Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Med dessa epitetnamn benämnas stamföräldrarna till de högbornes ätter, för att beteckna deras samhällsställning såsom senare uppkomna, i jämförelse med de fribornes, hvilkas stamföräldrar kallas Ave (farfader) och Amma (farmoder), medan det lägsta ståndets kallas Ae (farfars fader) och Edda (farfars moder).
Faders och Moders personligheter och hem skildras som än prydligare än Aves och Ammas.
I salens dörrstolpe satt ring, golfvet var strödt.
Ett äkta par satt därinne, såg hvarandra i ögonen och »lekte med fingrarne».
Husfadern snodde en bågsträng, krökte almvirke till en båge och skäftade pilar.
Husfrun sysslade med sin drägt.
Hon hade högt uppsatt dok, på hennes bröst glänste ett smycke, klädningen var lång och linnet blåstripigt.
Hennes änne var klarare, hennes barm hvitare och hals skärare än den hvita snö.
När Heimdall kommit, tog Moder en hvit, med mönster sirad duk och bredde öfver bordet, hvitt hvetebröd lades på duken.
Kanna med vin och kostbara bägare, silfverbeslagna fat med svinkött och stekt fågel framsattes.
Heimdall stannade där tre dygn, och nio månader därefter födde
Moder en son, som vattenöstes och kallades Jarl.
Gossen hade ljust hår, blomstrande kinder och skarpa ögon.
Han växte upp, snodde bågsträng, böjde alm till bågträd, skäftade pilar, kastade till måls med spjutet, red å hästrygg, jagade med hundar, svängde svärd och simmade.
I den hedniska sagan om
Heimdalls vandring – hvaraf sången om Rig är en öfverarbetad kopia – har detta hus varit de högborna ätternas, främst sköldungarnes stamhem och medelpunkt, och gossen, som efter Heimdalls besök därstädes födes, är den förste »jarlen» och »domaren» Sköld-Borgar, som i sin ordning varder Halfdans, den förste konungens, fader.
I den i kristen tid och på fri hand hopsatta Ynglingasaga svarar Domald (Dómvaldr) till Fader, Domar (Dómarr, domaren) till jarlen Sköld-Borgar, och Dyggve (Dyggvi »den värdige») till Halfdan.
Dyggve är, likasom Halfdan, son af Danps dotter Drott och, likasom denne, den förste med konunganamn, hvilket bevisar deras ursprungliga identitet.
I den älsta hedniska »Ynglingasaga» eller »Ynglingatal» hafva äfven desse tre, Domald, Domar och Dyggve (Sköld-Borgars fader, Sköld-Borgar själf och Halfdan) haft sin plats, emedan Halfdan efter sitt segerrika tåg mot Norden varder äfven svearnes konung, och emedan ynglingar (skilfingar) och sköldungar hafva gemensam mytisk rot.
De förste och egentlige ynglingarne äro emellertid Ivalde och hans slägt.
Ivalde, som äfven hetat Svigder, Svegder, är den förste bland dem och omtalas som konung öfver Svitiod det stora, hvars sydliga del bebos af svearne och hvars nordliga trakter innehafvas af »skridfinnarne» och de vid Elivågor vakthafvande alferna, hvarför Ivalde äfven kallas Finn, Finnalf och Finnkonung.
Utan tvifvel är det i sammanhang därmed som hans söner Valand, Egil och Slagfinn skildrats som utmärkte skidlöpare och jägare.
I den senare Ynglingasaga, sådan hon föreligger i Heimskringla, bär Svegders son namnet Vallande eller Vanlande, en korrumperad form för Valand; bortser man från hvad som i texten i denna saga blifvit hopdiktadt om honom, och håller man sig till hvad den ur hednaskalden Tjodolfs Ynglingatal lånade strofen förmäler om hans död, finner man, ehuru strofen antagligen öfverarbetats af kristen hand, att det är Valand-Tjasses död i lågorna kring Asgard, som omtalas.
Vanlande, heter det där, var på färd till Oden, d. v. s. till Asgard, när hans död inträffade; denna föranleddes af ett trollkunnigt väsen, och »så brann å »Skútu» (Asgardsälfvens) strand den med smycken frikostige, som Mara (nattdisen Sinmara, »senskärerskan», Mimers maka) förorsakat kval».
– Efter Dyggve följer i den förfalskade Ynglingasaga
Dag den vise, likasom i den värkliga Ynglingasaga Svipdag den vise efterträder Halfdan, sedan denne fallit för Valandssvärdet, hvilket i den ursprungliga Ynglingasaga spelat samma roll som Visburs guldsmycke i den senare, och hvad i denna berättas om Dags död, är icke annat än en förvrängning af myten om Svipdags.
Detta hvad vidkommer ynglingaättens mytologiska förhållande till sköldungarne.
De i hjältesagan ryktbare gjukungarne utgöra, såsom härstammande från Slagfinn-Gjuke, en gren af ynglingarne och hafva, i en senare tid, fått tillika med dem benämningen niflungar (nibelungar).
Andra ryktbara mytiska ätter äro budlungarne, hildingarne, ylfingarne, amalerna, harlungarne och häklingarne (hegelingarne).
Danp, Drotts fader och Halfdans morfader, synes hafva varit budlungarnes stamfader.
Hildingarnes stamfader
Hilder var, innan Drott förmäldes med Sköld-Borgar, gift med henne och hade med henne sonen Hildeger.
Enligt den tyska dikten Biterolf äro ylfingarne komne från samma slägt som hildingarne.
Amalerna härstamma från Halfdans fosterbroder och Haddings fosterfader Hamal, son af Hagal.
Från Hagal härstammar äfven en annan ätt, häklingarne, hegelingarne, från hvilka lodbrokiderna utgått.
Harlungarne utgöra en gren af Sköld-Borgars ätt och ställas på samma gång i nära samband med Brisingamens smeder eller Mimers ättlingar, hvadan de äro fränder äfven till Vidga Valandsson, som på fädernet är af Ivalde- eller ynglingaslägten och har Mimerdottern Baduhild till moder.
Fafner (Fáfnir), se Andvare.
Falhofner (Falhófnir), en af asarnes hästar. 182.
Farbaute (Fárbauti), jätte, Lokes, Byleists och Helblindes fader. 31, 61.
Farmatyr, binamn till Oden.
Feng, binamn till Oden.
Fenja, jättemö.
Om henne och hennes syster
Menja berättar en senare, efter myten om världskvarnen bildad saga följande:
Sköld hade sonen Fridleif, som styrde Danmark efter honom.
Fridleifs son hette Frode.
Han vardt konung efter sin fader vid den tid, då käjsar Augustus gjorde fred öfver hela världen och Kristus föddes.
Men emedan Frode var den mäktigaste konungen i nordanlanden, kallade nordmännen efter honom freden med namnet Frodefreden.
Ingen människa skadade då den andra, äfven om man träffade sin faders eller broders baneman lös eller bunden.
Och då fanns ingen tjuf eller rånare, så att på Jalangers hed låg en guldring länge, utan att någon rörde honom.
Frode besökte i Svitiod den konung, som hette Fjölner; der köpte han två trälinnor, Fenja och Menja, som voro stora och starka.
I Danmark funnos då två kvarnstenar så stora, att ingen var stark nog att draga dem; och hade kvarnen den egenskap, att hon mol hvad den, som drog henne, begärde.
Kvarnen hette Grotte, och den, som gaf henne till Frode, hette Hengekäft.
Konungen befallde trälinnorna draga kvarnen och mala guld och fred och lycka åt Frode; men då han icke unnade dem tillräckligt hvila och sömn, molo de en fiendtlig härs ankomst, och samma natt kom en sjökonung Mysing och drap Frode och tog mycket byte.
Därmed slutade Frodefreden.
Mysing tog med sig ombord både kvarnen och de båda trälinnorna och befallde dem mala salt.
Det gjorde de, men vid midnatt frågade de Mysing, om han icke fått salt nog.
Han befallde dem mala mer, och kort därefter sjönko hans skepp.
Grotte sjönk till hafvets botten och fortfar där att mala.
Däraf kommer, att hafvet är salt.
Ebb uppstår, när hafsvattnet störtar ned genom kvarnögat.
Äldre än denna berättelse och bevarande flere minnen af den värkliga myten är den s. k. Grottesången.
Vidkommande myten om Fenja och Menja se 80, 158, 159, 166.
Det bör tilläggas, att Fenja och Menja, som i myten uppträda på Ivaldeslägtens sida, voro befryndade med denna slägt.
De jättar, som voro Fenjas och Menjas fäder, hade till moder samma jättinna, med hvilken Ivalde födde Valand, Egil och Slagfinn. 80, 158, 159, 166.
Fenrer (Fenrir), Fenrersulfven, son af Loke och Gullveig. 38, 82, 140, 169, 170, 171, 174, 184, 191, 193, 195.
Fensalar (Fensalir), Friggs borg, belägen i hennes födelsehem, Vanaheim. 17.
Fimafeng, en af Ögers tjänare.
Då Loke hörde, att Fimafeng var en pålitlig och duglig tjänare, slog han ihjäl honom.
Fimbultul (Fimbulþulr), binamn till Mimer.
Fimbultyr anses vara ett binamn till Oden.
Fimbulvinter.
80, 192.
Finn, Finnalf, Finnkonung, binamn till Ivalde. 35.
Fjalar, eldjätte, son af Surt, kallas äfven Suttung. 38, 43, 67, 68, 69, 71, 192, 194.
Fjölner, binamn till Oden.
Fjölsvinn (Fjölsviðr), binamn till Oden.
Fjörgyn, binamn till Frigg.
Fjörgynn, vanagud, Friggs fader.
Fjörsvartner, binamn till Natts häst Rimfaxe.
Fold, binamn till Frigg. 22.
Folkvang, Fröjas område i Asgard. 33, 54, 169.
Fornjot (Fornjótr), jätte, dödad af Tor.
Stormen och den härjande elden framställas som hans söner.
När man i kristen tid antog, att Oden egentligen varit en människa, en konung, som i spetsen för en skara trojaner invandrat till Norden, antog man i sammanhang härmed, att jättarne varit en menniskostam, som före trojanernas ankomst hit befolkat
Norden och haft en konungaätt, »den fornjoterska», som börjat med Fornjot och slutat med Gylfe. »Den fornjoterska konungaätten» spökade i våra historiska skolböcker ända intill Erik Gustaf Geijers tid.
Den på Island hopsatta Ynglingasaga, som börjar med Oden som invandrarehöfding och fortsätter med Njord, Fröj, Fröja och Ivalde-Svegder, som sveafurstar, borde äfven förvisas därifrån.
Forsete, asagud, Balders son. 27, 28, 33, 144, 175.
Franangers fors (Fránangrs foss), vattnet, hvari Loke i laxskepnad fångades af gudarne. 173.
Freke, 1) den ene af Odens ulfhundar, kallas äfven Gifr; den andre är Gere. 2) Ulfbenämning i allmänhet. 23, 33, 126, 128, 169.
Frid (Fríd), en dis i Fröjas omgifning.
Sannolikt en af hennes åtta systrar. 29, 126.
Fridia, son af Harlung, frände till Halfdan. 162.
Frigg, gudinna af vanabörd, Odens maka, Asgards drottning.
Kallas äfven Fjörgyn, Lodyn (Hlóðyn), Jord (Jörð) Fold, Lin (Hlín). 14, 15, 17, 22, 25, 27, 29, 32, 37, 86, 89, 129, 130, 144.
Froste, symboliskt namn på en deltagare i det af fimbulvintern förorsakade tåget från Svarins hög till Aurvangalandet.
Fröj, vanagud, Njords son, Fröjas broder, jordbrukets gud.
Har binamnen Atride och Menglad (Menglaðr).
Hans syster
Fröja har samma binamn i feminin form (Menglöð). 9, 15, 28, 29, 30, 33, 35, 59, 60, 74, 79, 81, 91, 103, 105, 107–110, 113, 123, 124, 131–137, 140, 141, 145, 147, 149–151, 159, 168, 193, 196.
Fröja, asynja, Njords dotter, kärlekens och fruktsamhetens gudinna, gift med Od-Svipdag.
Kallas äfven Menglad (Menglöd), Mardall (Mardöll), Syr, Gevn, Horn (Hörn), Skjalf, Gunnvor. 15, 16, 29, 32, 33, 37, 54, 55, 56, 57, 62, 81, 91, 103–105, 107–112, 113, 124–128, 136, 137, 145, 158, 161, 163, 164, 167, 168, 169, 180.
Fulla, asynja, Friggs syster och förtrogna. 32, 130.
Fylgior, hamingor, nornor, som äro människornas osynliga ledsagare och skyddsandar.
18, 179, 180, 183, 185, 186.
Gambantein, Valands hämdesvärd. 82, 87.
Gandul, valkyria.
Gandvik, den trollska viken, benämning på vattnet Elivågor (Raun), som skiljer Midgard från Jotunheim. 33.
Gang (Gángr), binamn till Egil.
Ganglate, tjenare hos Nifelhels herrskarinna Leikin.
En tjenarinna hos densamma kallas Ganglat.
Gangrad (Gángráðr), binamn till Oden.
Gardrova (Gardrofa).
I prosaiska eddan förtäljes följande episod, som sannolikt tilldragit sig i kriget mellan asar och vaner: Asynjan Gna (Gná), som Frigg utsänder i sina ärenden, har en häst, som springer genom luft och vatten och heter Hofvarpner.
Vid ett tillfälle då hon red honom, sågo henne några vaner i luften och frågade hvem som for der.
Gna svarade, att hon red å Hofvarpner, som Hamskerper födde med Gardrova.
Garm. 1)
Namn på mytiska ulfhundar i allmänhet. 2) Ulfhund, som skäller vid Gnipahålan, då Ragnarök förestår, och det ondas bundna makter varda lösa. 3) Jätten Hate, månens förföljare, kallas Månegarm.
Gastropner (»den som tillbakavisar objuden främling»), vallen kring Asgard.
Gaumul underjords-älf.
Gaut (Gautr), binamn till Oden.
Gefion (Gefjun), asynja.
Hon är ungmö, och de kvinnor, som dö ogifta, komma till henne.
Oden säger i dikten Lokasenna om henne, att hon känner slägtenas öden lika väl som han.
En förmodligen svensk eller dansk lokalsaga har berättat, att hon med fyra jätteoxar utplöjde ur svensk mark och förflyttade ett stycke land, som nu är Seland, så att i Sverige en sjö (sannolikare Venern än Mälaren) uppstod, hvars strandinskärningar motsvara Selands strandutrundningar, uddar och näs.
Gefion är förmodligen en af Fröjas åtta systrar och dotter till hafvets och segelfartens gud Njord, som bland angelsaksarne burit namnet Geofon.
Hon eger ett halssmycke, om hvars åtkomst den försmädlige Loke i Lokasenna berättar en historia, påminnande om en, som i kristen tid diktades om huru Fröja fick Brisingamen.
Eder svuros i forntiden vid Gefions namn.
Isländingarne under medeltiden jämförde henne med Diana eller Minerva.
Gefn, binamn till Fröja.
Geirraud (Geirrauðr), jättehöfding. 34, 49, 53, 133.
Geirskagul (Geirskögul), valkyria.
Geirönul, valkyria.
Geirvandil (Geirvandill, »den spjutskicklige»), ett binamn till Ivalde, hvilken var lika ryktbar spjutkämpe som hans son Egil-Örvandil var bågskytt.
Geirvimul, en underjordsälf, som hvälfver vapen i sina böljor.
Geiter (»getherren»), binamn till jätten Gymer.
Likasom jättehöfdingen Beles (»skällarens») män förestälts utrustade med hufvuden, påminnande om hundens, har Gymers antagligen haft ett utseende, som i ett eller annat afseende påmint om bocken.
Ett annat binamn till Gymer är Gullner.
Geld (hos Saxo Gelderus), binamn till Slagfinn-Gjuke.
Gerd, Gymers och Gullveig-Aurbodes sköna dotter, i hvilken Fröj vardt förälskad. 30, 32, 131–141.
Gere, den ene af Odens ulfhundar.
Den andre är Freke. 23, 33, 126, 128, 169.
Gersime (»Smycke»), dotter af Fröja och Svipdag. 161.
Gevar (Gævarr, Gevarus), binamn till Nannas fader, luftkretsens och månens väktare Nöckve.
Kallas äfven Nep. Symboliseras i dikten Fjölsvinnsmal som den guldlysande hanen Vidofner, bland hvars nystkotor den glänsande skära förvaras, som kan bota Sinmaras sorg och mot hvilken hon vill utlämna det i hennes förvar varande Valandssvärdet.
Gifer (Gifr), 1) trollska väsen, som kringflyga i luften.
Oden och
Tor äro stundom ute och ränsa luften från dem; 2) binamn till Odens ulfhund Freke. 24.
Gilling, Gylling, nyckeln till den underjordsport, genom hvilken de döde ha att ingå.
Gimle, den med guld taklagda sal, i hvilken den kommande världsålderns människor skola bygga och njula evig glädje. 197.
Ginnar, dvärg.
Ginnregin, benämning på gudarne; företrädesvis, som det vill synas, på vanerna.
Ginnungagap, det tomma svalget i Kaos, hvari köld- och värmeböljorna mötte hvarandra.
Gipul, underjordsälf.
Gisl, Gils, en af asarnes hästar.
Gjall (Gjöll), älf i underjorden. 182.
Gjallarbron, den guldlagda bron öfver underjordsälfven Gjall. 130, 182.
Gjallarhornet, Heimdalls under världsträdet i underjorden förvarade lur, hvarmed Ragnarök skall förebådas.
18, 192.
Gjalp, en af Geirrauds döttrar.
Har någon tid varit bland de jättemör, som draga världskvarnen, hvarför hon också räknas bland Heimdalls mödrar.
49, 51.
Gjuke (Gjúki), densamme som Slagfinn.
Gjukungarne äro hans ättlingar. 158, 159.
Glad, en af asarnes hästar.
Gladsheim, det område inom Asgard, der Valhall står. 32.
Glansfälten (Glæsisvellir), Mimers rike i underjorden. 33.
Glapsvinn (Glapsviðr), binamn till Oden.
Glaser, lund med guldlöf framför Valhall. 32, 125.
Gleipner, bojan hvarmed Fenrer vardt bunden. 169, 171.
Glen (Glenr), Sols make.
Gler, en af asarnes, hästar. 182.
Glitner, först Balders, därefter Forsetes borg i Asgard. 33.
Gna (Gná), asynja, Friggs budbärarinna.
Ursprungligen har Gna varit en allmän benämning på gudinnor eller diser.
Gnipahålan (Gnípahellir, brådbranternas håla).
Garm skäller utanför Gnipahålan, då Lokes och Fenrers bojor brista.
Gnitaheden.
Heden, der Fafner rufvade Valandsskatten.
Goe (Gói).
En i kristen tid diktad norsk lokalsaga, som gör jättarne till Nordens förste bebyggare, förtäljer, att Fornjot hade tre söner, Lär (Hlér), Loge och Kare (Kári); att Kare (vinden) hade sonen Jökul (isfält) eller Froste, som vardt fader till Snö (Snǽr).
Denne åter vardt fader till Torre (þorri, barfrost), som fick sönerna Nor och Gor, samt dottern Goe.
Denna vardt bortröfvad af en konung i Hedemarken, Rolf i berget.
Nor och Gor begåfvo sig då ut att söka henne.
Gor tog sjövägen, seglade förbi de svenska öarna, kom till Danmark och for så vidare norr ut.
Nor drog från Kvenland till Lappmarken och öfver Kölen till Trondhjemsfjärden.
Sedan bröderna underlagt sig många landskap, möttes de slutligen i Nordfjärd i Sogn.
Nor till Hedemarken, der han träffade konung Rolf, som var son af Dovrejätten.
Nor äktade en syster till Rolf, och denne äktade Goe.
Och var detta anledningen till Norges bebyggande.
Till grund för sagan ligger myten om den första fimbulvintern, då de nordiska landen beherrskades af frostmakterna.
Allt det öfriga är fritt diktadt.
I den svenska almanackan förekomma ännu namnen Torsmånad (Januari) och Göjemånad (Februari), och enär Tor är en mytisk personlighet och asagud, har man varit dess mer benägen antaga, att Göjemånad också har sitt namn från en mytpersonlighet, nämligen från en gudinna eller dis vid namn Göja, som skulle varit Tors dotter, samt sädens och fruktbarhetens främjarinna.
De äldre, på Island ännu nyttjade namnformerna äro þorra-manaðr, »barfrostmånad», hvaraf Torsmånad blott är en förvrängning, samt Goímánaðr, Goemånad eller Giemanaðr, som betyder den månad, som närmast följer årets första nytändning (gæ, gie).
Ett offer, som i nämda månad förrättades, kallades efter månadens namn Gói-blot.
Om Goe derjämte varit en gudinnas namn eller binamn låter sig numera icke med säkerhet afgöra.
Goin (Goinn), namn, förmodligen symboliskt, på en orm, som gnager världsträdets rötter tillsammans med andra ormar:
Moin, Grabak, Grafvallad, Ofner, Svafner och Nidhögg.
Grafvitner.
Goin (se ofvan) och Moin kallas Grafvitners söner eller ledsagare.
Grane, en häst, som i hjältesagan rides af Sigurd Fafnersbane.
I myten har Grane tillhört den ene eller andre af de ryktbare urtidskonstnärerna.
Enligt den nordiska versionen af Sigurds saga vistades denne i sin ungdom hos sin styffaders fader, konung Hjalprek.
Denne hade en smedja, hvari Fafners broder Regin arbetade.
Då Sigurd på Regins anstiftan fäller Fafner, medför han hästen Grane, och då Hjalprek öfver hufvud framställes som den, hvilken utrustar
Sigurd för hans färder, är det antagligast, att Grane varit att tillgå bland Hjalpreks hästar.
Namnet Hjalprek, Hjálprekr, är en folketymologisk öfverflyttning af det tyska Elberich.
Den tyska mytsagan har känt två konungar och smeder, fader och son, med detta namn.
Enligt Vilkinasaga anvisar Mimer Sigurd, huru han skall komma i besittning af Grane, och i Völundarkvida talas om »Granes väg», då Mimer-Nidad frågar Valand, hvarifrån han fått allt det guld han har i Ulfdalarne.
Vilkinasaga vill äfven veta, att Sigurd i sin ungdom smidde hos Mimer, och en närmare undersökning visar, att den äldre Elberich är identisk med Mimer själf.
Allt detta hänvisar på, att myten om Grane stått i förbindelse med myten om urtidssmederna.
Greip, jättinna, Gjalps syster, dotter af Geirraud. 49, 51.
Grepp, jättenamn, buret af tre bröder, tillhörande Beles stam eller uppehållande sig bland denna stams jättar, då Fröj och Fröja voro i deras våld.
De tre Grepparne voro bland desse jättar ansedda som skalder. 107–109.
Grer (Grerr), en af Brisingamens fyra smeder.
Grid, jättinna, asaguden Vidars moder. 28.
Grim (Grímr), binamn till Oden.
Grimner (Grímnir), binamn till Oden.
Griotunagard (stengård), jätten Rungners hem. 62, 65, 66.
Groa (Gróa), växtlighetsdis, alfhöfdingen Sigtryggs dotter, Sifs syster, Egils och därefter Halfdans maka, moder till Od-Svipdag (med Egil) och till Gudhorm (med Halfdan). 35, 45, 63, 64, 65, 66, 82, 95, 104–106, 112, 118, 120, 152.
Grotte, namn såväl på mytens världskvarn som på sägnens Frodekvarn. 8, 9, 10, 14, 106, 187.
Gudhorm (Gudhormr), Halfdans och Groas son, Od-Svipdags och Haddings halfbroder.
Densamme som Jormunrek, Ermenrich.
96, 105, 152, 153, 157, 158, 160, 161, 162, 164, 165.
Gudmund, i senare sagor binamn till Mimer.
Gullenborste, Fröjs galt, åkerbrukssymbol.
Kallas äfven Slidrugtanne och Hildesvin. 59, 60.
Gullenkamme, tupp i världsträdet, som väcker einheriarne i Asgard. 13, 126, 127.
Gullentanne, (»han med gyllne tänder»), binamn till den rena eldens gud, Heimdall.
Gullfaxe, jätten Rungners häst, som efter hans död kom i asarnes ego och af Tor skänktes till hans son Magne. 61, 62.
Gullner, jätte, densamme som Gymer.
Gulltopp, Heimdalls häst. 30, 182.
Gullveig, den 3 gånger födda jättinnan, de onda runornas och trolldomens upphof.
Hon kallades Heid, då hon kringvandrade på jorden och utlärde sina fördärfliga konster.
Aurboda hette hon, då hon var gift med Gymer.
Angerboda kallas hon under sin vistelse i Järnskogen.
Såsom tre gånger bränd och likväl lefvande bär hon binamnet Hyrrokin, (Hyrrokin) »den eldrökta». 6, 15, 27, 31, 32, 36–38, 81–83, 90, 131, 132, 135–143, 145, 156, 163, 169, 174, 175, 177, 191, 192, 194.
Gunn (Gunnr), valkyria.
Gunnar, son af Gjuke. 159.
Gungner, Odens spjut. 59, 123, 143.
Gunnlad, Gunnlöd, jättemö, Suttung-Fjalars dotter.
Gunntorin och Gunntro (Gunnþorin, Gunnþró), valkyrior.
Gunnvor (hos Saxo Gunvara), binamn till Fröja.
Gyller, en af asarnes hästar.
Gymer, jättehöfding, Gullveig-Aurbodas make, Gerds fader. 34, 122, 123, 131–138.
Göll, valkyria.
Göndler, binamn till Oden.
Had (Höðr) asagud, Odens son.
Ur myten har han under namnet Hedin inkommit i hjältesagan.
Han har äfven varit kallad Loddfafner efter en jätteorm, som han under en af sina jagter fällde.
Myten har icke framställt honom som blind, utan som utmärkt idrottsman och bågskytt. 84–87, 89, 91, 196, 197.
Hadding, Halfdans och växtlighetsdisen Alvigs son, Gudhorms halfbroder.
Sedan han fällt sin faders baneman Svipdag och blifvit konung öfver många germanstammar, kallades han Tjodrek (Dieterich, storkonung).
Hadding betyder »den lockige», »den hårfagre», och sannolikt har han kallats så, emedan han aflagt löfte att icke klippa sitt hår, innan han hämnats sin fader och återfått sin arfslott i hans rike. 27, 29, 78, 79, 152–155, 161, 163–168.
Haddingaland kallas lycksalighetsfälten i underjorden derför att Hadding fick nedstiga dit och se deras under och emedan Haddings fallne kämpar vistades där, innan de kommo till Valhall.
Saxo meddelar sagan derom.
Hafle, kämpe af jättebörd, Gudhorms fosterfader och deltagare i hans strider. 152, 158, 159.
Hagal, Sköld-Borgars vän, Hamals fader, Halfdans fosterfader. 94.
Hake, jätte.
Halfdan, Sköld-Borgars och Drotts son, germanernas förste konung, ansedd tillika som Tors son och hedrad med gudomliga ärebetygelser.
Han är Svipdags styffader, Gudhorms och Haddings fader.
Tacitus kallar honom Mannus. 22, 82, 91–96, 97, 104, 105, 113–118, 122–124, 152, 153, 155, 157, 162, 164, 190.
Hallenskide (Hallinskiði), binamn till Heimdall.
Hamal, Hagals son, Halfdans fosterbroder, Haddings fosterfader, stamfader till den amaliska slägten.
94, 95, 96, 116, 155–157, 159, 160, 161, 164–166, 175.
Hamder och Sörle, Svanhilds bröder. 162.
Hamingor (hamingjur), fylgior, kvinliga skyddsandar.
18, 179, 180.
Hamskerper, häst.
Se Gardrova.
Hangatyr (Hángatýr), binamn till Oden.
Hannar, dvärg.
Haptagud, binamn till Oden.
Har (Hár), binamn till Oden.
Harbard (Hárbarðr, gråskägg), egentligen ett Odensepitet, men som Loke tillegnade sig vid ett i dikten Harbardsljod omtaladt tillfälle, då han dref gyckel med Tor.
Denne befann sig i Jotunheim på återväg till Elivågor, då han såg framför sig ett sund och på andra sidan detta en färjekarl med en båt.
Sundet var en genom trolldom vållad synvilla (en velafjörðr).
Färjekarlen, som hade utseendet af en yngling, var Loke.
Tor, som kan vada äfven genom de djupaste vatten, ville hällre, då han såg färjekarl och färja vara till hands, begagna sig deraf; han ropade på färjemannen och tillkännagaf sin önskan, och nu uppstod ett samtal, hvarunder Loke uppträdde på det försmädligaste och retsammaste sätt mot asaguden.
Då denne frågar, hvad han heter, svarar han, ehuru han har en ynglings utseende, »Gråskägg», och i denna gäckande ton fortsätter han.
– I motsats till den verklige Harbard-Oden, kallas Loke i en skaldestrof »svekfjärdens Harbard» (Hárbarðr velafjarðar), och gudaförsmädande tal liknas vid en skränande sjöfågel, som flyger ut från »svekfjärdens Harbards tandgård».
Hardgreip, jättemö, Haddings ledsagarinna, dotter af Haddings fosterfader Vagnhöfde. 153, 154, 158–160.
Harlung, frände till Halfdan. 162.
Hate, ulfjätte, månens förföljare (Hate månegarm), har sitt tillhåll i Järnskogen.
Kallas Rodvitners (Hróðvitnir) son. 178, 192, 194, 195.