Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
I Schweitz och i nordöstra Tyskland blef vinden en orkan, som uppryckte träd, aflyftade tak, kullstjelpte båtar o. s. v.
Sedan det blifvit möjligt att i fria luften andas och lefva, besåg jag staden, en liten obetydlig en, med blott få bättre, nybyggda hus.
Den ligger på nedersta sluttningen af ett berg, ur hvilket de varma källorna strömma.
De voro redan under Romarne berömda under namn af Aquæ Cetiæ.
Hufvudkällan, «der Ursprung», som uppspringer vid bergets fot, är öfverbyggd med ett antikt hvalf, till hvilket en 50 à 60 alnar lång gång leder.
Badinrättningarne äro långt ifrån att vara präktiga.
Promenaden är liten, försedd med några skrala bänkar och salonger liknande tegellador.
Intet med ett ord påminner här om kejsarstadens närhet och om dess lyx.
Äfven stadens läge företer intet ovanligt skönt, utan skulle kunna kallas trivialt, om man ej dermed förolämpade de förtjusta Wienarne.
Men Baden har dock i sitt närmaste grannskap en trakt, som rättfärdigar den föreställning om landtligt behag, Wienaren fäster vid dess namn.
Det är Helenenthal, en lång trång dal, genomfluten af en liten å, med grönskande trädbeströdda stränder, och omgifven af skogbevuxna berg.
Det är ett ganska vackert och lockande parti, ehuru ej att jemföra med dylika dalar i t. ex.
Schwäbische Alp.
Här hade den aflidne kejsaren sin ro och glädje hvarje sommar, under det lackfabrikationen hvilade, och Wienaren kunde hvarje dag här betrakta sin Fränzel i det gröna.
Den nuvarande kejsaren besöker aldrig Baden, sedan, då han ännu var kronprins, här ett försök mot hans lif blifvit gjordt af en rasande officer, Reindl, hvilken af enskild hämndlust rigtade och afsköt sin pistol på monarken.
Lyckligtvis blef verkan blott ett litet skrubbsår.
Den brottslige behandlades mildt, insattes på fästning och fick genom thronföljarens nåd ett extra underhåll.
Ehuru vackert kejsarens handlingssätt härvid var, så kan dock den politiken, att hålla affärer, sådana som denna, hemliga, hafva mycket skäl för sig.
För öfrigt talar man också ganska litet om nuvarande kejsaren.
Han är sjuklig, till sitt yttre en bland de minsta karlar man vill se, och visar sig, kanske af dessa sammanlagda orsaker, ej så ofta offentligen.
Hans uppsyn är nästan barnsligt mild.
Man kan väl ej lita uppå, hvad okunniga bönder säga.
Emedlertid kan förf. väl omtala, att en sådan passagerare, då han af en resande Svensk tillfrågades, huru man tyckte om kejsaren, pekade på sin panna och sade:
«Es fehlt hier!»
Det ser ut, som om vi aldrig skulle komma till festen i Helenenthal, men nu äro vi i sjelfva verket der.
Entreen betalas med 48 x:r, och vid samma tillfälle köpes en billet för återfärden på jernbanan, kl. 11 i qväll.
Stället der denna handel göres, är en punkt på åns högra strand, dit vi kommit öfver en smal brygga, och der bergets fot sträcker sig så nära ån, att blott några alnar slättland skilja dem åt.
På en dylik smal vall vandra vi stranden uppåt, ungefär tvåhundra steg.
Här se vi den vidga sig till en temmeligen vid gräsmatta, på alla sidor omgifven af lummiga träd.
Från hvardera ändan af denna naturliga salong höres musik.
Vid den aflägsnare skockar sig mängden tillsamman, höjer sig på tåspetsarne, klifver upp på bänkarne och tittar inåt skogen.
Vi gå närmare, komma, utan att trängas, genom trängseln och se mellan träden en öfver marken upphöjd, med girlander af löf och blommor dekorerad scen, uppå hvilken skådespelare från Leopoldstadt-theatern, vid ljusan dag och under bar himmel, göra sig qvicka, de skrattsjuka åskådarena till bästa.
Då vi se dit, hänger der Gesslers hatt på sin stång; Tell, omgifven af män och qvinnor, håller modiga tal öfver de båda hattarne, sin och fogdens; dennes handtlangare ger befallning att gripa Tell; soldaterna närma sig honom – då inrusar på scenen en halftrasig, dansande en; soldater och folk fly derifrån, lika förvånade som åskådaren; höfvidsmannen, som jemte Tell stannat qvar, frågar nykomlingen: hvem är du?
«Jag är den lustige skräddaren» – – .
«Men hvem är då du?»
Höfvidsmannen kastar bort rustning skägg etc. och säger: «Jag är den rättskaffens snickaren» – – .
Men «hvem är då den der?» frågar skräddaren, i det han pekar på Tell.
Denne gör såsom höfvidsmannen nyss förut, sägande: «Jag är den förnöjda brodren».– – och så äro vi från Schillers allvarliga, tankedigra sångmö jagade in i en scen ur Lumpaci-Vagabundus.
Så går det vidare, ur den ena pjesen i den andra.
Men hvarken kan detta på längden roa, eller hålla aktörerne hela aftonen ut dermed.
Vi begifva oss derföre tillika med musiken till midten af planen, der man Terpsichore till ära uppfört ett öppet, rundt tempel, på hvars golftiljor ungdomen svänger omkring i muntra valser – dock stormande äro de icke; Tysken älskar äfven i dem det beqväma.
Den, som tröttnar att se på dansen, intager en plats vid de extemporerade kaffehusen, och betraktar den brokiga mängden.
Sätta sig då Erkehertigarne Carl och Ludvig med sina fruntimmer vid nästa bord, så ser han i den förre en något mager och torr man, vext under medellängd, men i den sednare en lång karl, välsignad med fett och frodighet, som en småstadsrådman.
Ifrån dessa går sällskapet nedåt, genom alla klasser, ända till lärpojken och jungfrun, hvilka det förnämligast åligger att hålla valsen vid makt, medan den öfriga delen af societeten deltager i detta nöje blott såsom åskådare.
De, som voro kände af erkehertigarne, helsade, andra icke.
Ingen lät sig störa af deras närvaro eller paraderade med hatten i hand.
Medgifvet, att desse furstar här hade den serdeles lyckan, att få lefva precist, som om de ej varit annat än menniskor.
Vi komma öfverens om, att hvarje furste borde anse sådant för en lycka.
Ty «det är så ljuft att vara menniska» säger en god vän.
Vid tillfället funnos icke ens serskilda restaurationer för skilda klasser, utan «grefven och sotaren» drucko sitt kaffe eller spisade sin glace vid samma bord; den enda åtskillnaden var, att den sednare kanske reqvirerade en half portion is, då den förres börs och mage tålde vid en hel.
Om, såsom förf. hoppas, brottmålsstatistiken för Wien visar ett bättre förhållande, än i andra stora städer, så skall ingen bringa det ur hans hjerna, att detta till en stor del har sin grund i sotarens smak för grefvens nöjen, och i dennes sed att hellre vara glad, än lysa.
Ty värr lärer dock fältet för dessa blidare, menniskovännen fägnande taflor, inskränka sig hufvudsakligast till Wien, och kanske det egentliga Österrike.
Äfven i städerna öfverhufvud finnes jemlikhet i förmögenhet och bildning, och de näringsidkande klassernas belägenhet anses öfverallt vara ganska lycklig.
Men i de flesta delar af monarkien lefver bonden under det svåraste förtryck, mindre likväl i följd af lagstiftningen, än i följd af missbruken.
Regeringen har på allt vis främjat industrien.
Egentliga Österrike, Böhmen, Mähren, hvimla af fabriker af alla slag, och så väl kläden som siden och bomullstyger tillverkas af utmärkt beskaffenhet, täflande med alla länders produktioner.
Ett strängt prohibitivsystem har uppdrifvit tillverkningen, och omständigheterna göra, att, ehuru snart sagdt intet afsättes utom riket, ännu ingen öfverproduktion uppstått.
Ty flera delar af monarkien, såsom Ungern, Galizien, Siebenbürgen, Tyrolen, sakna helt och hållet manufakturer.
Lombardiet, Kärnthen och Krain o. s. v. befinna sig delvis i samma belägenhet.
Afsättningen på dessa provinser ifrån de manufakturidkande är derföre stark, isynnerhet som tullförfattningarne icke medgifva utländningen någon täflan, icke ens i Ungern, der äfven för Österrikiska varor erlägges en låg tull, likasom omvändt den öfriga monarkien har hög skyddstull mot Ungerska viner, tobak o. s. v.
I stället lemnar Ungern vax, ull, spanmål i mängd, Steyermark o. s. v. metallvaror, Lombardiet silke och olja, Galizien boskap och salt.
Inrikes handeln är sålunda utomordentligt liflig, och Österrike en bland de få stater, hvars handel är oberoende af utrikes förhållanden.
Endast behofvet af kolonialvaror delar det med det öfriga Europa.
Dessa komma dels öfver Triest, dels från norra Tysklands hamnar, och betalas med ull, Ungerska viner, glasvaror från Böhmen, spanmål, hudar, något bly o. s. v., ehuru den handelsbalans till saldo för utförseln, som de sednare åren uppgjorts, just icke lärer vara pålitlig.
Sjöfarten från Triest, Fiume och Venedig drifves med blott 4 à 500 fartyg.
Transitohandeln mellan Italien och Schweitz å ena sidan samt Tyskland och Ryssland å den andra skall vara högst betydlig, och är lättad af lagstiftningen.
Wien är äfven rikets betydligaste handelsstad, och har grosshandlare i mängd, som handla med fabriksvaror på Ungern och Lombardiet, eller omsätta Ungerns produkter på den öfriga monarkien.
Genom jernbanorna härifrån till Brünn i Mähren och Raab i Ungern, hvilken sednare ännu lärer komma att förlängas, har man sökt att ännu mera höja stadens redan af läget vid Donau så mycket gynnade handel.
Men företaget har hittills icke visat sig väl beräknadt.
Mot hösten 1840 vacklade jernbanornas aktier mellan 55 à 60 P. C., och hotade att genom då inträffade betydliga fallissementer falla ännu ytterligare.
I allmänhet anses spekulationsandan på sednare tider hafva tagit en alltför rask fart, och små bankrutter äro högst vanliga.
Vid nämnda tid kantrade flera stora bankirhus.
Det var ej utan intresse att se den uppståndelse, som herrskade i Wien, då det sista och betydligaste af dessa, Geymüller et komp., efter en hundraårig god kredit inställde sina betalningar.
Nyheten om en revolution i Frankrike skulle säkert ej väckt en lika sensation.
Bland andra sades madame
Pasta derpå hafva förlorat sin förmögenhet.
Förf. hade den spellyckan att tvenne dagar förut hos samma hus uppbära beloppet af en liten vexel.
Utur anförda omständigheter är de industriella samhällsklassernas trefnad och belåtenhet lätt förklarlig.
På bonden faller deremot här såsom öfverallt dagens tunga och hetta.
Man beräknar, ehuru otroligt det låter, att bonden i Österrike betalar 60, i Böhmen, Mähren, Galizien 70 procent af sin skörd uti utskylder, dels till staten, dels till egendomsherren och kommunen.
Lifegenskapen blef i slutet af förra seklet upphäfven, och bonden kan numera sälja sin jord, om han icke står i skuld hos den egentliga egendomsegaren, men han har då ingen annan utsigt, än att underkasta sig en ny herre, ty endast i Tyrolen, till en del i Lombardiet och undantagsvis i Böhmen och Mähren finnas verkligen sjelfegande bönder.
Utom den egentliga skatten äro de förbundna till en mängd dagsverken för herrgården; inspektoren och underinspektoren afpressa dem mutor och skänker; kringstrykande judar prångla uppå dem varor på kredit och taga procenter, då betalningstiden infaller.
Kronans uppbördsmän och handhafvare af konskriptionen fordra nya penningeoffer, de förra för uppskof, de sednare för befrielse, så att den arma bonden jagas på alla håll.
Det oaktadt skall han befinna sig temligen väl i det vinodlande egentliga Österrike, åtminstone vida bättre än i Böhmen och Ungern.
Isynnerhet på det sednare stället är hans belägenhet fullkomligt hjelplös.
En Österrikisk författare beskrifver den Ungerska bondens tillstånd som följer:
1:o «Han kan ej lemna jordtorfvan, utan sin herres tillåtelse;
2:o Han eger ingen verklig fast egendom, och lösegendomen kan hvarje adelsman taga ifrån honom;
3:o Han har inga personliga rättigheter, och det finnes ingen domstol, som skulle gifva honom rättvisa.»
Samma författare tillägger:
«Om egendomsherrn låter prygla bonden halfdöd, stiger han upp ifrån Deres27) med ett underdånigt: «körzönöm as Nagyságá«, (jag tackar ers nåd!) eller: «Magyar ember vagyok» (jag är en Ungrare!)»
– Slafven har fäderneslandskärlek, men jorden ingen rättvisa.
Den förtryckte hänvisas till himmelens salar, på det förtryckaren, som skrattar åt hans inbillningar, med mera säkerhet måtte flå skinnet af hans jordiska lekamen – han får ju det åter på hinsidan grafven!
De lägre embetsmännen äro proportionsvis dåligt aflönade, och denna omständighet skall föranleda mycket underslef, likasom den att tjenstförrättande embetsmän anställas, hvilka ända till fem à tio års tid tjena utan lön.
I allmänhet klagas öfver byråkrati.
Halfva det nuvarande antalet af embetsmän, påstås det, skulle vara tillräckligt.
Att på dessa i högre grader slösas, finnes äfven deraf, att pensionerade officerare, efter en mer än tjugufemårig fred, uppgå till en tredjedel mot de i tjenst stadde.
Lagstiftningen är högst invecklad, men en ny är redan påbörjad för de Österrikiska arfländerna.
I civilmål, som alltid måste utföras af dertill berättigade advokater, lyda adeln och de ofrälse under skilda domstolar i första instansen, bönderne under de af egendomsherren aflönade «Justizämter», men för brottmål äro domstolarne gemensamma, utom i Ungern.
Vid de förra kan appell ske till högsta domstolen («die oberste Hof- Justiz-stelle»), endast i händelse domen i andra instansen utfallit olika mot den förstas, och dödsdomar bekräftas ej af monarken, om icke alla tre instanserna fällt samma utslag.
Alla förfrågningar ifrån en underordnad auktoritet till en högre, och tvärtom, ske genom flera mellanliggande myndigheter, och ärendernas behandling är derföre ytterst långsam.
Klagomål kunna anföras direkte hos monarken, som dertill svarar «Na, ich werd’s schon machen», men derpå följer vanligen ingen rättelse, utan blott befallning till den myndighet, hvars åtgärder öfverklagas, att rätta saken.
Öfver embetsmännens stolthet och egenmäktighet mot de ringare föres sålunda mycken klagan.
Men en fremling kan aldrig blifva artigare bemött af tullens och polisens tjenstemän, än det sker i Österrike.
Tre serskilda gånger, i Linz, Wien och Brünn, (i Prag brydde man sig ej derom) undergick min kappsäck visitation inom Österrikiska området, utan att detta oroade de böcker, densamma innehöll.
I Wien måste man personligen infinna sig på polisbyrån och undergå ett slags förhör, men man tages då emot som vid en visite, med yttersta artighet.
Tjenstemannen, som betänkligt fixerade mitt pipskägg, syntes vilja vara en annan Fouché och gjorde besatt slipade frågor – skada blott, att de voro det alltför mycket, för att missförstås, och dertill slösades på orätt man.
Ordningspolisen i Wien är berömd såsom ett mönster.
Man ser t. ex. en polissoldat posta vid alla nybyggnader utåt gatan, för att afvärja hvarje för allmänheten farlig manöver, tillse att nedfallet grus och stenar ögonblickligen sopas från gatan, o. s. v.
Det är också vanligt, att gatan belägges med halm utanför de hus, der en svag sjuk person finnes, och äfven vid sådana tillfällen är alltid en polissoldat tillstädes, som tillser att de åkande här färdas varligt.
Gröfre stölder, rån, inbrott äro i Wien sällsynta, och man prisar derför polisen.
Polissoldaterne äro en elite ifrån linjeregementerna, och denna befordran vinnes ej utan ett exemplariskt uppförande.
Hemliga polisen består dels af civilt klädda polistjenstemän, hvilka folket kalla «Naderer», och hvilka egentligen tillhöra ordningspolisen, dels af personer i alla samhällsklasser uti polisens sold, hvilka utgöra spioner på fremlingars uppförande och på de inhemskes oöfverlagda yttranden.
Man har många prof uppå, att de förre hastigt fått bege sig öfver gränsen, de sednare fått resa till Spielberg eller någon annan säker ort.
Numera påstås det dock, att vederbörande blifvit mera toleranta, ehuru derföre icke mindre nyfikna.
En fremling gör derföre alltid klokast i att hålla tand för tunga.
Börjar man ett samtal om styrelsen, så bringar man blott den glada och vänliga Wienaren i förlägenhet.
Om kejsaren och erkehertigarne kan han möjligen språka, men för furst Metternichs namn fruktar han värre, än en pietist för den ondes.
Man har säkert i Wien aldrig hört detta öfver hela verlden ryktbara namn nämnas.
Om landets utrikes-politik får man först veta utifrån.
Likaså är förvaltningen af statens medel en hemlighet, så att man endast gissningsvis kan veta, hvad som verkligen utgifvits och influtit.
Inkomsterna uppgifvas dock till ungefär 240 millioner Fl. Conv.
M., d. ä. ungefär 440 millioner R:dr R:gs, hvilket i förhållande till folkmängden, 33 millioner, gör något mera än 13 R:dr R:gs på person.
År 1811 gjordes, såsom kändt är, en statsbankrutt, men statsskulden har sedan dess åter stigit öfver det fordna beloppet.
Lån hafva blifvit gjorda 1816, 1818, 1823, 1824, 1826, 1831, 1833, 1835, och dessa tillsamman med den äldre statsskulden beräknas nu till 700 millioner Conv. M.
Detta sväfvar dock temligen i dunkel, emedan amortissementsfondens operationer icke äro kända.
Ett regeringens medel att hålla statspapperen i kurs består deri, att alla depositioner i allmänna kassor, kautioner för uppbörd, leveranser o. s. v., ske i sådana, samt att behållningen i städernas kassor, i förmyndarekamrar m. m., användes till inköp af statsobligationer.
Af allt synes dock, att rikets penningeaffärer ingalunda äro blomstrande.
Likasom man klagar öfver förvaltningens invecklade skick, så säges äfven uppbörden vara högst kostsam.
Likaså talas om stora underslef vid uppbörder, leveranser för arméen o. s. v., och militärväsendet anses i allmänhet stå på dålig fot.
Så räknas för en armé af 270,000 man, indelad i 33 divisioner, 9 fältmarskalkar, 31 fälttygmästare och generaler af kavalleriet, 143 fältmarskalk-löjtnanter (generallöjtnanter), 202 generalmajorer, 358 öfverstar o. s. v., dels i aktiv tjenst, men till större delen pensionerade.
Subalternposter tillsättas af regementschefen och bero derföre vanligen af rekommendationer eller penningar.
Ser man på allt detta, så synes fursten-statskanslern icke hafva varit lika verksam inåt som utåt.
Man är beredd att tro, det adeln uti en stat som Österrike skall vara serdeles gynnad.
Den är det också i sjelfva verket genom nära uteslutande rättighet att besitta jorden och genom tillträde till alla de indrägtigaste embeten, som icke nödvändigt fordra högre insigter.
Ehuru alla embeten äfven stå öppna för ofrälse män, så hinna likväl desse sällan till dem, och då det händer, förvandlas de sjelfve till adelsmän.
Sådana embeten tillhöra dock blott den högsta och högre adeln, medan den mindre förmögna landtadeln lefver på sina gods.
På den civila banan tjena sådana högembetssvenner utan lön i de lägre graderna (d. ä. de låta förrätta dessa tjenster) och tillskynda derigenom statskassan en besparing, medan de förvärfva sig sjelfva en förtjenst, som snart bör belönas.
Då den ärfda egendomen hufvudsakligen öfvergår till äldsta sonen, så är det isynnerhet de yngre sönerna, som på detta sätt måste försörjas.
Men, såsom sagdt, gäller detta endast den högre och rikare adeln.
Den fattigare, som är utan förbindelser, och hvars uppfostran, likaså litet som den högre adelns, går ut uppå inhemtande af kunskaper, har svårare att komma fram.
Bördsstoltheten hindrar den att idka någon näring, och denna större del af adeln befinner sig derföre icke i någon serdeles prisvärd belägenhet.
Så är adeln gynnad icke så mycket genom bördens privilegier, som genom sin rikedom och sin ställning till hofvet.
Ungerska adeln njuter stora privilegier, såsom dem, att ensam ega jord och ensam hafva rätt till embeten, jus honorum.
Rätt att ega jord hafva i de öfriga länderna, jemte adeln, borgare i alla «kejserliga, fria städer» samt köpare af kronogods.
Med undantag af denna rättighet och frihet från konskription, är den Österrikiska adeln såsom herrskande kast derföre heldre en byråkrati, än en aristokrati.
Till de fördelar, som äro den högre adeln förbehållna, höra äfven biskopsdömen och andra kyrkans högre värdigheter.
Bland de förra finnas de, som gifva en inkomst af 300,000 Fl.
Conv. M., ehuru andra gifva knappt tiondedelen af denna summa.
Likväl skola de högre klosterföreståndarne, som utgå ur den ingalunda bördsstolta munkhopen, föra ett mycket skrytsammare, mera vällustigt och stundom vanärande lif, än biskoparna.
Under Joseph II sekulariserades en mängd kloster, men nya tillkommo åter under Frans I.
Rikedom finnes endast i de gamla klostren och abbotsstiften, men Franciskaner, Augustiner, Kapuziner och andra tiggarmunkar skola hafva föga annat att lefva af, än de 200 Fl. och 12 skålp. snus, hvilka regeringen årligen består dem; ty numera tror just ingen på den salighet, som förvärfvas genom skänker åt munkarne.
Andra ordnar, såsom de barmhertige bröderne, Elisabethiner-nunnorna och de barmhertiga systrarna (Soeurs grises), sysselsätta sig uteslutande med sjukas vård i egna, genom frivilliga gåfvor underhållna hospital, och stå derföre i stor aktning, uti hvilken äfven Prämonstratenser, Benediktiner samt Salesianer- och Ursuliner-nunnorna, som alla helgat sig åt ungdomens uppfostran, med rätta deltaga.
Undervisningen i Österrike hvilar på de kända principer, hvilka kejsar Frans framställde i sitt yttrande: «Jag behöfver inga lärda män, utan blott goda undersåter».
En stor del af de förmögnares barn, isynnerhet flickorna, gör sin uppfostran i klostren.
Äfven vid de lärda skolorna, gymnasierna, 230 till antalet, äro oftast munkar och prester anställda såsom lärare.
I dessa skolor, der det läres: religionskunskap, latin och grekiska, prosodi, retorik, historia, geografi och aritmetik, måste lärjungen dröja sex år.
Sedan afgår ynglingen till Universitetet.
Sådana finnas i Wien, Prag, Grätz, Lemberg, Ollmütz, Inspruch, Padua, Pavia och Pesth. Här studeras de två första åren geometri, naturlära, logik, moral, religionsfilosofi (?).
Ett besynnerligt stadgande befriar de betalande eleverne från att lära allmän- och naturalhistoria.
Kursen är sedan för jurister och teologer fyra, för läkare fem år.
Äfven nu undgå de betalande att lära Österrikes historia, diplomatik, estetik och nyare språk.
Blifvande prester öfvergå efter den tvååriga filosofiska kursen till seminarierna, der de fyra år fortsätta sina studier under stränga religiösa öfningar.
Doktorsgrad i juridik och medicin är vanlig, i teologi och filosofi sällsynt, ty de förra, isynnerhet den juridiska graden, gifva pengar, de sednare deremot äro icke ens oundgängliga för att vinna en profession.
Vid professioners besättande tillgår så, att de sökande sammanträda på bestämd dag, för att, under tillsyn af en pröfningskommissarie, hvar för sig skriftligen besvara någon af de omedelbart från «k. k.
Studienhofcommission» insända vetenskapliga frågor, hvilkas försegling vid tillfället brytes.
Aspiranterne få, såsom studenter vid författandet af en profkria, icke lemna rummet, förr än de aflemnat sina afhandlingar.
Dessa sändas nu till nämnda myndighet, och ingen menniska hör något vidare utaf dem.
En af sällskapet får tjensten – ingen vet om för krian eller andra meri- ter, eller genom mäktiga förespråkares förord.
Efter sådana lärdomsprof låter det ej otroligt, att en professor i Prag nyligen skulle hafva förblandat bokhandlaren Wigand i Leipzig med Wieland, och beklagat sig öfver de rabulistiska skrifter gubben på sednare tid skrifvit.
Öfverallt följas vid undervisningen noga de bestämda läroböckerna, och professorernas häften stå under noggrann inspektion.
Serdeles vaksamhet öfvas i synnerhet öfver läran i prestseminarierna.
I Wien får man vanligen se dessa seminarister med bleka afmagrade ansigten, barhufvade, klädda i svarta talarer, sitta eller vandra i Schwartzenbergska trädgården, i förstaden Landstrasse, läsande på ett kollegiihäfte och utantill reciterande dess innehåll.
All undervisning skall också endast vara byggd uppå utanläsning.
Förf. lyckades icke åtkomma någon Lektionskatalog för universitetet i Wien, men på de par föreläsningar han besökte gjordes endast öfversättningar eller förklarades kompendier28.
För dessa studier var den omsorg knappt nödig, som visades dem genom att med kedjor spärra de angränsande gatorna, på det de ej måtte störas af vagnsbullret.
Studenternes antal uppgår till 2000.
Professorerne äro ej serdeles högt lönade, i filosofiska fakulteten med 600 à 1000, i de öfriga med 800 à 1600 fl.
Den i Tyskland vanliga inkomsten genom privata kollegier finnes ej här.
Gymnasiilärarne hafva endast 400 fl.
Dessas dåliga aflöning skall föranleda stora oordningar i afseende å lärjungarnes behandling, deras betyg och befordran mellan de skilda klasserna samt till universitetet.
Folkskolorna äro i slätt tillstånd, dels i följd af lärarnes usla aflöning, men förnämligast af den orsak, att desse tillsättas af egendomsherren samt följaktligen genom köksintriger.
På samma sätt tillsättas äfven de flesta prester på landet.