Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Rådstufvurättens alla ofvanbemälde ledamöter felat, då de, för det våld å gata, hvarom Haglund varit förvunnen, bestämt påföljden, helt och hållet eller till någon del, efter ansvarsbestämmelser, som ej vidare vore för i fråga varande fall gällande, nemligen Rådmannen V. efter 18 kap. 9 § och Ii\ kap. 7 § Missgerningsbalken; Rådmannen B. visserligen i fråga om sjelfva våldet efter 1861 års förordning, men i afseende på qualifikationen, derigenom att våldet skett å allmän gata, efter sistberörda lagrum; samt Rådmannen L. och Borgmästaren R. efter krigsartiklarne och 21 kap. 7 § Missgerningsbalken, hvarvid de begge sistnämnde, på sätt förut är anmärkt, förfarit oriktigt, äfven deruti, att de, med tillämpning af 6 kap. 12 § i Krigsartiklarna, dömt Haglund till högsta kroppsplikt, i stället för, enligt 14 § i samma kap. till fjorton dagars fängelse vid vatten och bröd, och Haglund således, då i sammanhang med detta straff bordt aftjenas de honom enligt andra lagrum ådömda böter för fylleri, oljud, svordom och gatufridsbrolt, skolat, äfven med tillämpning af krigsartiklarne, i ena bot, straffas med sådant fängelse i endast tjugusju dagar; hvarförutan Advokatfiskalen anmärkt, att, då af Rådstufvurättens ofvanbemälde fyra ledamöter endast två ansågo det af Haglund emot Brandvakten utöfvade våld vara urbota brott, de öfrigas mening, såsom lindrigare, bordt gälla för Rättens beslut derom, att ansvaret skulle i böter utsättas, och Haglund, endast i brist af tillgång dertill, förklaras skyldig undergå motsvarande straff af fängelse vid vatten och bröd; äfvensom att, vid det förhållande, att den strängare meningen mera närmade sig den åsigt, enligt hvilken böterna för våldet bestämts till
Två hundra daler, än den, hvarefter böterna utsattes till Femton Riksdaler, förstnämnda bötesbelopp varit det, som flertalet af Rådstufvurättens ledamöter måste anses hafva Haglund för våldet ådömt, i följd hvaraf omröstningen, lagenligt uppfattad, utfallit sålunda, att Rådstufvurätten dömt Haglund att böta, för våldet Tvåhundra
Daler silfvermynt, för fylleri, Tio Riksdaler, för oljud å gata Fem Daler, för svordom likaledes Fem Daler, och för gatufredsbrott Fyratio Daler, tillsammans Tvåhundrasjutio Daler, vid brist af tillgång hvartill Haglund skolat undergå Tjuguåtta dagars fängelse vid vatten och bröd; 40 då deremot, enligt det afsagda utslaget, Haglund, utan afseende å förmåga att böterna gälda, förklarats ovilkorligen skyldig att undergå nämnda kroppsstraff.
Advokatfiskal yrkade, i följd häraf, särskilda ansvar å Rättens ledamöter ej mindre för deras emot lag stridande domslut, än ock för felaktigheten vid uppfattning af Rättens beslut, samt öfverlemnade i öfrigt till Kongl. Hofrättens pröfning Haglunds framstälda ersättningsanspråk.
Hofrätten meddelade utslag den 29 April 1863 och yttrade att, som ofvanbemälde Borgmästare och Rådmän uti pröfningen af det emot Drängen Haglund anstälda åtal förfarit oriktigt, på sätt Advokatfiskal anmärkt, derutinnan att, fastän af stadgandena i 4-0, 42, 50 och 72 §§ i Kongl. Förordningen angående mord, dråp och annan misshandel den 29 Januari 4 861 samt af inledningen till samma författning uppenbart följde, att hvarken 48 kap. 9 § eller 21 kap. 7 § Missgerningsbalken eller Krigsartiklarne voro tillämpliga på Haglunds i fråga komna förbrytelser, Rådslufvurättens bemälde
Ordförande och ledamöter vid sina domslut tillämpat, Borgmästaren R. och Rådmannen L.
Krigsartiklarne, Rådmannen V. 18 kap. 9 § Missgerningsbalken och samtlige Rättsledamöterne 21 kap. 7 § nyssnämnda Balk, samt Borgmästaren R. och Rådmannen L. derjemte, ehuru vid den af Rådstufvurätten hållna undersökning blifvit upplyst, att Haglund, först efter det han af vaktbetjeningen gripits och under försök att befria sig, på ofvanberörda sätt, förgått sig emot Brandvakten, för hvilket slag af förseelse ansvaret i 6 kap. 14 § Krigsartiklarne blifvit bestämdt till 14 dagars fängelse vid vatten och bröd, likväl ådömt Haglund det i 12 § af samma kap. för den, som öfverfaller vakt, stadgade straff af högsta kroppsplikt, således svårare påföljd, än den bestraffning Haglund, äfven med tillämpning af af Krigsartiklarne, skolat för alla emot honom angifna förbrytelserna i ena bot undergå, eller fängelse vid vatten och bröd i Tjugusju dagar; alltså och emedan, efter den omröstning, som, på sätt här ofvan förmäles, hos Rådstufvurätten ägt rum, Rådmannen V:s åsigt, jemlikt tydlig lag, 23 kap. 4 § Rättegångsbalken, bordt gälla såsom Rådstufvurättens beslut, men Rådstufvurätten i stället låtit afkunna utslag, grundadt på Borgmästaren R:s och Rådmannen L:s mening, hvarigenom inträffat, att Haglund, som, enligt Rådmannen V:s mening, skolat få umgälla sina förbrytelser med böter, Tvåbundrasjutio
Daler silfvermynt eller, i händelse han saknade tillgång till böter, undergå Tjuguåtta dagars fängelse vid vatten och bröd, blifvit dömd till urbota bestraffning af sådant fängelse under nyssberörda tid, hvilken bestraffning Haglund jemväl utstått; ty pröfvade Kongl. Hofrätten, i förmågo af 1 kap. 12 § Rättegångsbalken, rättvist döma Rådstufvurättens bemälde Ordförande och ledamöter, för hvad i anförda afseenden låge dem till last i behandlingen af omförmälda mål, att böta Borgmästaren R. och Rådmannen L. hvardera Tretiofem Riksdaler, Rådmannen V. Tjugufem Riksdaler och Rådmannen B.
Femton Riksdaler Riksmynt till treskiftes emellan Kronan, staden Lindesberg och Advokatfiskal; skolande den lott i dessa böter, som 41 som eljest enligt lag tillkommit hemälde Borgmästare och Rådmän, såsom ledamöter i Rådstugurätten, i stället tillfalla Örebro läns lazarett.
Haglunds påstående om ersättning, så förpligtades ofvanbemälde Borgmästare och Rådmän att gemensamt, eller hvilken af dem gälda gitte, till Haglund utgifva såsom ersättning för hans lidande Tjugu Riksdaler Riksmynt.
Vid granskning af fångförteckningen från Engelholms kronohäkte anmärktes, alt Södra Asbo Häradsrätt syntes hafva dömt en person, för förfalskningsbrott och andra resan stöld af gods, värdt 158 Riksdaler, att, utom annan påföljd, böta det stulna godsets värde tredubbelt, eller i saknad af böter straffas med Tjugu dagars fängelse vid vatten och bröd, hvilket straff bemälde person i nämnda häkte undergått; då det likväl vore uppenbart, att emot det stulna godsets ofvanuppgifna värde svarade högsta kroppsplikt, Tjuguåtta dagars så beskaffadt fängelse.
Den handling, enligt hvilken bestraffningen blifvit verkstäld, infordrades och befanns vara ett transsumt af Häradsrättens utslag, undertecknadt af en tillförordnad domhafvande.
Som detta transsumt bekräftade anteckningen i Fånglistan, infordrades utslaget i dess helhet.
Nu upptäcktes den skiljaktighet emellan transsumtet och sjelfva utslaget, alt i detta senare var fängelsestraffet vid vatten och bröd rätteligen utsatt till Tjuguåtta dagar, under det att det förra upptog endast Tjugu dagar.
Den tillförordnade
Domhafvanden, som med sin underskrift beseglat sistnämnda handling, tilltalades derför hos Kongl. Hofrätten öfver Skåne och Blekinge.
Advokalfiskals-embetet, sorn utförde åtalet, yrkade, sedan Domhafvanden erkänt den anmärkta felaktigheten, att denne borde fällas lill det bötesansvar, hvartill stadgandena i 7 § I mom. samt 17 § af Kongl.
Förordningen om expeditionslösen den 30 November 1855 föranledde (nemligen Tjugu Riksdaler); men Kongl. Hofrätten förklarade, i utslag den 1 December 1863, alt som bemälde
Domhafvande medgifvit, att han, såsom t. f. Domhafvande i Södra Asbo Härad, undertecknat och såmedelst till riktigheten bestyrkt i fråga varande felaktiga transsumt af Häradsrättens utslag, dömdes han, jemlikt grunderna i 1 kap. 12 § Rättegångsbalken, alt för den vårdslöshet i domare-embetels utöfning, han sålunda låtit komma sig till last, böta Femtio Riksdaler Riksmynt lill treskiftes emellan Kronan, Södra Åsbo Härad och Advokatfiskal, som åtalet utfört.
Detta utslag har jag låtit vinna laga kraft.
Vid granskning af Öfverståthållare-embetets kanslis Utsöknings- och Bref-diarier för åren 1860 och 1861 fann jag anledning till åtskilliga anmärkningar, beträffande dröjsmål vid behandling af mål och ärenden, som hos bemälda embete under 6 42 nämnda tid förekommit; hvarföre jag, i skrifvelse den 4 Juni 1862, åtföljd af förteckningar öfver de mål och ärenden, anmärkningarne rörde, uppdrog åt Advokatfiskals-embetet i Kongl.
Svea Hofrätt att lagligen tilltala då varande Herr Öfverståthållaren, Herr Underståthållaren, Herr Fogaten samt biträdande Herr Polismästaren, hvilken sistnämnde vid särskilda tillfallen i Ofverståthåliare-embetets kansli fört ordet.
Sedan Advokatfiskals-embetet anhängiggjort åtalet, och vederbörandes förklaringar blifvit infordrade, samt en af Herr Underståthållaren, Herr Fogaten och biträdande Herr Polismästaren den 19
December samma år gemensamt undertecknad för klaring till Kongl. Hofrätten inkommit, hafva handlingarne i målet varit mig meddelade, och jag vid nämnda förklaring framstält några erinringar, med ledning af hvilka Advokatfiskals-embetet derefter afgifvit ytterligare memorial, hvaruti en och annan anmärkning förklarades böra förfalla, men åtalet i afseende på följande anmärknin gar fortsattes: 1:o att i utsökningsmål längre tid, än nödigt bordt vara för kallelsers verkställande, i allmänhet förlupit emellan den dag, då målet inkommit, och den, på hvilken detsamma första gången blifvit handlagdt, enär denna mellantid sällan varit kortare än fyra, men ofta utgjort sex dagar.
Uti ofvanberörda förklaring af den 19 December 1862 är vordet yttradt, att i fråga komna tid skulle vara den kortaste, som kunde utsättas, om man ville, att svaranden skulle blifva med kallelse träffad till den för målets handläggning bestämda dag, helst i allmänhet personer, som utgjorde föremål för lagsökning, sällan sjelfva vore angelägna att låta sig träffas; samt att följaktligen en kortare kallelsetid skulle föranleda till längre uppskof, och sålunda lända till märkligt men för de rättsökande; hvaremot Advokatfiskals-embetet genmält, att det ej torde med skäl bestridas, att i de aldra flesta fall Sökanden eller Exsekutionsbetjeningen ägde, eller när som helst lätteligen kunde få sig bekant, hvarest den sökte hade sin bostad, och att således endast vid de jemförelsevis sällan förekommande tillfällen, då sådan kännedom icke utan vidlyftigare efterforskning stöde alt vinna, eller den sökte holle sig undan, kallelse till inställelse hos Öfverståthållare-embetet i Utsökningsmål ej kunde, liksom i Brottmål, samma dag föreskrift om kallelsens verkställande meddelats, eller åtminstone före utgången af nästföljande dag, vederbörande tillställas; att, då såväl allmänna lagen som särskilda författningar rörande Exsekutionsväsendet påbjödo skyndsamhet, deraf följde, likasom det låge i naturen af utsökningsmål, att med första handläggningen deraf icke finge anstå längre tid, än som för den söktes kallande oundgängligen erfordrades; samt att derföre, vid Exsekutionssäte i stad, längre kallelsetid icke i allmänhet finge medgifvas, än att målet, efter en, högst två dagars förlopp, sedan det blifvit anhängiggjordt, till behandling företoges.
2:0 att när, efter den första handläggningen, utsökningsmål ansetts fordra uppskof, detta vanligen är vordet utsträckt till sju, stundom till fjorton dagar.
I nyssberörda förklaring svarades, dels att, då en vecka vore den kortaste 43 uppskofstid, som lagen utsatte för det slag af mål vid Slads-domstolar, som fordrade största skyndsamhet, nemligen ransakningar med häktade personer, det förefölle besynnerligt, att Justitie-Ombudsmannen såsom föremål för åtal anmärkte, att lagsökningsmål, då uppskof vore behöfligt, finge anstå en vecka, helst denna tid erfordrades för att ändamålet med anståndet, nemligen personers inkallande eller bevisnings förebringande, skulle ernås; dels ock att, då längre uppskof än en vecka medgåfves, sådant städse varit fÖranledt af Sökandens egen begäran och ofta afsåge beredande af tillfälle till godvillig uppgörelse, I sitt ofvannämnda memorial har Advokatfiskals-embetet åter, i anledning häraf, yttrat, att lagen ingenstädes utsatte någon viss tid såsom den kortaste, derunder mål, som uppskjötes, skulle hvila, utan att det i all rättegång gälde såsom regel, att sakens slut ej finge uppehållas vidare, än omständigheterna oundgängligen kräfde; att, hvad särskildt brottmål anginge, stadgadt vore, att sådant mål, då det ej kunnat vid första ransakningstillfället afslutas, samt den tilltalade vore häktad, skulle, »så snart någonsin möjligt vore», fullföljas; att den i förklaringen åsyftade Kongl. Förordningen den 10 April 1810 afsåge endast tiden för början af ransakning öfver häktad person och stadgade i detta hänseende, icke att dermed i stad finge anstå åtta dagar, utan att ransakningen skulle sisi inom denna tid företagas; att, i fråga åter om behofvet att i Utsökningsmål utsträcka uppskofstiden ända till åttonde dagen, Advokatfiskals-embetet redan förut sökt visa att, såvidt uppskofvet åsyftade någon persons inkallande till öfverståthållare-embelet, sådant behof, då personen vore i staden bosatt, icke i allmänhet förefunnes; att beskaffenheten af den bevisning, som finge hos Exsekutor förebringas, ej heller kunde i och för sig innebära giltig anledning att såsom regel bestämma uppskofstiden, på sätt hos Öfverståthållare-embelets kansli skedde; samt att, då Ofverståthållare-embetets kansli för lagsökningsmål hade sessioner fyra dagar i veckan, arbetsordningen ej borde lägga hinder i vägen för uppskofstidens förkortande till den för ändamålet i hvarje fal! oundgängliga.
3:0 att om, i brist på nog fullständiga anteckningar i ofvanberörda
Diarier, för att kunna urskilja när, i mål rörande skuldfordran på grund af revers, denne vore af löpande egenskap, och följaktligen särskild skyndsamhet i behandlingen borde äga rum, man antoge såsom företrädesvis brådskande ärenden endast skuldfordran enligt vexel, så ock frågor rörande bysättning och qvarstad, samt för dylika måls afgörande exempelvis bestämde en tid af högst fjorton dagar, och för andra utsökningsmål en tid af en månad, det visade sig, att dessa tidsbestämningar i flera mål, som funnos i de ofvanomnämnda förteckningarne upptagna, blifvit öfverskridna, så att med utslags utgifvande, sedan målen blifvit derpå beroende, fått dröja: uti mål handlagda af Herr Under ståthållaren, enligt 1860 års
Diarium: något öfver sex månader i 2 mål, deribland ett rörande qvarstad; öfver fyra månader i 2 mål; öfver tre månader i 4 mål; öfver två månader i 5 mål; öfver en månad i 17 mål; öfver fjorton dagar, eller nära en månad, i 2 mål, det ena rörande införsel i lön, det andra bysättning; samt i två, ännu den 31
Maj 1862 icke afgjorda mål, minst två år och (re månader uti det ena, angående uttagande hos vederbörande försäljningsman af oredovisade stämpelpappersafgifter, och minst ett år och sex månader uti det andra, angående handräckning för handlingars utbekommande; och enligt 1861 års
Diarium: fem månader tretton dagar uti 1 mål, angående qvarstad m m.; öfver fyra månader i 2 mål; öfver tre månader i 2 mål; öfver två månader i 17 mål, af hvilka två angått qvarstad; öfver en månad i 27 mål, bland hvilka två handlat om ve xelfordran, två om bysättning; sjutton dagar i 1 mål angående qvarstad och bysättning; samt minst sju månader och tio dagar uti ett mål angående bysättning, hvari utslag ännu den 4 Juni 1862 icke var justeradt; äfvensom i mål handlagda af biträdande Herr Polismästaren, enligt 1860 års
Diarium: öfver två månader uti 4 mål, samt öfver en månad uti 7 mål, af hvilka ett rört byoättning, ett qvarstad; samt enligt Diarium för 1861: fyra månader tjugusju dagar uti 1 mål; öfver två månader i 3 mål; öfver en månad i 1 mål, samt aderton dagar i 1 mål, angående qvarstad, och femton da gar i 1 angående bysättning.
I ofvanberörda förklaring af den 19
December anfördes, efter det orsakerna till dröjsmålet med tre af nyssomförmälda mål blifvit uppgifna, att mitt antagande, det utsökningsmål skulle vara afgjorda, en del inom fjorton dagar och andra inom en månad, vore grundadt på ett subjektivt tycke, icke på lag, isynnerhet som denna i 2 kap. 4 § Utsökningsbalken tillerkände Exsekutor rättighet att i skuldfordringsmål, utom i dem, som grundade sig på löpande förskrifnmgar, bevilja anstånd till och med uti tre månader; att, så vidt den forskning, förklaranderne anstalt i Protokollerna angående i fråga komna mål, gåfve vid handen, icke något, som upptagit mera än fjorton dagars tid, varit af sådan beskaffenhet, att krafvet grundadt sig å for dringsbevis, som haft eller behållit strängare exsekutiv kraft; att det ojemförligt stör sta antalet mål handlades, afgjordes och expedierades med vida större skyndsamhet, än jag ansett kunna såsom skyldighet åläggas; i hvilket afseende, såsom bevis derpå, att Öfverståthållare-embetets kansli med nit sökte alt handhafva det civila exsekutionsväsendet, åberopades, att, ehuru 2 kap. 6 § Utsökningsbalken antoge såsom regel, att Öfverståthållare-embetet finge utgifva sina utslag efter anslag, men såsom undantag deras afkunnande muntligen och omedelbart efter förhandlingens slut, Ofverståt hållare-embetets kansli dock, under den granskade tidsperioden, i de aldra flesta fall, eller uti omkring nitton tjugondedelar af hela antalet mål, hvilket utgjorde 3,978 för år 1860 och 4,352 för år 1861, iakttagit det skyndsammare förfaringssättet och der - 45 igenom underkastat sig förbindelse att inom fyra dagar efter hvarje måls handläggning hafva protokoll och beslut uppsatta, justerade och underskrifna, en förbindelse, som äfven blifvit och fortfarande blefve ordentligen fullgjord; att, hvad anginge de mål, hvilkas afgörande dröjt mer än tre månader, en giltig förklaringsgrund kunde, i de flesta fall, sökas uti målens vidlyftiga och invecklade beskaffenhet och i den omständighet, att under tiden så väl Ordförande som Expeditionshafvande varit med göromål strängt upptagne, äfvensom i det stora antal andra lagsökningsmål, som bordt utan uppskof expedieras; att, om äfven ett eller annat mål funnes, i afseende på hvilket denna förklaringsgrund icke borde eller kunde åberopas, den eller de bland förklaranderne, på hvilka dessa mål varit beroende, villigt underkastade sig påföljden derför,
utan att härigenom erkänna befogenheten af mina tillmälen i öfrigt; att jag väl i Skrifvelse till Advokatfiskals-embetet yttrat, att såsom ursäkt för hvad jag lagt
Öfverståthållare-embetets kansli till last ej finge åberopas målens eller ärendenas invecklade och tvistiga beskaffenhet, emedan lagen just undantoge dylika mål från Exsekutors handläggning; men att, ehuru flertalet af utsökningsmål vore af en föga invecklad beskaffenhet, och lagen stadgade, att tvistiga mål skulle hänvisas till domaren, en hvar, som handlagt exsekutionsmål, likväl borde kunna vitsorda, att sådana icke sällan förekomme, som vore både vidlyftiga och invecklade, samt innefattade rättsfrågor, hvilkas lösning fordrade moget betänkande och noggrann pröfning, utan att endast derför Exsekutor kunde eller borde vidtaga den beqväma åtgärden att skjuta målen ifrån sig.
Rörande förklaringen öfver denna punkt, anmärktes, uti mina förutnämnda, i skrifvelse till Advokatfiskals-embetet framstälda erinringar, hufvudsakligen, att lagens stadgande, som tillstadde Exsekutor att i vissa fall lemna gäldenär anstånd, ej syntes kunna på omdömet något inverka, enär det afsåge gäldenärens behof, ej Exsekutors beqvämlighet; att 1 kap. \ § Utsökningsbalken, som stadgar, att »Konungens Befallningshafvande skall alla utsökningsmål med nit och omsorg sköta, och ingen, rik eller fattig, i sin rätt uppehålla» — samt 4 kap. 2 §:ns stadgande: »kommer man till Konungens Befallningshafvande med klart och ostridigt skuldebref och är betalningstiden redan ute, då äger han genast njuta utmätning» — syntes gifva lagens stöd åt de tidsbestämningar, jag uppstält, utan att jag derigenom ansåg mig hafva medgifvit, att icke till och med större skyndsamhet kunde såsom skyldighet åläggas; att bästa beviset derpå, att någon försummelse i dessa ärendens handläggning måste hafva förelupit, vore det förhållande, att, ehuru Herr Underståthållaren och Herr Fogaten skola sitta lika många sessionsdagar i hvarje vecka öfver dylika mål, och följaktligen kunna anses handlägga halfva antalet hvar, dock så att vid behof biträdande Polismästaren vikarierar för den ene eller för den andre, det likväl inträffade, att af \
I 1 anmärkningar 89 drabbade Underståthållaren, 3 Fogaten och 19 biträdande Polismästaren; och att i denna, likasom i en och annan af de öfriga anmärkningspunkterna, förklaranderne visat benägenhet att upphöja undantag till regel, så att t. ex. den omständighet, att ett och annat 46 exsekutionsmål befunnes vidlyftigt och inveckladt, samt fordrade längre betänketid, anfördes såsom försvarsskal i allmänhet mot de framstälda beskyllningarne för långsamhet i ärendenas behandling o. s. v. 4:o att, i fråga om sådana ärenden, som funnos upptagna i Öfverståthållareembetets kanslis Brefdiarium, med antagande af tre månaders tid för besvarande af bref rörande handräcknings meddelande, och under förutsättning, alt den begärda handräckningen emedlertid före svarets aflåtande blifvit verkstäld, svaren i en mängd dylika ärenden dröjt utöfver nyssnämnda tid; att den försummelse, jag lagt Öfverstålhållare-embetets kansli till last, förrådt sig äfven uti bristande eftersyn och kontroll på handräckningsärendens utförande, dermed underordnade tjenstemän och betjente haft det hufvudsakliga bestyret, och hvarvid bos dessa varit att anmärka ej allenast långsamhet i ärendenas uträttande, utan äfven någon gång liknelse till felande noggrannhet och nit i tjensten, i hvilket hänseende jag särskildt åberopat behandlingen af ett ärende; samt att
Öfverståthållare-embetet på lika sätt tillåtit underordnade embetsverk ansvarsfritt dröja med kommunikationers och brefs besvarande, såsom exempel hvarpå jag åberopat förhållandena i två mål.
De uti denna punkt omförmälda ärenden hafva, med afseende på deras beskaffenhet och formen för deras behandling, blifvit hänförda till tre olika slag, nemligen: A) Sådana, som rört Stockholms stads administration eller ock tillhört Öfverståthållare-embetet, i dess egenskap af andra instans i åtskilliga ekonomiska mål, hvilka ärenden, på föredragning af Sekreteraren, handlades af Herr Öfverståthållaren eller, då han vore hindrad eller tjenstledig, af Herr Underståthållaren.
Efter det utredt blifvit, på hvilka tider Öfverståthållaren och Underståthåilaren tjenstgjort under de i fråga varande två åren, befanns, att på Herr Öfverståthållaren berott följande anmärkta ärenden, under den för hvart och ett af dem här utsatta tid, nemligen:
JVs. 808 i 1860 års
Diarium, — rörande besvär öfver Handels- och Ekonomi-Collegii utslag på ansökning att under fabriksrätt utöfva tillverkning af möbler, — från den 17 September 1860 till den 9 Februari 1861, eller i 4 månader 25 dagar; JVS 588 uti 1861 års
Diarium — angående Kongl. Maj:ts befallning om infordrande af vederbörandes yttrande öfver anförda underdåniga besvär — från den 16 Mars till den 15 Juni eller i 3 månader; JVS 1055 — angående
Drätselkommissionens skrifvelse om julmarknadens afskaffande — från den 19 September till den 2 Oktober, eller 13 dagar; JVS 1142 — angående besvär öfver ett Handels- och Ekonomi-Collegii utslag — från den 19 September 1861 till den 14 Februari 1862, eller uti 4 månader och 28 dagar; JVS 1591 — angående enahanda besvär — från den 23 Oktober 1861 till den 28 Februari 1862, eller uti 4 månader och 8 dagar; 47 J[t 1831 — angående Kongl. Maj:ts remiss i fråga om jordafsöndring vid Pastorsbostället i Kungsholms församling — från den 27 November 1861 till den 7 Mars 1862, eller uti 3 månader 10 dagar; samt att på Herr Underståthållarens handläggning ankommit ofvan berörda ärenden, nemligen:
JYi 808 t 1860 års Diarium, från den 12 September tili den 16 September, eller 4 dagar; JV2 388 i 1861 års
Diarium, från den 15 Juni till den 28 Augusti, eller uti 2 månader och 14 dagar; JUL 1053 i samma Diarium, från den 10 Juli till den 18 September, eller i 2 månader 10 dagar; JVs 1132, från den 23 Juli till den 18 September, eller uti en månad 27 dagar, samt JVs. 1831, likaledes i 1861 års Diarium, från den 8 Mars 1862 till den 13
Maj samma år, eller uti 2 månader 7 dagar.