsinne vara, om de, såsom antagligt är, med säkerhet hitta fram i den ändlösa labyrint de sålunda skapat.
Under snösmältningstiden bilda dessa gångar små, men öfverallt förekommande afloppskanaler för vattnet, hvilka i väsentlig mån bidraga till landets torrläggande.
I öfrigt är marken på vissa ställen så tätt beströdd med lemmelspillning, att denna måste hafva ett ganska väsentligt inflytande på jordmånens beskaffenhet.
Af mygg plågas man icke i de egentliga polartrakterna80, och öfver hufvud taget är hela polarområdets insektfauna ytterst fattig, om ock rikare än man förut antagit.
Rikligast förekomma arachnider, acarider och podurider, så att dr Stuxberg under 1875 års Jenisej-expedition kunde af dem insamla ett ganska stort antal, som efter hemkomsten blifvit bearbetadt: poduriderna af dr T.
Tullberg i Upsala, arachniderna af dr L.
Koch i Nürnberg.
Dessa små djur träffas med stort individantal bland förmultnade växtlemningar, under stenar och trästycken vid stranden, kringkrypande på grässtrån m. m.
Af de egentliga insekterna hemfördes under samma expedition från Novaja Semlja nio arter coleoptera, bestämda af prof. F. W. Mäklin i Helsingfors.81 Några få hemiptera och lepidoptera, en orthopter, ett större antal hymenoptera och diptera från samma resa hafva blifvit undersökta af lektor A. E.
Holmgren i Stockholm.
Likaledes insamlade dr Stuxberg en mängd landtmaskar, hvilka blifvit beskrifna af vår numera i Californien bosatte landsman dr G.
Eisen.
Denna djurgrupps förekomst i en trakt, der jorden på några få tums djup är ständigt frusen, synes mig högeligen märkvärdig – och öfver hufvud taget tyckes insektens förekomst i ett land, som är utsatt för en vinterköld under qvicksilfrets fryspunkt, och der djuret ej kan söka skydd mot kölden genom att krypa ned till ett aldrig frysande jordlager, förutsätta, att antingen insekten sjelf, dess ägg, larv eller puppa kan stelfrysa utan att dödas.
Endast ganska få arter af dessa små djur tyckas dock bestå ett sådant frysningsprof, och de verkliga polarländernas landevertebrat-fauna är derför ytterligt fattig i jemförelse med sydligare trakters.
Annorlunda förhåller det sig i hafvet.