Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
En ung svenska bru- pas däraf förlora håg och lust för allting om- kade ofta hälsa på oss, utan att jag egentligen I kring dem, och hela deras tankegång riktas på visste, hvem hon var.
En dag frågade hon det förflutna.
Mer än en svensk emigrant har oss, om vi inte ville göra ett besök hos henne.
dukat under för denna sjukdom.
De unga Vi följde honne tvärs öfver gatan till en mag- flickorna äro emellertid mindre utsatta härför nifik villa, som låg till hälften begrafd i en äa andra.
I allmänhet sätta de sig snart in nästan tropisk vegetation.
V i stego upp för i sitt nya lif och längta icke alls tillbaka.
marmortrappan och kommo i en dyrbart mö- Svårast är det för de flickor, som i Sverige blerad parlour, där vi slogo oss ned, medan åtnjutit en god uppfostran.
Man finner bland vår värdinna satte sig vid pianot och sjöng amerikanska tjänstflickor icke få sådana, och med förtjusande röst ett stycke.
Knappt var jag skulle kunna framdraga rörande exempel sången slutad, förrän en äldre dam steg in, på unga kvinnor af god familj, som fostrats i och vi blefvo nu presenterade för husets äga- öfverflöd och aldrig på allvar lagt hand vid rinna.
Den unga svenskan var helt enkelt något praktiskt arbete, men efter en plötslig husjungfru!
Piano hade hon lärt sig spela i katastrof i hemmet, af det slag hvarpå nutida Amerika.
Hon hade tagit dyrbara sång- och svenska affärsförhållanden erbjuda så många pianolektioner för egna besparingar och rikt exempel, blifvit tvungna att lämna fosterland utvecklat sin mindre vanliga musikaliska be- och anhöriga för att söka sig en oviss utkomst gåfning.
Det hörde alltid till aftonunderhåll- i västern.
Många af dessa göra sig ej en ningen i detta amerikanska hem att höra hus- föreställning om det arbete man i Amerika jungfrun göra musik.
kräfver af en house-maid.
D e hafva läst nå- got om kvinnans lysande företräden i det nya Naturligtvis är det icke alltid på detta vis.
landet och tro, att en flicka med litet utseen- Det gifves i Amerika likfom annorstädes elaka de, någon förmåga att göra handarbeten och och tyranniska husbönder och matmödrar, lik- spela piano samt ett knapphändigt förråd af som det finnes på allt sätt omöjliga tjänste- engelska glosor med lätthet skall slå sig fram flickor.
Men under alla förhållanden har tjä- där såsom lärarinna, kontorist eller kassörska narinnan vissa mänskliga rättigheter, som in- eller i alla händelser, om hon så skulle vilja, gen matmoder vågar öfverskrida.
Hon slutar göra ett godt parti.
Men hon bedrar sig.
Det vanligen sitt dagsverke vid 8- eller 9-tiden på är just på dessa vägar, det i Amerika är svå- kvällen, och söndagarna gör hon i regeln ej rast att slå sig fram.
P å det » intellektuela » mer än det allra nödvändigaste.
Hon använ- arbetets alla områden råder där en oerhörd der sina fristunder hur hon behagar och um- konkurrens, och det tordras något inom ett sär- gås med hvem hon vill.
Hon betraktas med skildt fack verkligt framstående för att de ett ord icke som en viljelös maskin, utan som större fördelar, man vanligen anser Amerika en människa, som mot en viss bestämd lön bjuda, skola ernås.
Tusenden kunna bevittna åtagit sig ett visst, strängt begränsadt arbete.
Hur är det nu åter i Sverige?
J o, därom skall jag icke tala, ty det är väl kändt.
Jag Nåväl.
Den emigrerande unga flickan fin- vill blott säga ett ord, då jag är inne på sa- ner ej den utkomst hon söker, hennes resurser ken.
Månne icke en del af de många berät- äro snart uttömda, och hon tvingas då antaga tigade klagomålen öfver våra tjänsteflickor åt- plats som tjänsteflicka, hvilket lyckligtvis nästan minstone skulle upphöra, om man äfven här alltid står till buds.
D e t blir många bittra började anse dem litet mera som människor stunder för henne, innan hon lär sig arbeta och litet mindre som maskiner?
Är det icke och lär sig — glömma.
Som jag nyss sade, obilligt att fordra, att en medmänniskas hela är det ej, såsom mången inbillar sig, latmans- arbetskraft, tid och tankar, skola tillhöra en, göra att vara amerikansk house-maid.
Här därför att man städt henne som piga?
Vore som på andra områden kräfves i det nya lan- det icke mera öfverens ?tämmande med nutidens det ett ihärdigt och raskt arbete.
P å hotellen idéer, särskildt kvinnoemancipationens (märk- och boardinghusen t. ex. får en jungfru passa värdigt nog äro många kvinnor, som säga sig upp väl tre gånger så många vid borden som ifrigt arbeta för kvinnans frigörelse, minst be- i Sverige (vanligtvis brukas dock i Amerika nägna att medgifva sina tjänsteflickor mänsk- manliga uppassare, ty den oerhörda massan af liga rättigheter), om.
efter en 14 timmars gan- porslin som användes kräfver kraftiga armar).
ska ihärdig arbetsdag den tjänande jungfrun Städning, diskning och skurning gå med en finge fritt disponera öfver sig själf.
Säkerligen här okänd fart Det blir kanske ej så bra skulle då också hennes ambition Mifva större.
gjordt, men undan går det, och det är huf- Nu hör jag någon anmärka: men stå vi vudsaken.
J a g blef en gång vittne till, bur Frän husmödrar icke i ansvar för våra tjänarinnors man på ett hotell anrättade kyckling.
sedliga lif?
J o, men man fär icke använda det kycklingarna togos lefvande ur buren, tills d e n n a vackra tanke som en täckmantel för de voro svedda och i allo färdiga att läggas egna egoistiska syften.
D e t låter sig göra i grytan, åtgingo i medeltal för hvarje djur 4 för en verkligt god husmoder att vinna sin minuter.
Gör om det, den som kan!
I all- 1894 mänhet fordras ej tvättning och strykning af husjungfrun^ ehuru sådant förekommer.
Går man i en daglig amerikansk tidning genom de spaltlänga listorna på » Female servants wan- ted ».
ser man esomoftast vid slutet af hvarje annons orden: no washing and ironing (ingen tvätt och strykning).
Sådant lämnas ät kine- serna, hvilkas skicklighet inom detta fack är utomordentlig.
I stället förekommer i ameri- kanska hem mycken bakning.
I många hus bakas färskt hvetebröd hvarje dag, ty ameri- kanaren sätter stort värde på att äta detta varmt, som det kommer ur ugnen (en lika oförklarlig som ohälsosam vana för resten).
P å sommarn, då det är olidligt hett, är denna bakning just ingen angenäm sysselsättning.
Men trots de besvärligheter, som möta, har den bildade svenska flickan, som tager tjänst i ett amerikanskt hem, dock den fördelen att alltid blifva humant och aktningsfullt bemött, och hon skall, sedan hon väl en gång lärt sig att arbeta, ej finna sig alltför illa.
Experimen- tet är emellertid farligt, och jag vill ej råda någon att försöka det, som ej är absolut nödd och tvungen därtill.
För dugliga, starka och hurtiga svenska tjänsteflickor är det åter, såsom synes, ej så stor risk att korsa Atlanten.
Det blir de svenska husmödrarnas sak, att genom tjänliga reformer, först och främst i behand- lingen af sitt tjänstefolk, söka utjämna olikhe- terna mellan borta och hemma samt minska det missnöje, som, närdt af bref från bekanta i den stora republiken, esomoftast gror i våra tjänarinnors hjärtan.
Travel / ing gentleman.
Pärmar till Iduns romanbibliotek.
För att tillmötesgå allmänt uttalade önsk- ningar ha vi nu låtit tillverka och tillhan- dahålla vackra pärmar till Iduns romanbib- liotek för föregående år (delarne I — IV).
Dessa pärmar finnas af tvänne olika slag, afsedda att: antingen inbinda årgången i två band, då det ena bandet omfattar romaner- na » Under Salomos insegel » och » Frihet », det andra bandet » Konstnärens kärlek » och » Kallia Kypris »; hvardera af dessa pär- mar kostar 50 Öre, och går alltså hela årgången till 1 krona; eller ock inbinda hela årgången i ett band, som då omfattar alla de fyra nämnda romanerna; denna pärm kostar 75 Öre.
Samtliga pärmar äro omsorgsfullt utförda i kloth med svarttryck och romanernas titlar i guld på ryggen samt tillhandahållas i tre färger, rödt, grönt eller brunt.
Alla rekvisitioner, åtföljda af likvid, expe- dieras omgående.
Äktenskapet är all kulturs början och slut.
Det gör den råe mild, och den mest bildade har intet bättre tillfälle att visa sin mildhet.
Oupplösligt bör det vara, ty det medför så mycken lycka, att all olycka ej kan uppväga den.
J. W. o. Goethe.
I DU N 1894 Det första fröet.
Ett trettiofemårs minne.
j l p F ö r 35 år sedan fanns ännu ej i vårt land Ä s * och ej ens i dess hufvudstad en enda högre undervisningsanstalt for kvinnor.
Sedan den unga flickan vid konfirmationsåldern slutat sin skolgång, förekom ingen vidare undervis- ning, utan möjligen enskilda lektioner i språk för dem, som därtill hade håg och medel.
Undervisningen i skolorna var äfven i de flesta fall ganska ytlig.
Den unga kvinnan kunde således ej söka sin utkomst genom något in- tellektuellt arbete, därtill ägde hon ej förmåga, och några vägar stodo henne ej heller öppna.
Utom åt hushåll och sömnad kunde hon en- dast ägna sig åt lärarinnekallet, och för detta var hon ej heller särdeles väl rustad.
Vid riksdagarne hade visserligen förslag väckts om inrättande af ett seminarium för bildande af lärarinnor, men detta hade afslagits såsom ej af behofvet påkalladt.
Då öppnades här i Stockholm af några för kvinnans bildning varmt intresserade män: rektor /.
A. Siljeström, d. v. professorn, sedermera kanslirådet friherre A.
Fock, professor F. A. Cederschiöld, ma- gister Schiick, professor N.
J. Andersson och hofpredikanten Lithner, en Lärokurs för frun- timmer.
Den fortgiek under trenne år, och flere lärare deltogo sedan i undervisningen så- som öfverste F. N. Staaff, professor Ilamberg, lektor Tham.
Sedan lärokursen fortfarit un- der dessa trenne år och visat sig fylla ett verkligt behof, blefvo medel till Seminariet för bildande af lärarinnor af riksdagen bevil- jade, och inrättades detta kort därefter och var således i viss mån en fortsättning af denna lärokurs.
Lärokursen omfattades med största intresse af en stor skara bildningstörstande unga kvin- nor, bvilka deltogo i undervisningen, dels så- som elever, dels såsom åhörarinnor.
Den af alla lärarne, hvilkens lektioner — i fysik — - med djupaste iatresse åhördes och som själf med aldrig tröttnande nit undervisade och fö- reläste samt med ospard möda för hvarje vecka rättade elevernas skriftliga uppsatser, var pro- fessorn friherre Fock, den ende äncu lefvande af Lärokursens stiftare.
Eleverna haffa allt- En kulinarisk utställning i Paris.
Skildrad för Idun af Jane Gernandt- Claine.
ärldsstadens köksmästare ha i dessa dagar — utan en tanke på faran af att un- der fastan fresta svaga dödliga till den ögonens begärelse, som ligger i åskådan af en becka- sin eller ett dussin lärkor, anrättade på det sätt som Brillat-Savarin drömde om, när han besjöng dessa » paradisets fåglar » — anordnat en utställning i Industripalatset vid Cbamps- Elysées.
Och de gourmeter, som vandrade uppför trapporna till denna märkliga exposi- tion, kunde på förhaDd betrakta sig som för- dömda.
D e t hela var ett fullständigt poem.
Redan prologen — den strålande exposé af koppar- kastruller och spisar, som inledde denna koc- karnas inspirerade dikt • — var tillräcklig att sätta fantasien i rörelse.
D e t behöfves så litet för att tänka sig denna blankpolerade värld, insvept i de förföriska och ljufva ån- gorna af vildt, som brynes af hönsbuljong, som sakta puttrar i sin gryta, återspeglande sedan i tacksam hågkomst bevarat denna för dem så lärorika tid och de så afhållne lärarne och vid flere tillfällen bringat dem sin hyll- ning.
Efter 10 år, efter 20 år, efter 30 år hafva de samlats för att betyga dem sin tacksamhet och tillgifvenhet.
Äf^en nu, efter 35 år, samlades häromdagen ett litet antal elever (äfven af dem äro många bortgångne) för att till baron Fock framföra sin tacksam- het.
Bland dem märktes: fruarna A. Wallen- berg, född Sydow, Anna Eetxius och Ebba Lind af Hageby, födda Hierta, Vendia Dahl, född Ling, Ebba Sundén, född Gregerson, F r i h e r r e A.
fröknarna Åhlin, Alida Rossander m. fl.
Från flere aflägset boende hade bref med hälsningar anländt.
Fru Sundén tackade i varma orda- lag å egna, å forna lärjungars och å den sven- ska kvinnans vägnar för det som genom baron Focks undervisning blifvit utsådt, ett första frö som burit frukt icke allenast för de forna lär- jungarna, utan för alla Sveriges kvinnor, ty från denna tid har tillfälle stått dem öppet att ernå en grundligare bildning, en djupare utveckling och en verksamhet ej blott till själf- försörjning, men äfven till andras gagn.
de lekfullt tama reflexerna af spiselflamrnans husliga eld.
Man var beredd att beträda det rum, som kökets mästare helgat åt de subtila alstren af sin fritt skapande fantasi.
Ty de äro nydanare, dessa herrar.
D e stå så högt öfver den borgerliga matlagningen, som konsten — den verkliga — står öfver handtverket, och de skulle hellre dö än falla in i den vanliga kål- soppkokningens banalitet.
D e ha en ära att rädda, och de rädda den.
Hvern skulle icke nödgas erkänna, att de äro artister — verk- liga artister med sina mästare och sina olika skolor — när man sett och beundrat de skulpturala verken af deras hand.
D e ha utbytt slefven mot mejseln.
D e anse det helt säkert icke under sin värdighet att smeka en förfinad smak, men de älska ännu mera att till- fredsställa ett konstförfaret öga genom fär- gernas väl afvägda verkan och liniernas mjuka harmoni.
Och de ha intet att afundas bild- huggaren, som knådar den klibbiga leran eller hugger den hårda marmorn.
H v a r finner man ett material, som är smidigare än svin- flott, som lydigare formar sig under fingrarnas tryck?
Och hvilken målare skulle kunna återgifva ett vinterlandskaps sorgsna blidhet — de bruna linierna af dess träd och dess 85 snötyngda himmel — sannare än denne mä- stare af spisen, som målat träd i bechamellsås på ett stycke späck.
Man vänder sig gripen ifrån denna melankoli i flott för att — jag hade s i när sagdt smaka på en annan tafla, en marin, där ryska flottan (i socker) gungar på lätta vågor (af gelatin) — en verklig idyll, så förtjusande att man kunde äta upp den.
Icke långt ifrån detta sjöstycke skakar en amiral A v e l l a u (i socker) handen på Frankrikes amiral (i nougat).
Intet kan vara mera ägnadt att komma patriotiska strängar att vibrera, och mer eller mindre konstnärligt utförda, betyga dessa herrar hvarandra öfver- allt sin vördnad.
Man får se dem i kara- mell, i gelatin, men framför allt i späck, och det går så långt, att man efteråt knap- past kan smaka på en fläskkotlett, utan att länka på dem båda.
Ett monumentalt verk bär namnet » R y s k a flottans emottagande i Toulon », och man kan inte föreställa sig nå- gonting mera upplyftande än åsynen af dessa sjömän, som hälsa hvarandra från däcket af siua sockerskepp.
Dock ha artisterna af slefven-mejseln äfven behandlat ämnen af min- dre aktuell natur: man får se en Venus i nougat kämpa med en Cupido i karamell, och en konstnär har med innerlig pietet framställt den heliga jungfrun i mandelmassa.
Men ut- ställningens pärla är likväl en staty af V a t e l, kockarnes kock, riddaren af köknämn utan fruktan och tadel, hvilken i ett ögonblick af grym tragik föredrog döden framför vanäran.
Men hvem känner icke historien om denne man, som stötte värjan i sitt bröst, därför att fisken kom två minuter försent för att komma till kungens taffel?
Och hvem har icke und- rat, hur han så lättsinnigt kunde öfverge denna värld, där villebrådet lämnar så härliga stekar, och där fasanen är så läcker, när han anrättas som pastej.
E n sådan sensibilitet står helt säkert ensam i köksärans annaler, och troligen skulle dess temporära modifika- tioner tillåta en nutida utöfvare af yrket att öfverlefva en sådan liten fläck på sin heder som kock.
Men bvilken annan skulle kunna återge hans storhet med så mycken pietet?
H a n är framställd i det ögonblick han stic- ker en värja af deg in i sitt deghjärta och allt vibrerar i denna staty, ända från sockeln, som tyckes vackla • — och till den store mannens spetsmanchetter.
Men allt är beundransvärdt.
E n staty — i sockerbröd — som framställer Lulli, komponerande i mån- skenet med en symbolistisk kastrull vid siua fötter, är lika vacker.
Och sockerbröd är ett utmärkt material för framställandet af ämnen af denna natur.
D e t borde till och med vara vid vite förbjudet att begagna sig af marmor eller ens af lera, och den artist som öfver- trädde förbudet, skulle till på köpet dömas att under sina återstående dagar dekorera pa- stejer.
D e t skulle göra honom godt och inte å s t a d k o m m a nämnvärd ^skada inom den kuli- rTariska skulpturen.
Dess utöfvare stå alltför högt för att ta intryck af hvad det än måtte vara.
D e låta endast inspirera sig af sig själfva.
Och hvilken inspiration!
; D e t finns några, som helt enkelt låta en skinka vara en skinka och ett gelé vara ett gelé.
Men de äro få.
Och det är roligare att stå och titta på ett svinhufvud och undra om det är en romersk kask och sedan slå upp i sin katalog och läsa, att det är ett svinhufvud.
D e t är en smula ombyte i det privata borgerliga kökets alltför monotona är- lighet.
Och mau förlåter förklädnaden, därför att den ofta är så ytterst sinnrik.
Man kom- mer därhän, att man äter af nyfikenhet, när
I-DUN 86 uppslukande e ' ement i den engelska dansen och tid och med Anglaisen — som skulle vara en elegant kontradans — blir två rader dansande som hoppa mot hvarandra.
Samma » trisiesse » hvilar öfver de irländska danserna, och skutlarn.es favoritdans är ett slags » rhame änglars ».
Den så kallade Schottish är ingalunda någon skotsk dans, utan en baletlmä- stare k " mposiiion af ingredienser från flere land, närmast e " utveckling af en folkdans från Rhen- piovinsen Der Hheinländer.
Én art af schottish dansas som folkdans i vissa delar af Sverige.
De slaviska länderna och Polen bilda en egen grupp inom dansen.
De ryska och ungerska dan- serna, likasom en del zigenardanser, ha en gemen- sam grundton af melankoli.
Denna grundlon af- brytes ibland af en hastigt uppflammande lidelse, en stormande passion, för alt strax därpå dö bort igen i en klagande ton.
Sådan är Csardas, Ungarns nalionaldans, och sådan är Kastaschok, en rysk bonddans.
Såväl de ryska som ungerska danserna äro of- tast pardanser, i hvilka mannen är den kraftigaste parten, kvinnan den svaga, som ackompagnerar med små, enstaka rörelser.
Det är mannen som inför, kvinnan utvecklar sin styrka, sin vighet, sitt mod och får sin belöning därför af henne, genom att hon godhetsfullt och uppmuntrande deltager i dansen — eller hon visar sin likgiltighet genom axelryckningar och swa.
Öfverkroppens rörelser spela i de ryska danserna och zigenardanserna en stor rol för den kvinnliga parten.
Snabba karaktäristiska skakningar på Men detta är icke allt.
Biträdd af två skuldrorna — svåra att efterhärma — ingå i nä- elever, håller en köksmästare föreläsning med stan hvarje zigenardans.
Bredvid de na ' ionela danserna — de egentliga åskådliggörande exempel inför en krets af andäktigt lyssnande damer, och medan ordens folkdanserna — Czardas i Ungarn och K a t a s e h o k i Ryssland intaga de hälft militära danserna ett aldrig sinande ström flödar från hans läppar, stort rum.
hänga deras blickar fast vid en beekasin, Alla de så kallade Kosackdanserna — af hvilka som stekes på spett öfver ugnselden.
man för några år sedan såg så glänsande prof I samma sal täckes en annan broder af vid det polska bale ' tsällskapets besök i Stockholm — äro ett slags militäriska danser, förutsättande V a t e l s upphöjda yrke vägleda allmänheten i en utomordentlig styrka och vighet.
Af dessa dess val af kökslitteratur.
D e t finns kokböc- ryska och kosackdanser är Karamenski den ker på vers, där författaren känt sig så gri- mest bekama.
Karamenski kan dansas solo af pen af sitt ämne, att han icke kunnat ge be- man eller ock som pardans.
En annan dylik dans är Hnppak.
skrifning på en enkel omelett, utan att måla De / tolska dansarna äro stolta, raska — ett med allt solnedgångens guld, och det fiuns mellanting mellan de slaviska och de romaniska kokböcker på nykter — alltför nykter prosa, folkens danser.
Masurka, Redowa, Warsoviana äro de mest bekanta.
för att nu icke tala om hela den rika tid- och Krakowienna Men den egentliga nationaldansen är ej som ningslitteraturen från den lilla hemtrefliga vanligen antages mazurkan, utan den gamla äfven » Pot-au-feu » till » L a cuisine francaise », detta hos oss kända Polonaisen.
vördnadsbjudande organ för köksmästare i Den modernaste af alla danser i världen, valsen, snart sagdt hela världen.
M a n ögnar igenom är som förut nämnts tysk.
I de tyska staterna dess spalter, o c h ens förbryllade tanke, som finnes dessutom en oändl ghet af folkdanser, hvilka dock alla utgöras af variationer på valsens gifna hvarkeu hittar ut eller in, drömmer sig med tema.
ett slags hopplös saknad tillbaka till ett lös- Våra svenska och norska nationaldanser — hvilka kokt ä g g och en bultad biff, som får vara tyvärr knappast kunna sägas existera i verklighe- mör eller icke mör, tunn eller tjock, stor ten — ä r o för bekanta att här behöfva skildias.
Daldansen, Jässe håradspolka, Frykdalspolka, Hal- eller liten — bara den i all barmhertighets lingen och Springdansen m. fl.
ha vi sett någon namn icke är dekorerad!
gång på operan eller Philochoros ' föreställningar, sällan eller aldrig på landsbygden.
De gamla danserna h a försvunnit med de gamla dräkterna.
På väg till Orientens dans nämner jag i förbi- gående, att i Grekland bibehållit sig flere spår af de antika danserna, såsom Angrisméme och Candiote, hvilken senare är densamma nu som på Homeri tid.
Arnaonte är ett slags miliiärdans och Grue en folkdans vid firandet af vårens ankomst.
Orientens danser — alméernas och bajadérer- nas danser — äro, såsom de skildras, alltid ett slags monotona kärlekspantomimer; sinnligt eg- Koreografiskt potpourri gande och berusande plastiska förevisningar mera än dans i den bemärkelse vi taga ordet.
af Gustaf G ullberg Från Marocko till Egypten uppträda bajadérerna i danslrupper på kaféerna för profetens söner.
De utföra alla slags danser alltifrån de religiösa M É n t r e s s a n t skulle det vara att söka uppvisa dereisch-danserna, till den lasciva » danse du vM§ karaktärsskillnaden mellan de olika nationer ventre ».
^ * n a s dans.
Men det skulle föra utom ramen Låtom oss göra en liten titt p å ett dylikt egyp- af dessa fragmentariska anteckningar.
tiskt café dansant.
Mest påfallande är skillnaden mellan de roma- En liten sal.
Borta i niska folkens eldiga, varmblodiga danser och de skymundan sitta några araber med sin eviga engelska folkens.
cigarett, knäppande på sina Oud — ett slags Det är, som om den dimma, som hvilar öfver de gitarr — eller trummande på sina Darbouks — brit ska öarna, lade sig kylande öfver folkdansen, tamburiner af koppar och skinn.
Det är en en- gjorde den enformig och — tråkig.
tonig konsert i långsam, döfvande takt.
Se till exempel den engelska nationaldansen En stjärna af andra rangen börjar föresfällnin- * jiy *.
I den dansen realiseras problemet perpe gen.
Det är en ljus-dans, en variation af ägg- tuum mnbi e • — — det är en ständig rörelse på eller svärdsdansen.
samma fläck, ett monotont hoppande oih slående I half polkatakt svänger hon tribuneu rundt.
i golfvet med fot-u orna.
Så griper hon plötsligt från ett bord ett brinnande Öfver hufvud taget ingår hoppandet som ett allt ljus, placerar ljuset p å hufvudet och fortsätter man icke längre äter af hunger, och den rätt man för till Bina läppar är ett hemlighetsfullt och doftande poem, som konsten subtliserat i Het oändliga.
S e bara på denna » ryi-ka s a l l a d »; det är ett mästerverk, och dess upp- hofeman försäkrar, alt han urdeihållit en lång korrespondens med Victor en Sardou om fättet för dess tillredning.
» Teodora », skritver den möderne dramaturgen till honom i en af dessa märkliga epistlar, » Teodora har kostat mig långt mindre möda. » Ui ställ ningen inskrän- ker sig icke till en uppvisning af mer eller mindre snillrikt dekorerade och djupsinnigt uttänkta rätter — den låter en också se, hur man skall dekorera ett bord.
Och äfven detta är å- l a russe — prydt med tre stora blomsterkorgar, hvaraf en i midten och två på bägge sidorna.
D » sserteu och » les hors- d ' ceuvres » äro placerade rundt omkring, och de öfritra rätterna inkomma i den ordning matsedeln före-krifver.
Detta mod har gjort sig gällande näf-tan öfverallt, men det finns dock icke få, som ännu föredraga den gamla franska seden — att framsätta alla rätterna på en gång i hela deras rika och doftande öfverflöd.
Hvad man dansar oeh hur man dansar i världen.