Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Byarne i Neckardalen hafva vanligen 600 till 1000 invånare, och man träffar ofta 3 à 4 sådana inom en half timmas väg.
Hvar och en har sin kyrka och föder sin prest, ja endast få sakna en examinerad läkare och ett apotek.
Skola och skollärare finnas naturligtvis i alla, och skolhuset är tillika rådstuga, der Schulzen med sina bisittare och kommunens äldsta hålla sina rådplägningar.
Jag önskade, jag kunde göra för läsaren åskådligt, huru fridfullt lifvet är i dessa dalar, just genom det hvimlande, men stilla och fredliga bestyret i den sköna omgifningen.
Såsom sagdt begränsas Neckardalen åt ena sidan af Schwarzwalds djupa skogar, åt den andra af Rauhealps ofta kala och förunderligt formade spetsar.
Men emellan dessa, som mot södern allt mera aflägsna sig från hvarandra, uppresa sig en mängd berg och bergssträckningar, af endast 200 till 400 fots höjd, hvilka ofta äro odlade ända till spetsen, som bär fruktskogar, under det sidorna beklädas af vinrankor, lägre ned af trädgårdsvexter och åter fruktträd samt vid den sluttande foten af bördiga åkrar.
Den egentliga lågdalen, som är blottställd för öfversvämningar, intages af ängar.
Ser man allt detta en vacker vårafton, då fruktträden stå hvita som snöbollar, ej blott på bergen, utan långsåt alla vägar och stigar; då rosenhäckar och narcisser sluta sitt skära hvitt och rödt till hvarandra i de täcka trädgårdarna; då åkrarne para sin jemna, ljusa grönska till ängarnes brokiga drägt och de mörkgröna klöfverfälten; då vinrankorna åter bredt ut sina stora blad och lofva att under hvarje dölja en glädjens bägare; då en fyrstämmig hornmusik från stadstornet klingar i en koralmelodi öfver fälten och, besvarad af aftonklockans ljud från byarne, kallar den trötta arbetaren till hemmet; då dessa från alla håll skymta fram uti alleerna, och med dem storkarne, seglande i sköna ringar, söka hvar sitt kyrktorn, på hvars spets man redt äfven dem ett bo; och då allt tystnar, ingen glädjestämma mera skallar, ingen landtlig sång, intet posthorn; då blott i en vid rundel kullarnes spetsar och på dem ett åldrigt torn eller ett hvitglänsande kapell belyses af solen, under det Neckars silfverband skimrar klarare fram ur den mörknande dalen, och näktergalen slår ur strandens småskog – då är der skönt, skönt, i detta land, som himlen välsignat med en rik, fridfull natur och med rika, fridfulla hjertan.
Uppe på Rauhealp finnas stora bergsplatåer, der man kan vandra ömsom mellan ljung och hafrefält samt oftast i en verklig Ossiansk dimma.
Men dalarna mellan de utskjutande bergsgrenarne äro deremot oändeligen täcka.
I dem drifves mindre åkerbruk än ängsskötsel.
En sådan dal, mellan höga skogbevuxna berg, med en forssande bäck, som, ledd i mångfaldiga rännilar, med sitt krystallklara vatten ständigt uppfriskar de af fruktträd beskuggade, blomstrande ängarna, och som åter med samladt vatten drifver en qvarn, en såg, eller ett vackert pappersbruk, – en sådan dal förtjenar ett besök.
Allt är här vild och vacker natur, och dock vid hvarje steg spår af konstflit och vårdande menniskohand.
En den skönaste af dessa dalar är den, vid hvars mynning
Reutlingen och den lilla staden Pfullingen ligga.
En timmas väg längre bort höjer sig vid dalens brädd slottet Lichtenstein på en 800 fot hög klippa.
Det är ånyo uppbygdt i götisk stil af en grefve af Würtemberg och kändt genom en roman af Hauff.
Längre åt söder, på gränsen mellan Neckar och Donau samt Neckar och Rhein, höjer sig landet till ett högland, vattenlöst och jemförelsevis ofruktbart.
Den egentliga Schwarzwald har blott spridda fruktbara dalar, mellan de ofantliga skogarna.
Men landet åt
Donausidan är jemnt odladt, med undantag af de brantaste sluttningarne af Rauhe Alp.
Vester om denna bergssträcka, i södra delen af Schwaben, ligga furstendömena Hohenzollern:
Hechingen och Sigmaringen.
Dessa båda små länder, som bestå af ett sådant högland, sticka med sina torra, trädlösa slätter och kullar starkt af emot den rika Neckardalen.
Donau såg förf. för första gången vid Tuttlingen, en liten würtembergisk stad, full af knifsmeder.
Floden är här obetydligt bredare, än Fyriså vid Upsala, och man har svårt att i detta stilla vatten, hvari gäss och ankor plaska, ana källan till den forssande vattenmassa, som strömmar förbi Wien.
Men landet antager redan här den halft nordiska karakter, som tillhör en stor del af Donau-dalen.
Flodens stränder omvexla med skogbevuxna berg och grönskande skuggrika ängar, medan odlingen gömmer sig i de många sidodalarne.
Reser man härifrån vidare emot söder, åt Schweitz, så bibehåller sig denna karakter.
Vingårdarne försvinna, och skogarne intaga deras plats.
Byarne flytta sig upp på höjderna, och lockas mera icke, såsom vid Neckar, ned midt ibland dalens rikedom.
Klimatet är mildt, ehuru landet ligger högt.
Sällan spörjas starkare stormar.
Vintern 1840–41 var bland de strängaste i mannaminne.
Snö föll redan i medlet af December.
Men i medio af Februari kunde man åter sola sig vid öppet fönster.
Neckar frös ej till under hela vintern, ehuru i den stundom en tunn is dref ned från dess öfra lopp.
Äfven sederna äro sydländska.
Allmänt har man sitt afskilda sängrum, som står oeldadt.
Endast jernkaminer nyttjas, och dessa eldas utifrån.
På få ställen finnas dubbla fönster.
Men också får en nordbo frysa duktigt – i rum.
Sommartiden lefva alla ute i det fria.
Ingen fru tvekar att, med bart hufvud och sitt barn på armen, promenera fram och åter på gatan utanför huset.
Husens utsida är garnerad med jernkrokar och utspända streck eller stänger under fönsterna, på hvilka klädtvätten upphänges till torkning.
En ung skönhet kan här ogenerad låta sitt fagra anlete mönstras på samma gång som finheten af den drägt, som närmast omsluter hennes fylliga former, och som nu hänger under samma fönster, vid hvilket hon sitter.
På hvarje öppen plats finnas plaskande springbrunnar, kring hvilka bygdens tärnor bestämda tider på dagen och i qvällsstunden samlas för att glamma och skratta, medan de medhafda kärlen fyllas, och vanligen en god stund längre.
Dessa kärl äro af opolerad koppar, väl formade, och bäras på hufvudet.
Med ett sådant, innehållande 12 à 15 kannor vatten, springa och svänga de ikring, till och med utan att alls hålla uti det i den framstående nedra kanten, som tjenar kärlet till fot.
Bland qvinnorna är vanan att bära på hufvudet allmän, och de från landet föra sålunda sina varor till torgs i stora flätade korgar, hvilka likasom vattukärlen i en behaglig böjning vidga sig uppåt.
Seden är pittoresk och ger dessutom könet en rak hållning och en jemn vacker gång.
Romerska plogen med hjul är den ännu brukliga, och lian är bredbladig som dödens, med rakt skaft.
Man tror sig se en afbildning efter de gamla, då man ser en sådan plog stundom dragas af två par oxar, en man styra plogen och en annan dragarne.
Dessa styras likasom hästarne utan betsel, endast med ord och pisksmällar – i luften.
Landtfolkets drägter äro på qvinnosidan i olika trakter olika.
Små tröjor, korta, vida kjortlar och långa, breda, stundom ända till hälen fladdrande svarta band i de dubbla hårflätorna äro den allmänna typen.
Mörka färger äro likaså allmänna.
Det utmärkande hos karlarne är en kort kapprock, med lika lång krage, samt en hatt, hvars breda bård på tre sidor är upp viken och formerar en trekant (der Dreyspitz).
En bild af så väl himlens som folkets sydländska natur samt den ålderdomliga anda här råder, kan läsaren få af följande.
En Decemberdag, då redan snö låg på marken, men solen dock sände varma strålar ned mellan murarna, visade sig på Tübingens torg ett skådespel, tillika sydländskt och till hälften från medeltiden.
Kring det ojemna och mångkantiga torget stod och trängdes en brokig folkmassa.
Öfver den lutade sig det fyra sekler gamla rådhuset med sina breda och låga fönster, sin urtafla som jemte tiden visade jordens ställning mot solen och månens emot jorden, med sitt torn och det nu öfvergifna storknästet på spetsen af det branta taket.
De kringliggande husen bemödade sig att följa förmannens exempel, skjutande den ena våningen efter den andra fram öfver torget.
Alla fönster voro öppna, och i dem trängdes hufvud vid hufvud.
Mängden var vissa ögonblick så tyst, att springbrunnens porlande hördes, tills en regementsmusik åter dånade, eller stadens pojkar på en gång instämde i ett gällt hurra och sekunderades af de öfrigas dofva mummel.
Under musiken stirrade allas ögon uppåt.
Der sväfvade midt öfver torget en kraftig karlfigur, på en fram och åter, nästan från den ena husraden till den andra, svängande lina, väl 20 fot öfver marken, då den var som lägst.
Än stod han, under det han med starka armar på midten sammandrog linan till en skarp bugt, och tumlade sålunda ikring den, än gjorde han sittande samma manöver.
Nu inträffar en af de pauser, under hvilka publiken hurrar och sorlar.
Konstmakaren binder tvenne alnslånga repstumpar, hvilkas ena ända, skodd med en jernring, omsluter linan, öfver sina fotknölar, och en stackars liten flicka, klädd i den vanliga tunikan och trikåen, klättrar på en stege upp till honom.
Musiken begynner åter, och linan svänger.
Vid en stark svängning bakut faller han rygglänges från linan, med flickan i sina armar – men hans fötter hänga fast vid de nämnda stropparna.
Hastigt är han åter uppe, står i en nedhukad ställning på linan och kastar sig vid nästa svängning framåt handlöst mot marken.
Flickan faller i samma ögonblick, ur hans famn – nej, han fasthåller henne i de späda händerna, slutna mellan hans grofva näfvar, och hon sväfvar vid detta fäste öfver torget tillika med honom.
Bådas enda säkerhet äro knutarne kring hans ben.
Med ett kraftigt tag svänger han barnet åter upp på linan, sig sjelf efter, och den halsbrytande manövern förnyas ögonblickligt under åskådarnes häpna tystnad.
Allt var vildt och kraftigt.
Den athletiska mannens blottade armar och nakna ben voro fårade af musklernas spänning, som på en Herkulesbild.
Och denna scen midt på stadens förnämsta torg, mellan dessa vidunderliga murar, garnerade af nyfikna ansigten, från femte våningen under taklisten ända ned till deras fot, der qvinnornas svarta drägter och band, karlarnes trekantiga hattar och bara barnhufvuden hvimlade om hvarandra, medan massan här och der genombröts af en student, i den svarta, med snören behängda, forntyska sammetsrocken, öfver hvilken långa lockar nedföllo, och med munstycket till en blossande pipa mellan de yfvigt skäggomkransade läpparne – – och detta på en vinterdag, öfver den snöklädda marken!
Man skulle trott sig vara i en af Spindlers romaner eller se en skymt af Victor Hugos Alsatia i förädlad stil – så fantastiskt och drömlikt blickade det hela mot ögon, som trodde sig hafva öppnats i nittonde seklet, och som aldrig skådat vintern i annat sällskap än pelsars och frusna näsors.
Folket uti Schwaben är i allmänhet godmodigt och jovialiskt, fastän på sednare tider en öfverhandtagande pietism här och der fördystrat sinnena.
Välvilja och förtroende äro i alla stånd hemmastadda dygder.
En viss naiv munvighet synes vara allmän hos folket.
Sång älskas och idkas, och Schwaben har i Tyskland alltid varit poesiens hemland.
Schiller är i detta afseende landets största namn, samt i nyaste tid Uhland.
Den minutiösa arbetsfördelningen måste väl dock åstadkomma någon tafatthet, som, oaktadt folkets i allmänhet goda naturliga förstånd, röjes så snart något ovanligare kommer i fråga.
Renligheten i byar och städer kan icke lofordas.
Tadlet sträcker sig dock mera till det yttre af hushållningen, än till det inre, ehuru äfven en bondstuga här icke kan jemföras med en svensk dylik.
Husen bestå af två våningar, af hvilka den undra är för boskapen.
Då denna renas, kastas allt i en hop ut på vägen eller gatan, vanligen tätt invid husets dörr.
Så sker det till och med i städerna, der äfven på sydländskt vis nattetid månget och mycket genom fönstret utkastas på gatan.
En snart sagdt lika osnygg sed är den, att förrätta en del af slagten ute på gatan och upphänga kroppar af svin, kalfvar och får på väggen utanför slagtarbodarne.
Det sednare ser man redan i byarne vid Rhein.
Man skulle tro, att sådant förökar antalet af de många lytta, vanskapliga och dvergvexta menniskor, man ser i södra Tyskland.
I allmänhet är folket i Schwaben icke fult.
Isynnerhet på qvinnosidan ser man friska, behagfulla ansigten, fastän icke just sköna, och alltid en fyllig, starkt byggd kropp.
Äfven här talas om kolonier från Sverige, hvilkas efterkommande ännu skola utmärka sig genom sin skönhet.
Så sades detta om en by, Steinach eller Steinachthal (?), hvars qvinnor äro prisade skönheter.
I sin drägt äro båda könen snygga och hela.
Tiggare visade sig blott i katolska orter, der alla barn dertill äro inöfvade, samt bland de talrika vandrande gesällerna och lärgossarna.
Ett bevis på den jemnt spridda välmågan är, att en tiggare aldrig begär bröd, utan en vägpenning, eller säger: «jag har på tre dagar icke ätit något varmt.»
Huru mången usling har ej norden, som knappt kan säga att han ätit något varmt tre dagar på året.
Dock säger man, att mycket fattigt folk finnes, och årligen ske stora utvandringar till Amerika, öfver Bremen eller Havre.
En missvext jagar hastigt upp priserna, och den mest brukade spanmåln (Korn), som i vanliga år kostar mellan 3 och 4 fl. Rhein., har (jag tror 1833) kostat 18 fl.
Kött och köttsoppa, den enda soppa man här känner, äter den fattigare bonden äfven här sällan.
Mjölkmat och rotsaker företräda deras ställe, äfvensom han har råd på smör och ägg, för att nu och då bestå sig en kaka, samt stundom kan utbyta sin Most (fruktvin) mot en Schoppen (halfbutelj) vin.
För ståndspersoners bord samt värdshusborden finnes god råd på tamt fjäderfä, hjortar, råbockar, harar, vildsvin och delikata foreller.
Förf. slutar denna beskrifning med att omtala ett par af de folkfester, till hvilka han var vittne, och som både för nyttan af och det sköna uti sådana förtjenade efterföljd.
Det är kändt att i större delen af södra Tyskland såkallade folkfester, hufvudsakligen åsyftande att uppmuntra jordbruk och boskapsskötsel, firas hvarje höst.
Vid dessa tillfällen anställes nemligen en exposition af alla möjliga jordbrukets alster, i de största och bästa exemplar, som kunna påfinnas.
Likaså af kreatur.
Ett sällskap, som styrer det hela, bildar genom sammanskott en fond för premier, och äfven regeringen betalar sådana för vissa slag, isynnerhet för häst- och hornboskaps-afveln.
Magistraten på stället ombesörjer läktare, bänkar, bord och landtliga dekorationer på det fält der sammankomsten hålles.
Allmogen infinner sig högtidsklädd, expositionen beses, priserna utdelas, ett eller flera musikband traktera med musik, och restauratörer med mat och vin.
På eftermiddagen följer somligstädes dans, äfven målskjutning och kämpalekar.
Allt slutas i god tid, för att afböja möjliga excesser.
En annan fest är «Barnfesten», som i åtskilliga städer firas en vacker vårdag.
Ungdomen samlas från alla skolor och tågar under musik, åtföljd af sina lärare och lärarinnor, högtidsklädd, bärande mångfärgade fanor och brokiga majstänger, ut till en promenad, en vacker äng eller dylikt.
Der har man upprest ett «blomster-altare», kring hvilket de samlas och afhöra ett kort, enkelt tal af någon bland lärarne, hvilken uppmanar dem till tacksamhet mot den, som skapat verlden så skön, och lägger dem på sinnet, huru blott den kan vara hjertligt glad, som icke har något att ångra.
Så ungefär lät talet, vid det tillfälle förf. var närvarande.
Före och efter detsamma sjöngos hymner af de äldsta bland barnen, 15 till 17 års ynglingar, och flickor om 12 à 14 år.
På stadskassans bekostnad voro i en lång allé bord rangerade, serskildt för hvarje skola och hvarje klass, vid hvilka de unga trakterades med vin och bakverk, af det förra olika mått för olika åldrar.
De förnämastes barn deltaga med de ringastes i ceremonien och välfägnaden, likasom derefter i ringdansen och lekarna.
Musik fanns på stället, samt karuseller och svänggungor, att begagnas för en liten afgift.
Hela stadens befolkning var i rörelse såsom åskådare, och förfriskningar för dem stod att fås hos för tillfället utflyttade säljare.
Det sednaste kunde väl vara borta i norden, der sådant lättare skulle föranleda missbruk och scener, mindre passande för tillfället och barnens ögon.
Hvar och en ser gerna derförutan dessa små glada öfver friheten, gräset, blommorna, trakteringen, lekarna, sina fanor och sin öfriga utstyrsel.
Det hela är så skönt, att det måste väcka en mild rörelse i hvarje menskobröst, en medkänsla för oskuldens glädje, parad med vemod vid åtankan på de tårar, som i en framtid skola fördunkla dessa ögons klara glans och bleka dessa rodnande kinder, och på de lidelsernas stormar, hvilka skola uppröra dessa nu lugna hjertans dunkla purpurvågor.
En sådan fest öppnar också ett vackert tillfälle för välgörenheten, emedan väl ingen rik ville se sitt smyckade barn i bredd med den fattiges trasor.
En klädning om året för denna vore en skänk, som icke heller alltför hårdt skulle angripa den förmögnares kassa, äfven om det egna barnet bidrog till afgiften genom att visa sig i en litet gröfre drägt, med någon prydnad mindre, och i stället finge glädja sitt öga af den hulpne fattiges glädje.
Målningsgallerier.
Bayerska landet är af ganska omvexlande natur.
Emellan Bayerska Tyrolens snöberg och de ofruktbara slätterna kring
München finnas mångfaldiga gradationer.
Salzburgs romantiska Alpland, öfra Bayerns nordiskt omvexlande skogiga höjder och odlade dälder, det egentliga Frankens fruktbara slätter och Rhein-Bayerns vinberg.
På en areal af 1477 qv. mil räknar Bayern 4½ millioner invånare, hvaraf öfver 3 millioner katoliker.
Förf. beträdde Bayerska området vid Lindau, en liten stad på en ö i den vackra Bodensjön.
Till denna, hvars stränder för öfrigt äro delade mellan Österrike, Schweitz, Baden och Würtemberg, gränsar Bayern endast med en liten landsträcka, en landtunga inklämd mellan Österrikiska och Würtembergska besittningar.
På sjön gå numera 8 st. större ångbåtar af ungefär 40 hästars kraft, ehuru antalet af passagerare ej syntes vara serdeles stort.
Men handeln ifrån de tysta staterna, öfver Constanz och Rorschach, uppå östra Schweitz, äfvensom härifrån med ost öfver Lindau och Schaffhausen lärer vara temligen betydlig.
Första inträdet i Bayern var ej utan obehag.
Lindau, ehuru berömdt för sitt sköna läge, likasom trakten för sin fruktbarhet, är en gammal, ruskig stad.
Värdshuset var skralt och höll Schweitzerpris.
Mannen, som skulle visera passet, var rusig och oförskämd.
En stackars bondgumma, som icke visade sig hugad att förut betala den lösen, han fordrade för ett betyg till henne, öfverhopade han med de ursinnigaste skymford.
En högre tjensteman på stället måste tillkallas, och det visade sig verkligen, att den underordnade fordrat 6 kreutzer, i stället för de 4, honom tillkom.
Förmannen lät så väl detta som hans rusighet passera oanmärkt, hvilket naturligtvis ger misstanka om någon återtjenst på den underordnades sida.
Så snart den förre aflägsnat sig, utbrast denne åter i en skur af ovett, medan den gamla betalade, teg och gret.
Någon dylik skamlöshet har jag eljest icke varit vittne till i Tyskland.
Posten går ifrån
Lindau både direkte till München och till Augsburg, hvarifrån man på jernbanan lätt hinner samma mål.
Förf. valde denna väg, för att få se den sednare staden.
Nästan ända till
Kempten hade landet en fullkomligt nordisk karakter.
Små berg och dalar omvexla oupphörligt.
I dessa saknades icke kärr; på bergen icke barrskog.
Åkrarne lågo spridda på sluttningen af bergen.
Man såg enstaka gårdar, stundom trähus, och – gärdesgårdar, så att likheten var fullkomligt illusorisk, blott man höll sina ögon från de i öster framskymtande Tyrolerbergen.
En medpassagerare, synbarligen en affärsman, berättade följande nästan otroliga historia.
Den rika barrskogens produkter afyttras härifrån på Franska Medelhafshamnarne (!!).
Plankor och bräder föras till Bodensjön, derifrån utföre Rhein till fallet vid Schaffhausen, och åter, sedan de landväg förts förbi detta, till trakten af Basel.
Härifrån föras de åter landväg till någon bigren af Saone (kanske Doubs?) och så utföre Saone och Rhone till Medelhafvet.
Jag vågade yttra några tvifvelsmål, men han syntes icke tveksam i sina uppgifter.
Skogen här består af tvenne slags gran, »Weiss» och «Roth-Tanne», den sednare vår vanliga; den förra med skön, hög och slät stam, nästan som aspens, och med fina, uppåtsträfvande grenar, är äfven talrik i Schweitz, skall gifva ett utmärkt godt virke och följaktligen betalas väl.
Kempten, som passerades sent uppå qvällen, är en ganska vidlyftig stad, med en mängd stora offentliga byggnader, ehuru den blott eger ungefär 6000 invånare.
Staden har stark handel med spannmål och linnevaror, samt dessutom transitohandel mellan Rheinländerna och Italien, öfver Tyrolen.
Här ungefär börjar slättlandet, och i morgongryningen sågo vi oss redan på alla håll omgifna af oändliga åkerfält.
Man kunde på en gång räkna 15 till 20 serskilda kyrktorn och byar.
Jemfördt med Neckardalen kan dock landet kallas glestbebodt.
Här likasom på de ofantliga slätterna kring Leipzig, förefaller det gåtlikt, hvarifrån alla de armar komma, som odla dessa åkerfält.
I dessa delar af Tyskland äro byarne bättre byggda och renligare, ju närmare man nalkas bergstrakterna och Schweitz.
Mellan München och Regensburg förvandlas husen i usla kojor, och redan här söder om Augsburg äro vackra hus i byarne sällsynta.
Trädgårdsskötseln synes försummad; eller kanske är klimatet och jordmånen dertill otjenliga, ty der fruktträd finnas vid vägen, se de skrala och nödvexta ut.
Sådana fruktträdgårdar, som i Neckar- och vissa delar af Rhein-dalen, såg jag i ingen annan trakt af Tyskland.
Industrien i allmänhet står jemförelsevis icke högt i Bayern.
Allmän kärlek egde och förtjenade nuvarande konungens fader Maximilian Joseph.
Dennes företrädare, Karl Theodor, var i början af sin regering berömd såsom gynnare af konst och vetenskap, men blef mot slutet deraf föraktad såsom svag och vällustig, och landet styrdes då af en f. d. jesuit, Ignaz Franck, samt af statssekreteraren Lippert, i fullkomligt franskt manér à la Louis XV.
Max Joseph, som tillträdde regeringen 1799, helsades derföre som en räddare ur nöden och verkade, jemte sin ungdomsvän och minister, grefve Montgelas, allt det goda de svåra tiderna tilläto.
Efter 1815 började liberalismen spöka bland de bayerska ölstopen, och den utmärkte ministern tvangs, emedan han var de liberala ideerna obenägen, att lemna sin plats; hvartill äfven ultramontanisterne, hvilkas afgjorda motståndare han var, på sin sida bidrogo.
Under hans efterträdare, von Rechberg, fick Bayern 1818 sin konstitution.
Men på samma tid afslöts äfven ett konkordat med påfven, hvars bestämningar konungen sjelf säges hafva ogillat, ehuru han af omständigheterna tvangs att bifalla till detsamma, och ifrån hvilket de ultrakatolska tendenserna datera sin seger i Bayern.
Konung Ludvig, som 1825 kom på thronen, hade först till minister friherre v.
Schenk.
Denne, sjelf teaterförfattare, troddes hafva vunnit monarkens stora nåd genom att retouchera hans poemer och sörja för recensioner.
Han hade också öfvergått till katolicismen – en handling säkert icke utan förtjenst, äfven på jorden.
Den uppriktige kejsar Frans säges också vid ett besök, som han den tiden gjorde i München, hafva frågat:
«hvem som skötte regerings-ärenderna, då konungen skref vers och ministern komedier.
I längden kunde detta väl icke bära sig, eftersom ministern 1831 måste lemna sin plats åt fursten af Oettingen-Wallerstein, en kraftig och skicklig man.
Under hans tid inträffade Hambacherfesten, trakasserierna i Würzburg o. s. v., och han förlorade, genom af denna anledning påkallade stränga åtgärder, all popularitet.
Till denna tid höra äfven de förföljelser, som öfvergingo flera vetenskapsmän genom dels fängelse, dels afsättning.
Till sednare kategorien höra Sältl, historiker, och den modige filosofen Salat, båda berömda män, af hvilka den förre quiescerades redan 1827, vid universitetets flyttning från Landshut till München.
Emellertid saknades denne minister, då han 1837 tvangs att lemna sin plats åt von Abel. Anledningen var, att han, man vet ej af hvilka skäl, i ständernas församling motarbetade konungens plan att öfverlemna en statskassans besparing af 1½ million åt grekiska regeringen.