Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Men nu inföll Geijer och förkastade pjesen från början till slutet: en disput uppstod, som å begge sidor fördes med den häftighet, att den glödande föreläsaren, som af Geijer påräknat ett alldeles motsatt omdöme, blef så gripen af denna opposition, att han var nära att bli allvarsamt sjuk.
Detta tilldrog sig vintern 1835.
Några år derefter förändrade Geijer sin öfvertygelse, så om Signora Lunas skald som om mycket annat, så att jag, till min förvåning, om honom i en af Geijers sednaste skrifter – om Göthiska Förbundet – fick läsa en mention honorable af temligen ampel art 6.
– För fullständighetens skull kan nämnas, att Ansgarii skald från början – långt före hans theologiska strid med mannen – yttrade sig alldeles som Tegnér om hela Törnrosväsendet, och att han (som bekant är) sedermera i en vidlyftig bok, grundligen och på ett ovederläggligt sätt, bevisat dess nära förvandtskap med Socialismen och dess med henne gemensamma dämoniska rigtning.
Flera år förut hade dock Tidens Utgifv., när Går- an-boken utkom och på ett så vämjeligt sätt beprisades i Eos och Aftonbladet, uppträdt å sedlighetens och det sunda vettets vägnar och på skämt och allvar uppdragit en charakteristik öfver de Almqvistska productionerna, och, utan att förneka de spridda drag af snille, som der, ehuru sparsamt nog, förekomma, och, med erkännande af en och annan skrifts värde, hvilken man som ett helt med skäl kunde gilla och berömma, ådagalaggt så väl de öfrigas moraliska halt, som deras narraktiga, barnsliga, förskrufvade, maniererade beskaffenhet, hvilken i hopens ögon, så snart en författare blott lyckas komma i ropet, gäller för genialitet.
I ett hade han dock misstagit sig: ännu obekant med Socialismen hade granskaren gjort A. den äran att anse hans lära om äktenskapet för originel, då den likväl endast är en utbruten del af nämda sekts doctrin.
Emellertid var denna skrift, kallad
Den äkta och veritabla Törnrosens Bok, den första7, som, uppfattande Törnroseriet i sin helhet, uppvisade – enligt de acter, som tills dato i tryck blifvit allmängjorda – den förut omtalta röda tråden, eller den mer eller mindre fördolda syftningen emot christendomen, sedeläran, staten och familjen, som genomgår nästan hela raden af de Almqvistska snillefostren.
Samtidigt utkom en störtflod af parodier öfver Går-an-boken, af hvilka i synnerhet en var författad med långt större talent och qvickhet än originalskriften, ehuru densamma i ästhetiskt hänseende kan räknas till A:s bättre producter.
Allmänheten blef nu uppmärksam; de flesta öppnade ögonen, fruntimren, som för ingen del ville blifva emanciperade, reste sig i massa, och från denna tid kan man säga att det var slut med mannens moraliska reputation.
Också skref han sjelf (med få undantag) oupphörligt ned sig: den poetiska ådran började försina, producterna blefvo mera vattenaktiga och långtrådiga (emedan han dref vitterheten som en näring), hans lyten tillväxte, hans manér förstenade sig, hans satser blefvo mera vidunderliga, nyheten var försvunnen och måste ersättas genom knalleffecter och en stegring af bizarrerier och orimligheter.
Man har sagt oss i boklådorna, att hans sednare romaner ej särdeles köptes, och förlaget af Perlbokens första del berättas betydligen bidragit till dess förläggares ruin, oaktadt boken medelst röda och gula anslag på alla Stockholms gathörn utpuffades 8.
Mellertid fann författaren dock ännu bland den svärmiska delen af ungdomen en och annan beundrare, och de offentliga rökverken i tidningarna uteblefvo icke, emedan unga vitterlekare, så vida de ville utpuffas i Aftonbladet, måste med smicker köpa hans gunst, och när berömmet emellanåt lät vänta på sig eller utföll för knappt, berömde A. sina vittra och musikaliska foster i sjelfrecensioner.
Det gifves dock en punkt, hvaruti de, som förr eller sednare, mer eller mindre fullständigt, begripit syftningen af berörda skriftställeri, dock, enligt vårt förmenande, gjort A. orätt.
Men ansåg honom gemenligen för en hycklare; hans befängda läror, som gåfvo sig ut för att befordra humanitet, skönhet, sedlighet, folkupplysning, förädling, befrielse från fördomarna, de urgamla traditionerna, – detta allt höll man för ett blott antaget sken, ett bländverk, en mask, för att vinna uppseende, rop, popularitet.
Nej; A. hade allvar, fullt allvar dervid; han betraktade sig verkligen som en ljusets och sanningens apostel; han var en af de propheter, hvilka tro på sig sjelfva.
Vi påstodo detta i „Den äkta och veritabla Törnrosens Bok„ , och vi vidhålla det ännu.
I sitt bidrag till lefnadsteckningen i Biogr.
Lex. säger han sjelf:
„I mina skrifter, liksom i mina lefnadsomständigheter, har gjort sig gällande ett sträfvande efter himmelskt och jordiskt tillika – af cœlest sentiment och tillika ren natur. „ Vi äro fulleligen förvissade, att detta var A:s rena öfvertygelse, och att han alltid, med hela sitt lynnes orubbliga consequens, förblef den trogen.
Nyckeln till förklaringen är blott den, att A., liksom så många andra af den sorten, var en Köttets Évangelist, och liksom alla dylika apostlar, satte han köttet, materien, sinnligheten högst.
Uppskattningen af godt och ondt, måttet på dygd och last, blef således helt och hållet omvändt: hvad vanliga menniskor kalla kättja och sedeslöshet, kallades af honom andlig kärlek; hvad vi kalla trohet mot löften, eder, fördrag, kallades af honom falsk convention, som under vissa omständigheter godtyckligt kunna brytas; hvad vi kalla lågt, gement, skändligt, kallades af honom hvithet, skönhet, himmelskt tycke; hvad vi anse för djurisk råhet, brutalism, ansågs af honom för „menniskans sanna bana„ , „ren natur„; hvad vi anse för heliga pligter, bannlystes af honom såsom „fördomar, uråldrig vidskepelse, intrång i de oafytterliga rättigheterna„; hvad vi anse för brott, betraktades af honom som tillåtligt, när förbrytaren behagade anse sig begåfvad med „cœlest sentiment.„
Hela detta system är ej annat än den rena satanismen, och kunde ej sluta, så i lära som lefverne, med annat än normen: „Två ting äro hvita : oskuld och – arsenik.„
Der ha vi systemets slutsten.
Bläddrande i Tintomara, stöta vi på följande betraktelse öfver Ankarström:
„Rättframhet i charakteren får ej nekas honom.
En viss rättlinighet i allt hvad han gör och säger, som är mig olidlig.
Han går aldrig annars (annorlunda) än i raka streck på gatorna, och för armarne som alnar.
– Orimlighet! liflöshet!
Hvar finns i naturen och verkligheten sådan rakhet?
Det blott och bart räta är ypperligt i Mathematiken, men duger ej i Musiken, och i menskliga lifvet förer det till – döden.
Jag försäkrar dig, jag tror att han af någon inbillad grundsats om det Rätta gjort denna förskräckliga gerning.„
– Ankarströms lönnmord framställes alltså som en handling, hvilken härledde sig från hans alltför stora rättframhet i charakteren, hans vurm för den raka linien, för det Räta och Rätta.
Detta var en honom egen, orimlig fantasi – men också ingenting vidare.
Redan i Sv.
Tidn., der stället ock är anfördt, men utan vidare commentar, anmärkes att kungamördarns skriftliga bekännelser i boken utmärka sig genom „en godärlig bestialitet.
„ – Alltså rå, brutal, till och med „förskräcklig„ och, – hvad nästan värre var – „omusikalisk„ var gerningen, detta nekade icke Förf. den tiden, innan han sjelf fick samma „mathematiska„ passion som Ankarström för den raka linien, för det „Räta„ , som är detsamma som det „Rätta„ ; – men godärlig var den i alla fall.
Hade någon den tiden så commenterat dessa ord, så skulle Almqvist och Almqvist – dyrkarne ropat himmelshögt: „hvilken skändlig misstydning„, eller ock skulle det hetat:
„Bevars!
Det är icke Tintomaras författare som fäller detta omdöme, det är den underlige Onkeln, som talar „enligt sitt väsendes sanna natur.
„ Nu begriper man, att Ankarström var oskyldig, såsom den der, enligt sin öfvertygelse „handlade i skapelsens mening„ – således icke af ett „blott infall„ , icke af „förflugenhet„ 9.
Men den tiden fingo detta och dylika ställen inför de läsare, som ej rentaf halkade dem förbi, passera för blotta paradoxer.
Hvem vet till och med, om ej mången läsande „Flabbe„ dervid ropat: „genialiskt! genialiskt!„
Den länk, hvarmed A. sammanhängde med den bättre delen af menskligheten, var den artistiska; han ville, att lifvet skulle förskönas af sång, musik och bildande konst, blommor och ädelstenar, att det skulle tillbringas i rosengårdar och i „palatser af agath och jaspis med silfver-colonner„ ; och föröfrigt skulle menniskan vara fullkomligen obunden af gudomliga och menskliga lagar, endast hämtande rättesnöret för sina handlingar från sitt eget tycke.
Under sin ungdom trodde sig A. finna ett sådant paradis i en Wermlands vildmark, i det fria naturlifvet, halfs som bonde, halfs som litteratör.
Först sedan utförandet af en sådan plan befanns omöjligt, och troligen sjelfva lefnadssättet enformigt och ledsamt, uppträdde han som författare och publicist, för att reformera christendomen och moralen, samt på nya grundvalar uppföra ett nytt samhälle med ett kolossalt „mathotell„ såsom kärn- och medelpunkten.
Sålunda hade den svärmiske mästaren i Manhemsförbundet gjort sig till hela det svenska menskoslägtets pædagog; „den mjölkdrickande Furumo på Råbäcken„ lemnat skogsöcken och vargmarken samt trädt in på verldsskådebanan, såsom siare och apostel, som ej mer spisade hafrebröd och kärnmjölk utan hummerpastej och tryffel; och det
wermländska torpet hade antagit de kolossala dimensionerna af ett pandokeion, som förenade alla de njutningar, all den lux och prakt, som den mest utsväfvande fantasi och den mest förfinade sinnlighet kunna uttänka, och der familjelifvet, numera onödigt, upplöstes i allmänt broder- och systerskap, och i äktenskapliga fritt slutna och frivilligt upphäfda duetter och qvartetter.
Den stora reformatorn beundrades numera icke blott af några enthusiastiska ynglingar, icke blott af den fjoskige Hofmarskalken på Jagtslottet, utan ock af den ganska stora allmänheten i Sverige och Finland, och kanske äfven här och der i Norige och Danmark.
Olik de öfriga Socialisterne, voro dock hans varmare sympathier fästade, icke vid städernas arbetare och mobb, utan vid allmogen, och i hans sednare skrifter andas en viss frisk landt- och skogsluft, som lyfter honom i en renare poetisk rymd, än hans fransyska kamrater, som söka sina idealer i verkstäderna och på gatan, i fabriksarbetare och trashankar.
Jemförd med dem, var A. sålunda aristokrat; men han idealiserade ej blott den svenska naturen, utan förderfvade, förfuskade och förskrufvade den merendels genom inblandning med främmadartade elementer, genom upptagande af en bizarr halfbildning, genom ett visst pjoller och barnsligheter, så att hans bönder och pigor blefvo lika orimliga, lika omöjliga halfväsenden som Gessners herdar och herdinnor.
Men just detta behagade allmänheten.
Denna förmärkte icke den inre syftningen, som i de äldre skrifterna också är temligen dunkel och tvetydig, endast blixtlikt framträdande, utan man blef stående vid de poetiska utanverken.
Läran var i sin grund rent af diabolisk, men afgrunden öfvertäckt af rosor och de raraste ädelstenar.
Genom dessa fantasterier bedrog och förförde A. de exalterade och till en viss grad sig sjelf.
Man kan vara fullt säker på, att A. icke gör sig de ringaste förebråelser öfver sitt förfalskningsbrott, sin stöld och sina tredubbla förgiftningsförsök; om han just icke tror att han dermed gjort eller velat göra en god gerning, så anser han dock säkert dessa brott för helt oskyldiga experimenter.
Saken är klar och står i nogaste öfverensstämmelse med läran.
Visserligen gillar icke propheten dessa och andra förbrytelser, när de äro foster af „origtiga infall, nycker, förflugenheter, påfund och låga passioner.„
Men något slikt kan ej förutsättas af en prophet, än mindre kan en prophet ett ögonblick sjelf tro, att han drifves af så slemma och gemena bevekelsegrunder.
Vi förutsätta således att A. uppgjort med sitt samvete, att capitalisten v.
Schewens förflyttning till evigheten vore mer en vinst än en förlust för den svenska menskligheten, och att ifrågavarande 17,200 Rdr vore mera till nytta i hans, än i den gamla penningemenniskans hand.
Men han har tillika sökt vältra skulden på en stackars oskyldig flicka!
Låt vara att Amanda Brandt är lika „hvit„, lika „seraphisk„, lika väl „tecknad till uttryck af sitt namns innersta lynne„, som Nuna, Stellamira, Azilia, Rosalduna eller Solviva, „stundom kallad Solaviv„ ; allt detta kan ej hjelpa henne, när hon står i vägen för den stora mästaren.
Hvad betyder ett enda lumpet lif, när det är hinderligt för en hel verldsförbättring, för en ny förklaring af „skapelsens mening„?
Det lägre måste uppoffras för det högre; hennes existence kan ej hafva tusendedelen af det värde för menskligheten, som den stora prophetens, som haft till sin mission, att i Romaunter, i Mabinogier, i folkskrifter, i Aftonbladet, i reformsällskaper undervisa de svenska menniskorna i „de oförytterliga rättigheterna„, de „heliga pligterna„ , den sanna friheten „i skapelsens mening„; ty, såsom Aftonblads-Utgifv. uttrycker sig om sin förlorade medhjelpare, ännu efter katastrophen, „han stod på bildningens högsta trappsteg„ – „han kämpade så ofta och så varmt för det det godas seger öfver det onda.„
De äkta Radicalerne, liksom Socialisterne, hafva antagit Jesuiternes grundsats: ändamålet helgar medlen.
Utan tvifvel var Herr Hjerta långt ifrån att ana, att denne „kämpe„ skulle gripa till så extrema medel.
Hade han dock gjort sig minsta möda att taga kännedom af den mans moraliska dogmatik, hvilken han anförtrodde ledningen af Sveriges litteratur i sitt allmänt lästa, och af många uteslutande lästa blad, skulle äfven han tydligen funnit, att den rymliga och beqväma, till den laglösa frihetens sista mål consequent utsträckta läran ej allenast ursäktar, utan rentaf tillåter sådant.
Men Hr Hj. har förmodligen ingen tid att läsa böcker; likväl har han obesedt (vi antaga nemligen den bästa förklaringen) tillåtit en person med för honom okända grundsatser, såsom chef för A.B:s litteratur-departement, beherrska hela den svenska populära bildningen, och genom puffande eller klandrande, eller ock negatift, genom tyst förbigående, bestämma alla utkommande svenska böckers ekonomiska ve och väl, äfvensom opinionen om dem hos den stora hopen af läsare.
Men Aftonblads-Utg:s moraliska ansvar för sin Medredacteurs litterära verksamhet hör till ett annat capitel.
Vi äro först skyldige att framlägga bevisen för öfverensstämmelsen mellan A:s theori och lefverne; vi vilja blott förut erinra, att det icke är första gången, som vi nu, i denne författares frånvaro, då han ej mer kan försvara sig, påpekat hans läras djupt immoraliska rigtning.
Vi uppträdde deremot, såsom sagdt, redan för ungefär tolf år sedan, då propheten stod på högsta spetsen af sin popularitet.
Vi yttrade oss ännu bestämdare i tidningen Tidens sista numror för förledet år, i anledning af Törnros-perlbokens tredje del, och hvad vi nu gå att säga, är till det mesta blott ett upprepande af det der redan sagda.
Mycket som vi förbigått af lika slående art, skulle kunna tilläggas, ty bevisställena äro tallösa; men vi hålla oss blott till några få punkter.
I besagda bok, och i synnerhet i den uppsats, som kallas det Europeiska Missnöjets grunder, har A. tydligast, ehuru ändock ofullständigt, varsamt och svamlande, enligt sin vana, framlagt sin åsigt i stats- och sedoläran, samt särskildt påpekat följande ställe, såsom innehållande sjelfva „kärnpunkten„ , der han concentrerat besvärspunkterna mot det n. v. samhället och antydt, om än lösligen, medlen till dess förbättring:
„Menniskan har en viss oafytterlig rättighet att få lefva efter skapelsens mening, d. v. s. att hvar och en skall få framgå i sin sanna charakters bana.„
Således (sade vi den 18 December 1850) om någon är född med bestämda, oförbätterliga tjuf- och mord-anlag, så är det hans oafytterliga rättighet att få framgå på den banan.
Svaras derpå nej, så är premissen falsk och hela systemet ramlar.
Men A. har efter sex månader icke svarat ett ord: – ett bevis på, att vi ej misstagit oss om meningen.
Och huru skulle ock dessa ord kunna annorlunda förklaras?
Hörom vidare!
„Bland de oafytterliga rättigheterna finnes blott en enda – den yttre personliga friheten – som hittills blifvit erkänd i religionen och de europeiska civiliserade nationernas samhällsfördrag.
Men dervid får man ej stadna.
Conventionen har stadgat en hel hop saker, som lända den personliga friheten till uppenbart förfång: och med Convention menas alla slags öfverenskommelser, löften, eder, documenter ... det ingångna, beseglade, det ceremonialhelgade, det privilegierade, det utfästade, det aftalade ... alla slika öfverenskommelser, stora och små, allmänna och enskilda, frivilliga och ofrivilliga äro af noll och intet värde, så vidt de göra intrång i de oafytterliga rättigheterna, i den personliga friheten i skapelsens mening.
Det är icke blott en rätt, utan ock en helig rätt, att bryta slika conventioner.
Sak samma med Auctoritetsbegreppet – „den uppenbarade religionen„ ...
Afgörandet mellan rätt och orätt (läres vidare) bestämmes således hvarken efter Guds Bud eller verldsliga lagar, eller samhällsfördragen eller enskilda öfverenskommelser, utan öfverlemnas åt individen, som sjelf eger uppgöra sitt lifs regel, bestämmandet af sina handlingars rättmätighet eller orättmätighet.
„Den orätta troheten skall undanrödjas, men troheten mot det himmelskt rätta skall blifva desto fastare; ty icke får menniskan lemna fritt lopp åt origtiga infall, nycker, förflugenheter, påfund, låga passioner.„
Detta är brännpunkten af den Almqvistska theorien – och den är tydlig nog.
Det är åt menniskan sjelf öfverlåtet, att bestämma sin lefnads regel, rättesnöret för sina handlingar, endast hon dervid ej låter leda sig af infall, nycker, låga passioner o. s. v.
Men huru få äro de bofvar, isynnerhet de gröfsta och mest förhärdade, som erkänna sig vara drifna af låga passioner? tjufven, mördaren urskuldar sig gemenligen genom nöden; den girige, roflystne, bedragaren, menedaren, förfalskaren, hittar alltid på något sätt, att lugna sitt samvete med, som blir mer och mer elastiskt i den mån behofvet eller passionerna påtränga.
En slik capitulation med den naturliga moralinstinkten, vidare utvecklad genom den, om än lösliga, kännedom man kan hafva förvärfvat om Guds och menniskors lag, blir ofta svår nog för den vanlige ännu oförhärdade missdådarn; men deremot helt lätt för den skola A. tillhörde.
Man undanrödjer helt enkelt Guds ord, och förklarar det för prestfinter, traditionella, af hierarcher menskligheten pålagda bojor, vidskepelse, blind autoritetstro; likaså upphäfver man samhällets lagar, såsom oförenliga med hvad man behagar kalla menniskans rättigheter, hopsmidda af tyranniska furstar och furstetjenare, och endast bibehållna genom okunnigheten, dumheten och räddhågan.
I stället för den sålunda bannlysta gudsoch menniskofruktan sätter man sitt eget Jag, sina fördelar, sina drifter, sina fantasier, sin vilja.
Nu först är menniskan rigtigt fri och emanciperad från all slags legislativ, social och moralisk „rätvinklighet„: – fri, icke såsom de första menniskorna, ty oskuldens tid är för alltid förbi, utan fri som vilden, fri som vargen.
Mytherna förtälja, huru menniskor kunna förvandlas till varulfvar:
Socialismen går ut på att göra denna dikt till sanning.
Visserligen förutsättes, att de sålunda regenererade menniskorna skola vara förbålt hyggliga och ädelsinnade (sjelfva vargen är ej oftare varg, än när han är hungrig eller drifves af sina vargfantasier), ja enligt den Almqvistska förbättringen af läran, skulle man tillika omsväfvas af musikens (förstås: också regellösa) toner, dikta sagor och Mabinogier i jaspispalatser eller under skuggan af acacier och „cyparisser„ , binda kransar af rosor eller rubiner, spisa guldfrukter och kalkonpastejer på hotellet, samt om nätterna stifta fria, ständigt nya äktenskap.
Men skulle någon, under detta herrliga, högpoetiska, ofjettrade lif få den fantasien, att blanda några gran arsenik i grannens vin, eller, i ett anfall af varglynne, steka och spisa opp honom, så är detta också en af „de oförytterliga rättigheterna„ , ett af det primitiva naturlifvets privilegier.
Till anthropophagien har man visserligen ännu icke kommit; under första revolutionen åtnöjde man sig med att blott nyttja skor af menniskoskinn; man blott slagtade, men åt ej offren.
Dit måste det komma, när man går „den räta linien„ ända till dess slut: när individen oförhindrad går fram till målet „i sitt väsendes sanna bana.„
Men vi vilja hålla oss till läran, sådan den hittills är godkänd.
Den lemnar ett tillräckligt utrymme för egenviljan.
„Skapelsens mening„ – säga dess adepter – „är att jorden tillhör alla, egendomen är gemensam för alla.„
De, som icke gå alldeles så långt, stadga, att ingen är berättigad att ega utöfver en viss förmögenhet, allraminst en sådan penningemenniska, som schackrar eller procentar, lefver af de fattigas svett.
Men emedan det nuvarande oförbättrade samhället, der »conventionen„ , „den orätta troheten„ beklagligen än gäller, ännu tillåter slikt, så kan det ej blott vara tillåtet, utan „en helig pligt„ , att röja en sådan Harpagon ur vägen, vore han än ens välgörare eller bästa vän.
Med en så beskaffad person, som så litet erkänner de „oafytterliga rättigheterna„, är så djupt okunnig om „skapelsens mening„, som med sina penningar sätter sig på tvären emot menniskan, som „framgår i sin sanna bana„, d. v. s. till „mathotellet„ , der man (när det nya Jerusalem blir färdigt) „mangerar„ under orchester-musik, fördold i ett väggskåp, – med en så beskaffad person kan det ju ej vara otillåtligt, snarare „en rätt, en helig pligt„ , att bryta öfverenskommelser; i sådana fall gälla icke „documenter, det beseglade„ , icke contracter, reverser.
Man stjäl dem, eller förfalskar dem, eller tager honom afdaga, allt efter som det passar sig.
Emedan allt beror på det subjectiva godtycket, emedan menniskan sjelf är enda domaren öfver sina gerningars rättmätighet, så kan den ena anse slika brott för rättvisa handlingar, den andra åter för otillåtliga, allt efter som den enes eller andres samvete är mer eller mindre rymligt.
De vildaste tyranner erkänna sig vara Gud för sina gerningar ansvarige; de frukta honom och låta stundom hans lag lägga band på deras blodtörst eller vilda lustar.
Den fullmogna Socialisten erkänner ingen sådan lag, erkänner antingen allsicke Gud, eller ock blott en sådan, hvilken han sjelf danat.
För den vanlige missdådaren är synden ett undantag, en inför samvetet erkänd förgripelse, hvilken han söker, bäst han kan, borträsonera, afbedja eller på annat sätt försona; men Socialisten nekar rentaf att synden är synd, ger den till och med i vissa fall namn af dygd och betraktar den som en rätt.
Deruti ligger det djefvulska; det nittonde seklets Evangelium, det Nyaste Förbundet, som ger sig ut för att fullkomna Christendomen, förbättra menniskan och staten samt insätta köttet i dess ursprungliga rättigheter, hvilkas förbiseende och undertryckande uppgifvas vara Christus-lärans grundfel, detta det Nyaste förbundet är ett förbund med Satan, lögnens och förnekelsens urgamla fader – det är den återstälda hedendomen, den i ny gestalt återupplifvade Bacchus-dyrkan, i all dess förfärlighet och råhet på djupet, med all dess sinnliga prakt, med alla lustans förförelser; förnekande under den orgiastiska andaktens högsta svindel all skillnad mellan dygd och brott; under vansinnigt jubel och svängande sina med murgrön och ormar omlindade thyrser brytande in på den nya civilisationen, liksom fordom Dionysos-dyrkan stormade löst, med oemotståndlig makt, på det doriska lifvet i det häpna och fåfängt sig värjande Hellas.
En af denna förskräckliga läras icke minst nitiske och framgångsrike missionärer var A.
Det ligger nu öppet i dagen för alla som hafva ögon att se, att de mångdubbla och fasaväckande brott, hvartill A. (såsom det synes) gjort sig saker, ganska följdrigtigt härleda sig från hans eller sektens theori.
Också hafva vi icke, förutom den, som efter en mer än tioårig bekantskap bäst borde hafva känt honom, hört någon enda, som var någorlunda bekant med mannens personlighet, fräjd och satser, mycket förundra sig öfver det som sednast händt.
Som A. lärt, så har han lefvat, så har han slutat.