Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
De äldre profeterna, som alla tillhöra den af politiska olyckor och förödmjukelser uppfyllda tiden mellan Salomos rikes delning och babyloniska fångenskapens slut, äfvensom de yngre, hvilka lefde efter exilen intill fjerde århundradet före Kristus, uttala förhoppningar om en herrlig framtid för Israel, då det ur sin förnedring skall upplyftas till den mägtigaste af jordens nationer.
Redskapet, som Gud till förverkligande af denna framtid har utsett, blir en furste af den legitima, från Bethlehem i Juda härstammande davidiska konungafamiljen; han skall samla folket omkring sig, besegra alla dess fiender och grunda en verldsmonarki, i hvars tid spiran skall föras af rättvisan och mildheten samt hedningarne med Israel förena sig uti att tillbedja Jahvehs namn.
Detta framtidshopp alstrades naturenligt af det jemmerfulla tillstånd, i hvilket Israel var nedsjunket, och den dock alltid lefvande tanken, att Abrahams säd är Guds förbundsfolk, på hvilket han ej skall vredgas till evig tid utan slutligen uppfylla sina löften, när det ångrat och bättrat sig.
Profeterna uttalade sig icke med bestämdhet om tidpunkten för den väntade segerfurstens ankomst, ej heller om det namn, som han skulle bära.
Benämningen „den salvade“ eller „den smorde“ (på hebreiska språket Messias משיחא, på grekiska Kristus Χριστος), valdes fördenskull till att företrädesvis beteckna honom, den förbidade, som i sin person skulle förena konungens, öfversteprestens och profetens embeten.
Ur denna föreställning, hvars kärna var den politiska frälsningen, och som derför kan kallas den politiska messiasidéen, utvecklade sig hvad vi vilja benämna den transcendenta, hvilken var profeternas tidsålder främmande och först låter spåra sig i den efter Antiokus Epifanes’ regering omkr. år 160 författade bok, som under
Daniels namn erhållit en plats bland gamla testamentets skrifter.
Genom den långvariga bekantskapen med persernas kultur och religion, hvars sedliga grundtankar och jemförelsevis rena former voro lika egnade att anslå de tänkande bland främlingarne som dess demonlära att eröfra den stora massans fantasi, hade israeliterna, som bekant, tillegnat sig ej blott enskilda nya religiösa föreställningar, utan en väsendtligen annan verldsåskådning än den, som gifver sig tillkänna i deras äldsta litteratur 20.
Verlden, ifrån att vara Jahvehs oomtvistade besittning, blef till en tummelplats för striden mellan honom, den goda principen, och en ond princip; mellan ett himmelskt rike med dess englaskaror och ett himmelen motsatt, af Ahriman-Satan och hans demoner beherskadt rike, till hvilket menniskoverlden hör, hvadan ock Satan kallas „denna verldens furste“ (Joh. 16, 11; 2 Cor. 4, 4).
Denna dualism, som blef djupare, med ett allt mer vaknande syndmedvetande, kunde icke öfvervinnas, den förlorade enheten och harmonien icke återställas, den stränga monoteism, till hvilken mosaismen omsider gestaltat sig, icke upprätthållas, utan genom det antagande, att striden ej skall räcka beständigt – att Jahvehs magt och kärlek ändtligen skola göra sig gällande genom det ondas besegrande och menniskoslägtets förlossning ur dess bojor.
Men hvem hade Jahveh utsett till att fullgöra detta stora verk?
Hade han icke genom profeternas mun lofvat sitt förbundsfolk frälsning genom en telning af Jesse rot?
Hade han icke utkorat en furste af Davids stam till att grundlägga en æra af frid och lycka för hela verldskretsen?
Måste icke således den förbidade Messias, den politiske befriaren, vara densamme som demonernas besegrare, den onde principens tillintetgörare, den etiske frälsaren?
Detta antagande låg desto närmare till hands, som för de fromme israeliterna det onda hufvudsakligen framträdde i formen af förakt för den heliga lagen och fiendskap emot Guds förbundsfolk, hvilket förakt och hvilken fiendskap den davidiske ättlingen ju var bestämd att straffa.
Så förandligades föreställningen om Messias, och med den nationella hjeltens hägrande gestalt sammansmälte bilden af en med öfverjordisk magt utrustad verldsförlossare.
Härmed hade messiasidéen hunnit sitt andra utvecklingsstadium, men tillika behäftats med en åtminstone skenbar motsägelse, som måste lösas.
Kunde man nämligen antaga för sannolikt, att han, hvilken Gud skulle bekläda med denna öfverjordiska magt, vore blott en stoftets son, en dödlig menniska?
Vore han icke snarare en engel, ja fursten för alla englar, denna Mikael, som ju ifrån begynnelsen varit Israels förespråkare hos Gud?
I sjelfva verket fanns en gammal sägen, som bestyrkte detta antagande [se föregående not], och de, som voro förtrogna med österlandets vishet, kabbalan, hade åtskilligt att derom förtälja.
Men å andra sidan hade profeterna uttryckligen förklarat, att han skulle vara menniska, barn af en qvinna, ättling af Davids hus.
Inkarnationsbegreppet, som kunde försonat motsägelsen genom att låta Mikael på den menskliga födelsens vanliga väg ikläda sig köttet, var ännu för judarne främmande.
Visserligen vidhöllo folkets lärare i synagogorna och det stora flertalet af utläggare den nationella föreställningen om
Messias’ mensklighet och härkomst från David; och i den höga mission, som Gud anförtrodde menniskan Moses, i de underverk, som han genom denne förrättade, och i det nära umgänge, hvarmed han benådade honom, funno de ett intyg, att Gud skulle kunna uträtta ännu högre ting genom en blott menniska.
Men utan tvifvel kände de dock behofvet utaf en vidare utveckling af Messiasidéen, hvarigenom de ovissa konturer, i hvilka dess rika innehåll sökte gestalta sig, erhölle större klarhet och bestämdhet.
De forskade för detta ändamål oförtrutet i profeternas skrifter; de tydde och förklarade dem med tillhjelp af en fantasirik, äkta orientalisk exeges, som snarare aflägsnade dem ifrån än närmade dem målet; tills de slutligen under den allt starkare beröringen med grekernas kultur vunno en utvidgad idékrets, genom hvilken målet vanns.
Messiasidéen inträdde uti sitt tredje utvecklingsskede 21, i hvilket den erhöll sin fullt transscendenta gestalt.
Platos lära om en idéverld, uti hvilken allt hvad i den fenomenella verldens flod synes uppdykande och försvinnande eger sin sanna och eviga tillvaro, inneslöt den tanke, att äfven menniskosjälen är oförgänglig, att hvarje menskligt individ är såsom idé evigt, att dödens fenomen således icke är personlighetens slutpunkt, ej heller den jordiska födelsen dess begynnelse.
Den spekulativa tanken hos Plato, att personlighetens högsta existensform ej är bunden vid tidens och rummets kategorier, framstäldes af honom sjelf och uppfattades af andra i den formen, att våra själar, innan de försänktes i sinneverlden, haft en af materien oberoende förnuftig existens, och att likasom det gifves ett lif efter detta, så äfven före detta [pre-existensen].
För judarne med den höga föreställning de hyste om menniskan såsom Guds afbild, måste denna lära om pre-existensen egt något i hög grad anslående.
Hon på en gång eröfrade deras fantasi och fullständiggjorde deras verldsåskådning.
Flerestädes i deras skrifter finna vi ett eko af densamma.
Så vet Midrasch Neelam förtälja, att „före menniskans födelse är hennes själ iklädd i en luftkropp, liknande hennes sednare kropp“.
I Jalkuth Chadasch läses:
„Innan själarne nedstiga i sinneverlden, bekläda de sig med en kropp af samma gestalt, som själen skall erhålla i denna verld“.
Och Philo betecknar menniskans sinnliga tillvarelseform som följden af ett „den himmelske själens nedstigande“, och han yttrar på ett ställe med hänsyftning på preexistensen:
„Själen har lemnat himmelen och, såsom i ett främmande land, invandrat i kroppen“.
Var nu denna pre-existens en gemensam lott för alla själar och således icke kunde göras till något för Messias egendomligt, så väcktes likväl härigenom en tanke, som för de fromme på Israels förlossning bidande Abrahams barn måste varit hänförande och underbart lifvande – att ehuru icke ännu jordiskt född, icke ännu nedstigen i sinneverlden, lefver han dock, Davids ättling, lejonet af Juda, den genom profeterna förkunnade befriaren.
Han lefver och har från skapelsens början lefvat ett sjelfmedvetet lif i Guds sköte, såsom han ock var förutbestämd i den allsmägtiges verldsplan.
Men den höga mission, till hvilken han framför alla andra menniskor blifvit utsedd, förutsätter – så tänkte man vidare – hos honom motsvarande personliga egenskaper och en motsvarande plats uti idéernas system.
I förra hänseendet, d. v. s. på frågan hvarför just han är den utvalde, svarade man med författaren till Henochs bok:
„Han är mägtig i alla rättfärdighetens hemligheter, och vishetens ande bor i honom och deras ande, som gifver insigt, och lärans och kraftens ande och deras ande, som afsomnade äro i rättfärdighet“.
Han är i få ord, hvad Moses „den förste förlossaren“, såsom han af rabbinerna kallas – icke var: han är fullkomligt syndfri och rättfärdig.
En sådan själ måste ju finnas, ty Guds skapande tanke, då han tänkte menniskan, var en fullkomlighetens tanke och måste i skapelsen hafva sin fullkomliga afbild.
Härigenom var ock frågan om hans plats uti idéernas system, den intelligibla verlden, gifven.
Han är förstlingen af sitt slägte, och som hans slägte är skapelsens krona och ändamål, så är han den förste af allt skapadt.
Och då å ena sidan idéernas högre eller lägre plats uti systemet – d. v. s. väsendenas uti den intelligibla verlden större eller mindre fullkomlighet – tänktes såsom bestämda af den ordningsföljd, i hvilken de framgingo utur den skapande viljan 22; samt å andra sidan skapelsen tänktes, efter skildringen i Genesis, såsom en handling i tidsmomenter; så gjorde sig den föreställning gällande, att ljuset, det första väsen, som af skaparens varde (Gen. 1, 3) frambragtes, var att uppfattas ej blott som det fysiska ljuset genom hvilket urmörkret öfver vattnet skingrades; eller som det andliga ljuset, hvilket uppenbarar sig såsom förnuftlagar i naturen och i menniskorna, utan ock som det personliga ljuset, urmenniskan (Adam Kadmon), prototypen, till likhet med hvilken menniskornas barn hafva att sträfva, för att förverkliga det namn, med hvilket de blifvit uppkallade och som företrädesvis är hans:
Guds son.
Och då hvarje väsende, eller idé, efter dess ordning i skapelsekedjan, betraktades såsom en genomgångspunkt för alla efterföljande, men Messias är den förste idéen, det första af de skapade väsendena, så utbildade sig det talesätt, att likasom allt är skapadt af Gud, så är ock allt skapadt genom hans förstfödde son, såsom ock till honom, eftersom alla skola sträfva att blifva honom lika.
På detta syftar ock de judiske kabbalisternas uttryck, att han är „ljusets kanal“ och „skapelsens förmedlare“.
Den ordning, i hvilken den intelligibla verldens väsenden framgått genom hvarandra utur den skapande urgrunden, får emellertid ingalunda antagas vara densamma, i hvilken själarne nedstiga i sinneverlden och i historien uppenbara sig såsom en kedja af slägten.
Hade så varit, skulle Messias äfven blifvit den första jordmenniskan och i sinnlig mening stamfader för menniskoslägtet.
Han tvärtom är den siste af alla, som ikläder sig köttet, ty efter hans ankomst förestå såsom profeterna bebådat, de dödas uppväckelse, yttersta domen och det eviga riket, i hvilket födelse och död ej mer skola råda.
Fördenskull kalla honom Jalkuth Rubeni och andra rabbinska skrifter „den ytterste menniskan“, „den andre Adam“.
I motsats till den jordiske förste Adam, genom hvilken synden och döden kommo i verlden och Ahriman-Satan fick magt öfver slägtet, kallas Messias ock „den himmelske Adam“.
Att den jordiske hade sin prototyp uti en himmelsk, derpå funno de rabbinske utläggarne antydningar i t. ex.
Gen. 6, 6, der det heter:
„Och det ångrade Herren, att han gjort menniskan på jorden“,
hvaraf man slöt, att det ock fanns en Adam i himmelen, samt i Gen. 1, 27:
„Gud skapade menniskan efter sin afbild; efter Guds afbild skapade han henne“,
der upprepningen af samma tanke antogs hänsyfta på den tvåfaldige Adam.
Härmed var den transscendenta Messiasidéen till sina hufvuddrag färdig, och dess förbindelse med logosidéen ändrade ingenting i sak, utan blott i uttryckssätt.
Vi återfinna uti nya testamentets skrifter alla vigtigare utvecklingsgrader utaf densamma ifrån den första, enligt hvilken Kristus är en blott nationel befriare, intill den sista och högsta, som betraktar den etiske förlossaren, idealmenniskan, i hans öfversinnliga förhållande till Gud och idéverlden samt tänker honom såsom skapelsens begynnelse och historiens slutpunkt.
Dessa grader, ehuru uppkomna efter hvarandra, utträngde dock icke den ena den andra, utan förefunnos alla vid Jesu tid inom judafolkets olika bildningslager.
Medan de tre första evangelierna (de s. k. synoptikerna, Mattheus, Markus och Lukas) återspegla messiasidéen, sådan den lefde hos den stora massan och framställdes i synagogornas populära föredrag, återfinna vi deremot hos Gamaliels lärjunge Paulus den spekulativa uppfattning, hvilken gjorde sig gällande inom de lärda rabbinskolorna, samt slutligen hos författaren till Johannes-evangeliet samma uppfattning förbunden med logosidéen.
Ej blott att
Paulus’ framställningssätt har största likhet med de gamla rabbinernas; man igenkänner ända till ordalagen deras läror hos honom.
Så möta vi t. ex. den ofvan påpekade rabbinska läran om en himmelsk och en jordisk Adam uti Paulus’ första bref till Korinterna (15 kapitlet), der det heter:
„Der är en sinnlig lekamen, och der är en andlig lekamen.
Så är ock skrifvet: 23 Den första menniskan Adam vardt till en lefvande själ; den ytterste Adam till en lifgifvande ande.
Men icke först det andliga, utan det sinnliga, sedan det andliga.
Den första menniskan af jord jordisk; den andra menniskan af himmelen.
Sådan som den jordiska, sådane ock de jordiska, och sådan som den himmelska, sådane ock de himmelska“.
Vidare finna vi flerestädes hos Paulus, Johannes och Hebreerbrefvets författare den rabbinska läran om Messias såsom preexisterande och förmedlingspunkt vid skapelsen.
Med omsorg skilja de här mellan Gud, af hvilken allt är skapadt, samt Messias, genom, uti och till hvilken verlden blifvit [jemför Kol. 1, 16, 20; 1 Kor. 8, 6; Hebr. 1, 2], samt äro ytterligare, till missförstånds undvikande, angelägna att betona, det Messias sjelf är ett skapadt väsen, om än det första och herrligaste af allt skapadt.
De kalla honom fördenskull all skapelses förstfödde (Kol. 1, 13); den förstfödde af många bröder (Rom. 8, 30); Guds skapelses början (Uppenb. 3, 14); Honom som Gud gjort (Hebr. 3, 2).
Så framt icke den kyrkliga dogmbildningen haft sin utvecklingsprincip uti sig sjelf, i stället för uti den heliga skrift, och om icke okunnigheten beträffande messiasidéen, sådan den hos judarne intill Jesu tid gestaltat sig, hade varit så djup bland de ekumeniska kyrkomötenas män; så skulle dessa läror om Messias’ preexistens och ideala förhållande till den öfriga skapelsen väl svårligen kunnat missförstås ända derhän, att man i dem fann bevis för att Jesus Kristus vore det absoluta – den oändlige Gud sjelf.
Men när steget var uttaget och mötet i Nicæa lyst fördömelsen öfver enhvar, som tror att sonen är skapad, så återstod för de ortodoxe utläggarne intet annat än att söka borttolka de ofvan anförda benämningarne, hvarmed de ock troget hafva sysslat allt intill våra dagar.
Efter denna korta afvikelse inpå nya testamentets område återvända vi till den äldre judiska litteraturen, för att taga i betraktande dess i messianskt hänseende vigtigaste monument, den så kallade Henochs bok 24, hvars märkvärdighet ökas deraf, att den blifvit åberopad i Judas’ (1, 15) 25 och använd i Petrus’ andra bref. Författad kort efter Daniels bok [prof. Dillman, som öfversatt den från etiopiska språket, antager omkring år 110, prof. Ewald omkring år 150 före Jesu födelse] uti en tid, då den nationella andan uppbjöd alla krafter till sjelfförsvar mot den påträngande helleniska bildningen, utgör denna bok det första bekanta försöket att gentemot den grekiska visdomen och den bland judarne kringsiggripande skepticismen upprätta ett system af rent biblisk verldsåskådning, samt åsyftar tillika, i den antagna gestalten af gudomlig uppenbarelse 26, att upplifva de frommes uti Israel mod och förskräcka hädarne med bebådandet af Messias’ ankomst och den förestående verldsdomen 27.
Det var naturligt, att en författare, som hade ett sådant syftemål, skulle med förkärlek teckna bilden af Israels väntade frälsare och i denna samla till ett helt de spridda drag, som vore att finna i profeternas skrifter och i rabbinernas kommentarier.
Och då det inflytande, som Henochs bok utöfvat, ingalunda varit inskränkt till dess författares samtid, utan sträckt sig med säkerligen förökad kraft till efterföljande generationer och låter spåra sig på mångfaldiga ställen i nya testamentet, ej blott i de förut nämnda brefven, utan ock hos synoptikerna, hos Paulus och i Johannes’ uppenbarelse; så är det af största vigt att erfara, hvad ifrågavarande verk lärer om Messias’ natur och mission, och hvad det menar, då det betecknar honom med just de namn, hvilka Jesus företrädesvis använde om sig sjelf, nämligen „menniskans son“ och „Guds son“.
Vill Henochs bok dermed säga, att Messias är Gud?
Det är af vigt att få denna fråga besvarad, ty boken var otvifvelaktigt en af de källor, ur hvilken Jesu landsmän och omgifning hade hemtat sin föreställning om dessa namns betydelse, och vi finna ingenstädes i nya testamentet ett spår, som kunde antyda, att Jesus eller hans lärjungar gifvit en ny förklaring af desamma.
Öfverallt förutsättes deras betydelse såsom för folket och för läsaren bekant.
Vi vilja här med Henochs boks egna ord redogöra för dess Kristuslära.
Till en början finna vi Messias’ preexistens förkunnad.
Henoch, som på Guds befallning blifvit lefvande upptagen i himmelen, erhåller englar till ledsagare, som förklara hvad han ser i dess saliga boningar ...
„Och der“, berättar han, „såg jag en, som hade ett dagarnes hufvud [bedagadt utseende], och hans hufvud var hvitt som ull; och hos honom var en annan, hvars anlete var som en menniskas, och behagfullt var hans anlete, likt de helige englarnes.
Och jag frågade en af englarne, som gick med mig och visade mig alla de förborgade tingen, om denne menniskoson, hvem han är och hvarifrån han är och hvarför han går med dagarnes hufvud.
Och han svarade och sade till mig: „detta är menniskosonen, som har rättfärdigheten, hos hvilken rättfärdigheten bor, och som uppenbarar alla skatter af det som är förborgadt, emedan andarnes herre [Gud] utvalt honom, och hans lott inför andarnes herre har öfverträffat allt genom oförgänglig rättfärdighet.
Och denne menniskoson, som du har sett, skall drifva konungarne och de mägtige från deras läger och de väldige från deras troner, och lösa de väldiges tyglar och krossa syndarnes tänder.“ 28 (Kap. 46, 1–4).
Än tydligare förkunnas preexistensen i följande ställe:
„Och vid den tiden [då Henoch blifvit upptagen till himmelen] nämndes denne menniskoson hos andarnes herre, och hans namn inför dagarnes hufvud.
Och innan solen och tecknen voro skapade, innan himmelens stjernor voro gjorda, nämndes hans namn inför andarnes herre.
Han skall blifva de rättfärdige och helige till en staf, att de stöda sig derpå och icke falla, och han skall blifva folkens ljus och deras hopp, som äro bedröfvade i sina hjertan.
Inför honom skola nederfalla och tillbedja alla, som bo på jorden, och de skola ära och prisa och lofsjunga andarnes herres namn.
Och derför blef han utvald och förborgad hos honom, innan verlden skapades, och in i evighet skall han vara inför honom.“ (Kap.
48, 2–7).
Messias’ himmelska tillvaro och hans en gång förestående ankomst till jorden äro, lärer Henoch, en hemlighet för jordens mägtige; hans rike skall komma öfver dem såsom en tjuf om natten.
Endast för de utvalde i Israel, Guds profeter och tjenare, har denna hemlighet blifvit uppenbarad ...
„Ty förut [före domen] är menniskosonen för de mägtige förborgad; den högste har bevarat honom för sin magt och uppenbarat honom för de utvalde.“ (Kap. 62, 7).
Allt hvad som är i himmelen och på jorden, allt hvad som försiggår bland folken, alla Israels historiska öden syfta till ett mål: den fullkomliga menniskans uppenbarelse och grundläggandet af ett Gudsrike på jorden ...
„Och han [en engel, Henochs följeslagare] sade till mig [Henoch]:
Alla dessa ting, som du har sett [himmelen, verldsbyggnaden, de för de orättfärdige beredda förvaringsrummen, Israels i en bildräcka framstälda historia], tjenar hans [Guds] smordes herrskap, på det han må blifva väldig och mägtig på jorden.“ (Kap. 52, 3, 4).
Den plats Messias innehar uti Guds verldsplan har sin motsvarighet uti hans naturs fullkomlighet: han är „mägtig uti alla rättfärdighetens hemligheter“, och „vishetens ande bor i honom“; men hvad han är, det är han dock endast genom Guds nåd ...
„Han är utvald inför andarnes herre efter dennes välbehag.“ (Kap. 49).
Det välde, som
Messias skall grundlägga, är visserligen ett judiskt verldsrike, men blir i stigande andlig utveckling förklaradt till ett himmelskt rike.
De fromme hafva dessförinnan att genomlefva en stormig tid, en „svärdsperiod“, såsom Henoch kallar den, under hvilken de hedniska folken, förfärade öfver Israels återuppståndna och kringsiggripande magt, skola samla sina yttersta krafter, för att tillintetgöra det.
Deras skyddsenglar (Dan.
10, 13, 14; 20 21; 11, 1, 2; 12, 1; Zach. 6, 1–8) skola församla sig, rikta sina anleten mot öster till Gog och Magog, till parther och meder och ingifva deras konungar en stridsanda, så att de som lejon frambryta ur sina läger och med otaliga skaror anstorma mot det heliga landet.
[Henoch kap. 56].
Men Jerusalem, de rättfärdiges stad, blir ett hinder för deras hästar, och en förvirringens ande skall komma öfver dem, så att de strida inbördes och nedergöra hvarandra.
Sedan friden blifvit upprättad genom det messianska rikets fullständiga seger öfver de fiendtliga folken, skall Gud uppfylla det löfte, som han genom Hesekiel (37, 12–14) gifvit, att alla fromma Abrahams barn, hvilkas ben hvila i främmande land, skola uppväckas och återföras till deras faders land, på det att äfven de till lön för sin fromhet skola få njuta af Israels triumf och smaka Messias’ rikes frid och sällhet.
Men ej blott till dem skall uppståndelsen sträcka sig: alla afsomnade slägten, israeliter och hedningar, rättfärdige och orättfärdige skola i grifterna höra Herrans röst och infinna sig till domen (Joel 3, 2, 12; Dan. 13, 2) ...
„Och i de dagarne skall jorden återgifva hvad henne anförtroddes, och Hades 29 återgifva hvad det anförtroddes, och Förderfvet 30 återgifva hvad det är skyldigt.
Och han [Gud] skall utvälja de rättfärdige och helige bland dem, ty dagen är kommen, att de skola räddas.
Och den utvalde [Messias] skall i dessa dagar sitta på sin tron, och alla vishetens hemligheter skola strömma ur hans muns tankar, ty andarnes herre har gifvit honom det och förherrligat honom.
(Kap. 51, 1).
Derefter kommer domen, hvilken först hålles i himmelen öfver englarne, hvarvid Messias’ öfverlägsenhet öfver alla andra skapade väsen ådagalägges derutinnan, att det är han, som dömer äfven desse rene och himmelske andar ...
„Och andarnes herre satte den utvalde på sin herrlighets tron, och han skall döma alla himmelens heliges verk och med vågen väga deras handlingar.
Och när han upphäft sitt anlete för att döma deras förborgade vägar, då skola alla med en röst tala och prisa och ära och upphöja och lofva andarnes herres namn.
Och himmelens hela här skall ropa, och alla helige, som ofvan äro och Guds här, kerubim och serafim och ofanim 31 och alla magtens englar och alla väldenas englar, och den utvalde [Messias sjelf] och de andra magierna, hvilka äro på fästet, öfver vattnet, skola alla med en mun prisa och lofva och förkunna:
„Pris honom och prisad vare andarnes herres namn i evighet och till evighet“.
(Kap. 61, 8–12).
Domen går sedan öfver menniskornas barn.
Böckerna, i hvilka deras handlingar äro upptecknade, slås upp, englaskarorna församlas kring herrlighetens tron, som nu uppenbarar sig för de dödliges blickar, och en röst ropar:
„Uppslån edra ögon och höjen edra horn, om J det förmån, till att igenkänna den utvalde! ...
Och på den dagen skola alla konungar och mägtige och höge och de som innehafva fästena stå inför honom och se och finna huru han sitter på sin herrlighets tron, och de rättfärdige dömas af honom i rättfärdighet, och intet fåfängt tal blir taladt inför honom.