Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
– Jordens »högsta berg».
– Ankarplatser.
– Insegling i Kara-hafvet.
– Dess omgifningar.
– Novaja Semljas inlandsis.
– Verkliga isberg sällsynta i vissa delar af polarhafven.
– Kara-hafvets naturbeskaffenhet.
– Djur, växter, myrmalm.
– Färd öfver Kara-hafvet.
– Isens inflytande på hafsbottnen.
– Sötvattensdiatomaceer på hafsis.
– Ankomst till Dicksons hamn.
– Djurlif derstädes.
– Inbyggare och boningsplatser vid Jenisejs mynning.
– Floran vid Dicksons hamn.
– Evertebrater.
– Utflygt till Hvitön. – Jalmal.
– Föregående besök derstädes.
– Nummelins öfvervintring på Briochowski-ön.
Vid öfverresan till Waigatsch-ön mötte jag Lena, som då först ångade in till den öfverenskomna mötesplatsen.
Jag gaf dess kapten order att ofördröjligen ankra vid Chabarowa, intaga kol från Express och göra sig färdig att genast efter min återkomst från utflygten samtidigt med de öfriga fartygen lyfta ankar och segla vidare.
Jag kom om bord på Vega den 31 juli om aftonen, mycket nöjd och belåten med hvad jag under utflygten på Waigatsch-ön sett och insamlat.
Lena var dock ej fullt i ordning, hvarför afresan uppsköts till den 1 augusti om morgonen.
Alla fartygen lyfte då ankar och seglade eller ångade genom Waigatsch-sundet eller Jugor Schar in i Kara-hafvet.
Namnet Jugor Schar möter man ej i de äldsta reseskildringar och på de äldsta kartorna.
Men redan 1611 träffas det i en redogörelse för ryssarnes handelsväg mellan »Pechorskoie Zauorot och Mongozei», som finnes bifogad det förut nämnda brefvet af Richard Finch till Sir Thomas Smith (Purchas, III s. 539).
Namnet är tydligen härledt från det gamla namnet Jugaria på den söder om sundet belägna landsdelen, och denna säges (t. ex. på kartan till Herbersteins arbete) hafva sitt namn efter ungrarne, som skulle leda sitt ursprung från dessa trakter.
De första holländska nordostfararne kallade det Waigatsch-sundet eller Fretum Nassovicum.
Nyare geografer nämna det äfven Pets sund, hvilket dock är oriktigt, då Pet icke seglat genom detsamma.
Något särskildt namn för hafsviken mellan Tajmur- halfön och Novaja Semlja hade man till en början ej.
Namnet »Carska bay» finner man emellertid redan i de upplysningar om seglatsen mot nordost, som år 1584 lemnades till Moscovie Companie af dess hufvudfaktor, Antonie Marsh (Purchas, III s. 805).
Till en början begagnades detta namn likväl blott för Kara-flodens utloppsvik, men det öfverfördes småningom på hela det utanför liggande hafvet, hvars äldsta samojediska, äfven af en flod härledda benämning skall i något förryskad form hafva varit »Neremskoe» (jemför Purchas, III s. 805, Witsen s. 917).
Jag kommer i det följande att under namnet »Kara-hafvet» innefatta hela den hafsvik, som från 77° n. br. mellan Kap Tscheljuskin och Novaja Semljas nordspets sträcker sig söder ut mot Europas och Asiens nordkust.
För seglingen genom sundet mellan Waigatsch-ön och fastlandet lemnar kapten Palander följande föreskrift:
»Då Jugor-sundet är svårt att upptäcka långt till sjös, bör man vid angöringen taga goda solobservationer, om sådana kunna erhållas, och efter dessa sätta kursen midt i sundet, helst omkring NO p. c. Kommen närmare land (3 à 4 eng. mil) urskiljer man sundet med lätthet.
Sedan är ingenting annat att iakttaga än att vid inlöpningen hålla midt i farvattnet.
Vill man ankra vid Samojedbyn, bör man hålla sig omkring 1 eng. mil från styrbordslandet och styra NO p. c., till dess man ser samojedhyddorna, hvarefter man böjer af styrbord hän, hållande kyrkan litet om styrbord.
För större fartyg är ej rådligt att gå in på grundare vatten än 8 à 9 famnar, emedan djupet sedan temligen tvärt aftager till 3 à 4 famnar.
Från Samojedbyn styres kurs rätt på Waigatsch-öns sydöstra udde (Suchoi nos), som bör passeras på ½ eng. mils afstånd.
Strax SV från denna udde ligger ett ganska långt grund, för hvilket man bör akta sig.
Från nyssnämnda udde styres N ½ O p. c. till sjös i Kara- hafvet.
Med denna kurs får man två grund om styrbord och två om babord på en half engelsk mils afstånd.
Djupet är i allmänhet 10 famnar; på intet ställe i farleden finnes mindre än 9 famnar.
Jugor Schar kan således genomseglas äfven af de mest djupgående fartyg.
Vid genomgången af sundet anbefalles att hålla god utkik från toppen, hvarifrån i klart väder grunden lätt kunna ses.
I de äldsta berättelserna talas om mycket höga berg, täckta af is och snö, som skulle förekomma i granskapet af sundet mellan Waigatsch-ön och fastlandet, till och med om att der skulle finnas de högsta berg på jordytan, hvilkas toppar sades resa sig till en höjd af hundra tyska mil.93 Äran att hysa jordens högsta berg har sedermera af invånarne på norra Rysslands slättland tilldelats omgifningarna kring Matotschkin Schar, »der bergen till och med äro mycket högre än Bolschoj-Kamen», en några hundra fot hög bergkulle vid mynningen af Petschora – en orografisk uppfattning, som utgör ett nytt bevis för riktigheten af den gamla satsen:
»i de blindas rike är den enögde kung».
Matotschkin
Schar omgifves verkligen af en vild alpnatur, med spetsar som resa sig till en höjd af 1000 till 1200 meter.
Deremot ser man omkring Jugor-sundet endast låga, jemna slättmarker, som mot hafvet afslutas med en tvärbrant afsats.
De blifva tidigt snöfria och täckta med en rik gräsmatta, hvilken lemnar ett godt bete åt samojedernas renhjordar.
De flesta fartyg, som vilja genom Jugor Schar segla in i Kara-hafvet, behöfva under några dagar ankra härstädes för inväntande af gynsamma vindar och isförhållanden.
Några goda hamnar finnas dock ej i granskapet af sundet, men användbara ankarplatser förekomma dels i bugten vid Chabarowa vid sundets vestra inlopp, dels, efter de gamla holländska kartorna, på dess östra sida i sundet mellan Mestni-ön (Staten Eiland) och fastlandet.
Jag har dock icke någon egen erfarenhet om den sistnämnda ankarplatsen, och ej heller har jag hört, att norska fångstmän ankrat derstädes.
Kanske den redan är uppgrundad.
Då vi 1878 seglade genom Jugor Schar, var sundet fullkomligt isfritt.
Vädret var härligt, men vinden så svag, att seglen gjorde föga tjenst.
Till följd häraf gick det ej synnerligen fort framåt, i synnerhet som jag ville hålla de fyra fartygen tillsammans, och segelfartyget Express, för att ej blifva efter, måste bogseras af Fraser.
Dessutom förlorades tid med draggningar och upphemtande af vattenprof.
Draggningarna lemnade på sina ställen, t. ex. utanför Chabarowa, ett rikt utbyte, i synnerhet af isopoder och spongier.
Vattenprofven visade, att vattnet redan på ett ringa djup under ytan hade en betydlig salthalt, och att derför någon nämnvärd del af den massa sött vatten, som floderna Kara, Obi, Tas och Jenisej m. fl. utgjuta i Kara-hafvet, icke genom detta sund utflyter i Atlantiska oceanen.
På eftermiddagen den 1 augusti hade vi passerat sundet och ångade in i det öster derom belägna haf, som utgjort föremål för så många spekulationer, förmodanden och slutledningar af omtänksamma regeringar, vinningslystne handelsmän och lärde kosmografer från 16:de och 17:de seklen, och som äfven för nutidens geografer och vetenskapsmän varit ett mare incognitum ända till allra senaste tider.
Det är just detta haf, som bildat vändpunkten för alla föregående nordostfärder, från Burroughs till Woods och Vlamings, och det torde derför vara på sin plats att, innan jag går vidare i skildringen af vår färd, med några ord redogöra för dess omgifningar och dess hydrografi.
Om man ej fäster afseende vid den lilla nyupptäckta ön »Ensamheten», så är Kariska hafvet öppet mot nordost.
Det begränsas i vester af Novaja Semlja och Waigatsch- ön, i öster af Taimur-halfön, landet mellan Pjäsina och Jenisej samt Jalmal och i söder af europeiska Rysslands nordligaste del, Beli Ostrow samt Obis och Jenisejs betydliga utloppsvikar.
Kusterna utgöras mellan Kap Tscheljuskin och Jenisej af låga bergkullar, bildade af kristalliniska skiffrar, gneis och eruptiva bergarter, från Jenisej ända bortom Kara- hafvets sydligaste del af Gyda- och Jalmal-tundrans jemnfina sandlager, samt vid Waigatsch-ön och södra delen af Novaja Semlja (till 73° n. br.) af kalk och skifferlager94, hvilka stupa mot hafvet med en 3–15 meter hög, tvärbrant afsats, men för öfrigt bilda underlaget till en jemn, med otaliga smärre vattensamlingar uppfyld slätt, hvilken blir fullkomligt snöfri om sommaren.
Norr om 73° åter upptages Kara-hafvets vestkust af berg, hvilka närmast Matotschkin äro ganska höga och fördelade i ett virrvarr af fristående bergtoppar, men längre norr ut blifva lägre och platåformade.
Der bergen börja, synas mellan dem några få eller blott ytterst obetydliga issamlingar, och sjelfva bergtopparne äro om sommaren snöfria.
Först längre norr ut vidtaga glacierer, som mot norden ökas till antal och storlek, tills de slutligen bilda en sammanhängande inlandsis, hvilken, liksom inlandsisen på Grönland och Spetsbergen, med sitt väldiga ishölje jemnar berg och dal och förvandlar det inre af landet till en isöken, samt utgör en af bildningshärdarne för de isberg och glacier-isblock, som spela en så stor rol vid skildringar af sjöfärder i polarhafven.
Sjelf har jag ej besökt inlandsisen på Novaja Semljas nordliga del, men helt säkert kan den erfarenhet, jag förut inhemtat under en vandring med dr Berggren på Grönlands inlandsis i juli månad 1870, sedan all snö på densamma bortsmält, och med kapten Palander på Nordostlandets inlandsis i början af juni månad 1873, innan någon snösmältning börjat, tillämpas äfven på norra Novaja Semljas isöken.
Liksom på Spetsbergen är isfältet här helt säkert afbrutet af djupa, bottenlösa klyftor, öfver hvilka vinterns snöstormar slå bräckliga snöbryggor, som så fullständigt dölja afgrundernas dagöppningar, att man kan stå omedelbart vid deras kant utan att hafva någon aning om, att ett steg vidare är ovilkorlig död för den, som, utan att iakttaga det vanliga försigtighetsmåttet att med rep vara bunden vid sina följeslagare, söker sin väg öfver detta hårdt packade, men af ingen skare sammanbundna snöfälts bländande hvita, nästan sammetsartade yta.
Om man, sedan nödiga åtgärder vidtagits till skydd mot faran att ramla ned i dessa klyftor, beger sig längre in öfver isfältet, i hopp om att snöns skenbart jemna yta skall medgifva dryga dagsmarscher, så blir man snart sviken i denna sin förväntan.
Man kommer nämligen till trakter, der isen öfverallt genomkorsas af smala, af farliga klyftor begränsade dalgångar med ända till 15 meter höga, tvärbranta väggar, öfver hvilka man först efter ändlösa zigzag-vandringar kan komma fram på ställen, der dalgången blifvit snöfyld och derigenom passerbar.
Om sommaren åter, när snösmältningen försiggått, får isöknens yta ett helt annat utseende.
Snön är försvunnen, och marken bildas nu af en blå is, som dock ej är ren, utan öfverallt nedsmutsad af ett grått, lerartadt stoft, fördt till glacierens yta med vind och nederbörd, antagligen från aflägsna bergshöjder.
Bland denna lera och äfven omedelbart på sjelfva isen finnes ett glest täcke af lägre växtorganismer.
Polarländernas isöknar utgöra således hemvist för en egendomlig flora, hvilken, så oansenlig den än synes vara, dock bildar ett vigtigt vilkor för utgången af den kamp, som här år efter år, århundraden efter århundraden försiggår mellan sol och is.
Den mörka leran och de mörka växtdelarne uppsupa nämligen solens varma strålar bättre än isen och bidraga derför kraftigt till dess smältande.
De tära sig ned i lodväta, cylindriska hålor af 30 till 60 centimeters djup och af en genomskärning från några millimeter till en hel meter.
Isens yta blir härigenom förstörd och sönderfrätt.
Genomskärning af inlandsis. a.
Öppen glacierkanal. b.
Snöfyld kanal. c.
Kanal dold af ett snöhvalf. d.
Glacierklyftor.
Bild från Grönlands inlandsis.
Efter en teckning af S.
Berggren den 23 juli 1870.
Grönländsk isfjord.
Efter en af eskimåer på Grönland tecknad och utförd stentrycksbild.
Efter snöns bortsmältning framträda dessutom en mängd andra ojemnheter, och de förut af en bräcklig snöbrygga täckta klyftorna gapa nu mot vandraren, hvar han framgår, med sina blåsvarta afgrunder, bottenlösa så vida man finge lita på ögats intyg.
På en del ställen finnas derjemte i isen vidsträckta, grunda sänkningar, utför hvars sidor otaliga, strida bäckar framflyta i bäddar af azurblå is, ofta så vattenrika att de bilda verkliga floder.
Långsamt framskridande isbrä, vid Foulbay på Spetsbergens vestkust, efter fotografi tagen af A.
Envall den 30 augusti 1872.
Utsinande isbrä, Udde-bay på Novaja Semlja, efter en teckning af Hj. Théel (1875). utmynna vanligen i en uti sänkningens midt belägen sjö, som merendels sjelf endast har ett underjordiskt utlopp genom tusentals fot höga grotthvalf af is.
På andra ställen ser man en flod, som borrat sig ett hål genom istäcket, i hvilket den plötsligen försvinner med ett brus och dån, som höres vida omkring, och ett stycke derifrån frambryter ur isen en vattenpelare, som lik en geisir med en mäktig, intermittent, luftblandad stråle sprutar högt i luften.
Då och då hör man ett buller, snarlikt ett kanonskott aflossadt i ismassans inre.
Det är en ny glacierklyfta som bildats eller kanske, i fall man är nära isöknens rand, ett isblock som fallit ned i hafvet.
Ty liksom vanliga vattendrag så har ock issjön sitt utlopp i hafvet.
Utloppen äro af tre olika hufvudslag, nämligen dels strida isforsar, i hvilka det mäktiga istäcket, splittradt och sönderbrutet, frampressas med jemförelsevis hastig fart utför en föga bred, brant stupande dalgång, der isblock tumla om hvarandra med stort dån och buller, och hvarifrån verkliga isberg af jettelika dimensioner utskjutas i hundra- och tusental; dels breda, långsamt framgående glacierer, hvilka mot hafvet afslutas med en jemn, tvärbrant stupa, från hvilken då och då betydliga isblock, men inga egentliga isberg nedfalla; dels mindre, utsinande isbräer, hvilka framskrida så långsamt, att isen i brämet bortsmälter ungefär lika fort, som hela ismassan framglider, och hvilka sålunda afslutas mot stranden, ej med en tvärbrant stupa, utan med en af lera, sand och grus täckt issluttning.
Inlandsisen på Novaja Semlja har emellertid en allt för obetydlig utsträckning för att bilda några stora isberg.
Dylika förekomma derför ej i Kara-hafvet95, och sällan möter man der ens större kringdrifvande glacier-isblock.
Namnet »iskällare», som Kara-hafvet erhöll utaf en berömd rysk forskare, föranleddes derför ej af isbergens96 mängd, utan deraf att istäcket, som om vintern till följd af köldens stränghet och ytvattnets ringa salthalt blir ofantligt mäktigt, icke kan, ehuru tidigt brutet, af hafsströmmarne föras bort och spridas öfver ett äfven om vintern öppet haf.
97 Det mesta af den is, som om vintern bildas i Kara- hafvet, och kanske åtskilligt af den, som dit neddrifver från polarbassinen, hopas tvärt om af hafsströmmarne mot Novaja Semljas ostkust, der den under försommaren spärrar de tre sund, som förena Kara-hafvet med Atlanten.
Det är dessa isförhållanden, som betingat misslyckandet af alla äldre nordostfärder och gifvit åt Kara-hafvet dess dåliga rykte och dess namn af iskällare.
Numera veta vi, att det ej är så farligt dermed, som man förut trott, att Kara- hafvets is till större delen bortsmälter, och att man derför under sensommaren ganska väl kan använda detta haf för sjöfart.
Öfver hufvud var vår kunskap om Kara-hafvet ännu för några årtionden sedan ej allenast ofullständig utan äfven oriktig.
Man trodde, att dess djurlif var ytterligt fattigt, och att alla hafsväxter der saknades; man hade ej verkstält några lodningar annat än omedelbart vid kusten; mycket tvifvel framkastades med rätta i afseende å kartornas riktighet o. s. v.
Numera är allt detta i väsentlig mån ändradt.
De kustlinier, hvarmed hafvet begränsas, äro på kartorna faststälda; man känner isförhållandena, strömmarne, djupet i olika delar af hafvet, och man vet, att den gamla föreställningen om dess fattigdom på djur och växter är alldeles oriktig.
I afseende å djupet utmärker sig Kara-hafvet genom en synnerlig regelbundenhet och derigenom, att några våldsamma kastningar ej derstädes förekomma.
Längs Novaja Semljas och Waigatsch-öns ostkust framgår en ända till 500 meter djup, af kallt (– 2°. 7) salt vatten fyld ränna, som utgör tillhåll för ett djurlif, rikt ej allenast på individer, utan äfven på en mängd märkliga och sällsynta former, såsom Umbellula, Elpidia, Alecto, sjöstjernor af mångahanda slag o. s. v.
Mot öster höjer sig hafsbottnen småningom, och sedan bildar denna en 30–90 meter under hafsytan belägen slätt, nästan lika jemn som ytan af det öfver liggande hafvet.
Bottnen utgöres i hafvets södra och vestra del af lera, i trakten af Beli Ostrow af sand, längre norr ut af grus.
Snäckskal och småsten äro här ofta omgifna af myrmalmsbildningar, liknande figuren på sid. 177.
Dessa förekomma ock öfver ett vidsträckt område nordost om Dicksons hamn i sådan massa, att de med fördel kunde användas för jerntillverkning, i fall trakten vore mindre otillgänglig.
Äfven i den grundare delen af Kara-hafvet är vattnet
på bottnen nästan lika salt som i Atlantiska oceanen och året om afkyldt till en temperatur af – 2° till – 2°.7.
Ytvattnet deremot är till sin beskaffenhet mycket vexlande, tidtals på vissa ställen nästan drickbart och om sommaren ofta starkt uppvärmdt.
Det märkliga förhållande eger här rum, att ytvattnet till följd af dess ringa salthalt fryser till is, om det utsättes för den temperatur, som råder i det Umbellula från Kara-hafvet. a.
Polypstocken i sin helhet, ½ af nat. storl. b.
Polypstockens öfversta del, 1 ½ af nat. storl.
salta vattenlagret närmast bottnen, och att det bildar ett dödligt gift för många bland de kräftdjur, maskar, musslor, snäckor och sjöstjernor, som myllra bland bottnens ler- och sandbäddar.
Elpidia glacialis Théel från Kara-hafvet. 3 ggr förstorad. a. Buksidan. b.
Ryggsidan.
Manganhaltiga myrmalmsbildningar från Kara-hafvet.
½ af nat. storl.
Mångenstädes medger bottnens lösa beskaffenhet icke tillvaron af någon algvegetation, men i trakten af Beli Ostrow fann Johannesen vidsträckta, med »sjögräs» (alger) täckta bankar, och från Novaja Semljas ostkust insamlade dr Kjellman 1875 ett ej ringa antal alger98, på grund hvaraf han blifvit satt i stånd att jäfva den gamla oriktiga föreställningen om den dervarande hafsflorans beskaffenhet.
Han har för detta verk utarbetat en utförligare framställning härom, som jag längre fram skall meddela.
För tillfället vill jag återgå till berättelsen om vår färd öfver Karahafvet.
Härom innehåller min dagbok följande:
Den 2 augusti.
Fortfarande härligt väder, ingen is.
Lena tyckes vilja aflägsna sig från de öfriga fartygen och märker ej den flagg, som hissats såsom öfverenskommet tecken, att dess kapten skall komma om bord på Vega, eller åtminstone närma sig med sitt lilla fartyg inom hörhåll.
Fraser afsändes derför att taga fatt på henne, hvilket äfven lyckas mot natten.
Den 3 augusti.
Om morgonen kom kapten Johannesen om bord på Vega.
Jag gaf honom order att taga dr Almqvist samt löjtnanterna Hovgaard och Nordqvist om bord och med dem afgå till Beli Ostrow, der de under 36 timmar egde frihet att jaga samt studera folk, djur och växter efter behag; sedan borde Lena, om möjligt, framgå genom sundet mellan ön och Jalmal till Dicksons hamn, der äfven de tre öfriga fartygen skulle mötas.
Almqvist, Nordqvist och Hovgaard voro redan fullt i ordning för färden; de gingo genast öfver på Lena, som strax derpå, tack vare sin för fartygets storlek starka maskin, hastigt aflägsnade sig från de andra fartygen.
Under dagens lopp hade vi mött mycket fördelad och sönderfrätt is, som endast skulle varit oss till nytta genom dess dämpande inverkan på sjögången, om den ej varit beledsagad af gränsisens vanliga följeslagare, en tät dimma, som dock stundom lättade.
Mot aftonen fingo vi Beli Ostrow i sigte.
Denna ö bildar, sedd från hafvet, en alldeles jemn slätt, som föga höjer sig öfver vattnet.
Utanför är hafvet jemndjupt, men så grundt, att man på ett afstånd af 20 till 30 kilometer från stranden har endast 7 till 9 meters vatten.
Enligt meddelande af kapten Schwanenberg skall man dock omedelbart vid norra stranden hafva ett djup af 3 till 4 meter.
Ett dylikt förhållande, d. v. s. ett jemnt djup, som redan nära stranden uppgår till 4 à 10 meter, men sedan endast långsamt ökas och håller sig oförändradt öfver vidsträckta områden, är ganska vanligt i de arktiska trakterna och beror på det ismudderverk, som der är i gång nästan året om.
En annan märklig inverkan af isen är den, att alla i hafvet närmast stranden befintliga stenblock skjutas upp på land.
Sjelfva stranden bildas derför mångenstädes (t. ex. på flere ställen i Matotschkin-sundet) af en nästan sammanhängande, intill hafsbrynet gående stenvall, medan man utanför har en fullkomligt jemn hafsbotten utan en stenbit.
Genomskärning från södra kusten af Matoschkin-sundet, utvisande uppkomsten af stenvallar vid stranden.
Den 4 augusti.
En sakta gungning gaf på morgonen till känna, att hafvet åter var isfritt, åtminstone öfver en betydlig sträcka i lovart.
Redan i går minskades salt- och ökades lerhalten i vattnet; nu är vattnet efter filtrering nästan drickbart.
Det har antagit en gulgrå lerfärg, och är nästan ogenomskinligt, så att fartyget tyckes framsegla i leräfja.
Vi äro tydligen i Ob-Jenisejs strömområde.
Den is, vi i går seglade igenom, härrörde troligen från Ob-, Jenisej- eller Pjäsina-vikarne.
Dess yta var smutsig, ej ren och hvit som ytan af glacier-is eller af den hafsis, som aldrig kommit i beröring med land eller med grumligt flodvatten.
Utanför de stora floderna är nämligen isen oftast, der snön bortsmält, täckt med ett gult lager af lera.
Denna lera utgöres tydligen af slam, som nedsköljts med flodvattnet och sedermera af vågsvallet uppkastats på den snötäckta isen.
Snölagret tjenar som sil och afskiljer åter ur vattnet slammet, hvilket derför, efter snöns bortsmältning, äfven på verklig hafsis kan bilda ett smutslager, innehållande lemningar af en mängd små organismer, hvilka endast lefva i sött vatten.
Den 5 augusti.
Fortfarande under segel i Kara-hafvet, i hvilket en eller annan isbit kringdref.
Isen upphörde fullständigt, då vi kommit nordvest om Beli Ostrow.
Vi voro flere gånger under dagens lopp på endast 9 meters vatten, hvilket dock till följd af bottnens jemna beskaffenhet icke är farligt.
Dimma, svår sjö, knapp men temligen hård bris fördröjde framkomsten.
Den 6 augusti kl. 3 om morgonen fingo vi land i sigte.
I dimman hade vi gått ett litet stycke uppför Jenisejs utloppsvik, så att vi måste vända för att komma till vår bestämmelseort, Dicksons hamn.
Express’ masttoppar syntes skjuta fram öfver holmarne norr ut, och snart ankrade båda fartygen söder om en holme, som antogs vara Dicksons ö, men då Fraser kort derpå äfven kom till vår sida, upplystes vi om, att detta var ett misstag.
Den strand, som, sedd från vår första ankarplats, syntes tillhöra fastlandet, tillhörde i sjelfva verket denna temligen vidsträckta ö, innanför hvilken sjelfva hamnen är belägen.
Efter en utflygt i land, under hvilken en kull ripor sågs och dr
Kjellman på öns diorit-klippor gjorde en temligen rik skörd af växter, till en del tillhörande arter, som han ej förut mött i de arktiska trakterna, lyftade vi åter ankar för att förflytta oss till den rätta hamnen.
Kapten Palander for förut i ångslupen för att undersöka det ännu okända farvattnet.
Under vägen träffade och fälde han en björn, en utomordentligt fet och stor hane.
Liksom den björn dr Théel sköt här år 1875, hade denne endast mossa och lafvar i magen, och då det knappast är troligt, att björnen i denna trakt sommartiden kan fånga synnerligen många sälar, så är det att förmoda, att hans föda då hufvudsakligen utgöres af växtämnen, hvartill kanske kommer en eller annan ren, som han lyckats lista sig till.
År 1875 sågo vi härstädes en gammal björnhane, som tycktes i all fredlighet beta tillsammans med några renar, förmodligen i afsigt att komma någon af dem inom ramhåll.
Björnar måtte för öfrigt vara mycket allmänna på denna del af Sibiriens nordkust, ty under de få dagar vi nu uppehöllo oss härstädes, skötos ytterligare tvenne, hvilka båda voro mycket feta.
Hamnen, som nu blifvit kartlagd af löjtnant Bove, upptäcktes af mig 1875 och benämndes Dicksons hamn.
Den är den bästa kända hamn på hela Asiens nordkust, och i en framtid blir den helt säkert af stor vigt för Sibiriens in- och utförsel.
På alla sidor omgifves den af klippholmar och är derigenom fullkomligt skyddad.
Ankargrunden är god lerbotten.