Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
1894 dansen kring tribiinen, med hufvud och öfver- kropp fullkomligt orörliga.
— Det är hennes dans.
Nu komma dervischerna, de s. k. runddan- sarne.
De svänga sig rundt på ett enda ställe i en gifven takt, utan att någonsin förändra denna eller vika en tum ur den cirkel, hvari de röra sig.
Deras anletsdrag äro orörliga, deras mantlar svänga i stora cirklar kring dem.
Båda dansörerna göra samma, ständigt lika rörelser med armarne, som ömsom läggas på hjärtat, ömsom sträckas bedjande ut.
Hufvudet faller långsamt ner på skuldran.
Men ännu svänga de rundt åt samma håll, snab- bare, snabbare, tills de plötsligt stanna.
De kunna snurra rundt pfi detta sätt i ända till tjugu mi- nuter.
Till orientaliska danser kunna ock hänföras de tunisiska jönglördanserna — ett mellanting af ofvannämnda danser och akrobatik — samt de ohyggliga konvulsiviska danser som utföras af den i norra Afrika kända sekten Aissa-Ouas.
Försatta i extatiskt tillstånd, ulföra dessa araber en mängd ohyggliga experiment, stinga sig med spjut, hänga sig öfver skarpa svärdsklingor, svälja lefvande ormar och så vidare.
Det hela afslutas med en vild dans, som jag sett, men icke ens vill beskrifva här — i all dess ohygglighet.
De exotiska folkslagens olika danser äro föga bekanta.
Indien h a r sin mångfald af danser, elddansen vid stora högtidligheter, då de dansande svänga rundt med brinnande facklor i munnen.
De hafva sina bröllops- och begrafningsdanser o. s. v. Kinesernas dans är n ä s ' a n uteslutande panto mimisk och består i ett hoppande ömsom på det ena, ömsom på det andra benet, medan fing- rarne i samma takt lyftas upp och ned öfver hufvudet.
Ett vertiabelt javanesiskt balettsällskap hade jag nöjet se på världsutställningen i Paris 1889.
Truppen bestod af fyra unga flickor på 16 — 18 år, alla små, magra.
De sågo ut som om de voro utsvultna.
Men glada och lifliga, med käcka, pigga utmanande ögon och med gester, som vi skulle kunna kalla en smula vågade, men som hemma på Java kanske äro lika vanliga som oskyldiga.
Deras hudfärg var citrongul.
Nakna armar och ben.
Och dansen?
De höja sig på tå och börja svänga sig, långsamt, rundt estraden, så smånin- gom fortare, fortare, dock ännu rätt långsamt efter vårt sätt att se.
De gestikulera, de kokettera med ögonen, allt under det de svänga rundt hvar- andra.
Det är verkligen en originel dans.
Dansöserna, med sitt i solfjädersform uppsatta hår, se ut som Buddha figurer.
De svänga och svänga, hälsa graciöst med handen, som böjes i båge utåt — deras blickar bli till slut stela, deras läppar orör- liga, de dansa sig så småningom in i glömskan och frånvaron, och man känner likasom en fläkt af den yttersta österns ande, dyster, utan en tanke, stel som döden — fast rörelsen finns där.
Men de lefva ej längre — de äro automater.
Så tystnar musiken plötsligt — baletten är slut.
Afven indianerna och de flesta vilda folkslag ha sina olika danser.
Från Kongo till Antillerna finner man hos de vilda folken spår af en neger- dans som i Centralamerika kallas Chika.
Drottningens sommarplaner.
Drottningen lär äfven i sommar ämna taga sin bostad å går- den Skinnarböl, nära Kongsvinger.
Drottningen ankommer dit i midten af juli och vistas där ett par månader.
Dödsbud från Nisza.
Från Nizza ingår un- derrättelsen att änkefru Jeannette Rythén, född Heerman.
därstädes aflidit den 1 d:s.
Den aflidna var en af döttrarna till det för ett 50 tal år sedan här i Stockholm mycket bekanta hofrättsrådet Heerman.
Inom societeten voro hans döttrar, se- dermera fru Schartau och fru Rythén, mycket om- tyckta och synnerligen firade.
Jeannette Heerman gifte sig i början af 1850 talet med den vänsälle Fritz Rythén, som * då var protokollssekreterare och sedermera ble " f expeditionssekreterare i sjöför- svarsdepartementel.
Makarne förde ett mycket gästfritt hus, där man ofta träffade den tidens för- nämsta sångare och musici.
1DUN 1894 Ett finskt Vadstenn.
Spetsknypplingsindu- strien i Vadstena har, som bekant, ett vidigående rykte, och man vill gärna tro, att denna slöjdart har sin hemortsrätt uteslutande där, såsom ett arf från klosterhfvets dagar.
Den lilla staden Raumo i Finland delar dock med Vadstena denna ära.
I Raumo anlades under 1300 talet ett Birgittiner- kloster, och från denna tid har knypplingsindu- strien där fortgått och utvecklats ungefär som i Vadstena, ehuru den ej nått en sådan höjdpunkt.
Den finske statsagronomen A. Granström, som på finska statens bekostnad vistas i Sverige för att studera vårt jordbruk, har under besök i Vadstena tagit noggrann kännedom om knyppelmönster, me- toder och arbetsskicklighet, och studier ha därför gjorts såväl hos åtskilliga af de bästa knyppler- skorna som i de båda större spetshandelsaffärerna.
• FrisJea blommor från Rivieran sändas fortfarande liksom föregående vintrar af fru Laura Lindholm.
Om man nämligen till henne, under adress Via Corsica n:r 3, Genua, sänder 1 kr.
20 öre i svenska frimärken, erhåller man sig fritt tillsänd en ask friska blommor såsom törnrosor, kamelior, violer, liljekonvaljer, nejlikor m. m. Re- kvisitioner från Stockholm behöfva 7 dagar för expedieringen.
Sålunda utfördes grefvinnans parti af fröken Holmstrand, Susannas af fröken Karlsohn och Cherubins af fru Sterky.
Af dessa löste fröken Karlsohn utan tvifvel bäst sin uppgift.
Vi hafva sä lan sett fröken K. u t f ö a sin roll med sådant Iif och skalkaktighet som här, och sången — j a, i detta afseende är e n d i s t ett någ ' &gt;t tydligare textultal önskvärdt.
Fru Sterky gjor- de sitt allra bästa vid framställningen af den pojk- » ktige Cherubin och lyckades rätt väl.
Dock sak- nade vi fru Linden, som dock efter hvad nu medde ' ats skall alternera med fru S. i denna roll.
Ännu mera gjorde sig saknaden gällande i gref- vinnans parti, soin efter fru Ös ' berg öfvertagits af fröken Holmstrand.
Och dock lörtjänar fröken H. ett visst erkännande för sitt utförande af detta parti.
Hon föreföll emellertid något osäker.
Hrr Brag och Johan- son fyllde väl sina pla ser, som Figaro och Al- maviva.
Likaså de öfriga.
Dock är det alldeles nödvändigt, att Marcellina betydligt modererar sin stämma för att ej med de alltemellanåt framträ- dande gälla tonerna störa det hela.
öfver mån- dagens föreställning hvilade en viss matthet, sär- skildt öfver de båda första akterna.
I morgon lördag gifves nästa symfonikonsert under ledning af — j a gissa hvem?
Jo, af förste hofkapellmästaren Conrad Nordqeist.
Dramatiska teatern gifver för fulla hus » Vasantasena ».
Vi hafva denna gång att anteckna uppförandet af de tre operorna » Mara » af Hum- mel, » Orfevs » af Gluck och &gt;Figaros bröllop » af Mozart.
Af dessa är den förstnämnda en full- komlig nyhet af senaste datum, den andra visser- ligen af mycket gammalt datum, men så godt som en nyhet, alldenstund den ej uppförts här- städes på mer än två mansåldrar; den tredje ope- ran åter är en gammal kär bekant för de flesta musikvänner.
Hvad då först 1 aktsoperan » Mara » beträffar, — hvilken jämte » Orfevs » första gången uppfördes den 7 dennes — så kan denna helt kort affärdas.
Till ett textinnehåll, som i realistiska gräsligheter väl fåfängt söker sin like inom librettfacket, h a r kompositören satt en musik, som antagligen en- ligt hans mening skall u ' göra en exponent för det modernaste af den moderna musiken.
Oss före- faller den emellertid uppstyltad och gjord samt som en misslyckad eflerapning af Wagner, Mas- cagni o. a. verkliga förmågor.
En och annan an- slående point kan väl letas upp, men ljusglim- tarna äro få; det hela förefaller oredigt och töck- nigt.
De uppträdande — fru Brag samt hrr Brat- bost och Söderman — sökte nog göra sitt bästa, men lyckades ej afvinna sina uppgifter något vi- dare intresse.
Först å programmet och som dettas hufvud- nummer stod Glucks » Orfevs », ett verk af helt annan art än det nyss nämnda.
Mer än 130 år gammalt, äger det dock än i dag förmågan att från börian till slut fängsla åhöraren.
Buren af den ädlaste anda, är denna opera, som j u allt- igenom utgör en lofsång till kärleken och dess öf- ver allt, till och med öfver döden segrande makt, med sina härliga körer och sina intagande melo- dier ägnad att hänföra en hvar, som har sinne för verkligt skön musik.
Körerna intaga en do- minerande plats i operan, hvilken på grund häraf också betraktas som banbrytande för en ny riktning inom operafacket.
Därjämte har titelpar- tiet ock af den genialiske tonsättaren väl tillgo- dosetts.
Detsamma innehafves af fru Linden, som här firar en verklig triumf.
Hon är också strängt taget den enda af de uppträdande, som är i stil med det klassiska verkets anda och karaktär.
Så- väl i sång som spel är hon helt enkelt förträftlig, och ingen torde kunna bestrida, det hon ej genom det sätt, hvarpä hon löser denna sin uppgift, höjt sig till främsta platsen bland k. operans nu enga- gerade sångerskor.
Flere förut med framgång lö- sta uppgifter berättiga henne ock till denna he- dersplats.
(I ett af de närmaste numren af IHun hoppas vi kunna meddela hennes bild.)
— Fru Sterky och fröken Holmstrand som resp. Eury- dike och Eros förtjäna erkännande, ehuru de ej riktigt lyckades komma in i den rätta stilen.
Upp- sättningen är förträfflig och länder hr Rundberg till all heder.
Operan gick för öfrigt i sin helhet mycket bra under hr Henncbergs ledning.
I måndags återuppfördes efter ungefär halftan- nat års hvila Mozarts opera » Figaros bröllop » 87 allt fortfarande Vasateatern gaf i onsdags afton för första gån- gen » Tsarens kurir », dramatiskt reseäfventyr i 10 tablåer.
Den dyrbara uppsägningen af stycket är fullständigt ny beträffande så väl dekorationer som kostymer.
Dekorationerna äro från Carl Grabows atelier och kostymvignetterna äro af hr Emil Ljung qvist, som äfven haft hand om alla de sceniska arrangementen för öfrigt.
Vi måste emellertid upp- skjuta ett närmare omnämnande till nästa veckas nummer, då detta presslades redan före premieren.
Den österrikiske violinvirtuosen Marcello Rossi gaf i förening med den danska pianisten frkn Helga Thiess i måndags afton konsert å Musika liska akademiens orgelsal inför en talrik och, som framgick af det lifliga bifallet, tillfredsställd publik.
Herr Rossi bevisade sig orkså vara en artist af rang med en högt uppdrifven teknisk färdighet och en fyllig, välljudande ton i sin ypperliga Stra- divarius.
Beethovcns Kreulzersonat, som inledde programmet, fick visserligen ett något ojämnt ut- förande — den andra satsen föredrogs bäst — men Bachs därpå följande air exekverades med storslagen och gripande bredd, I Wieniawskis polonäs och Paganinis rnoto perpetuo fick konst nären särskildt tillfälle att briljera med sin vir- tuositet, och i en graciös canzonelta debuterade han som kompositör.
Fröken Thiess skötte vår- dadt sin pianostämma i sonaten såväl som ackom- pagnementet och utfyllde programmet med ett par elegant föredragna salongspjäser.
Hr Rossi gifver i dag fredag afskedskonsert i Musikaliska akademiens stora sal, äfven nu med biträde af frkn Helga Thiess.
Hr Carl Carlander, den unge barytonsångaren, gaf i tisdags konsert i Musikaliska akademiens stora sal, som var ganska väl besatt.
Hr C. har en präktig stämma och ett i allmänhet vårdadt före- drag.
Han bör dock taga sig till vara för ett onö- digt forcerande af de högre tonerna, hvilket ver- kar störande.
Alla de utförda numren hälsades med det lifligaste bifall, hvilket framkallade flere extranummer.
Biträdande voro fröken F. Oisen (i st. f. fru Edling), en musikälskarinna och den unge violinisten H. Alfvén, hvilka alla äfven fingo sin del af bifallet.
Hr Johannes Elmblad, den framstående opera- sångaren, gifver konsert i Musikaliska akademiens stora sal lördagen den 31 dennes.
Minnet af de synnerligen njutningsrika aftnar hr E. vid före- gående besök skänkt hufvudstadens musikaliska allmänhet skall helt säkert samla fullt hus äfven nu.
Önskligt vore, att man äfven kunde få till- fälle höra hr E. i några partier å k. operan.
Fjärde kammarmusiksoarén gafs i onsdags, den- na gang i st. f. på tisdagen.
Vi kunna sålunda ej nu meddela något om densamma.
Mat&lt;né gifves söndagen den 18 dennes på Dra- matiska teatern af teaterns förste regissör, herr Emil Hjertstedt.
Programmet för denna matiné upptager först en intressant nyhet: Ungdom, » kär- leksdrama » i tre akter af Max Halbe; samt vi- dare Tre hattar, lustspel i en akt af Siraudin.
Det förra stycket betraktas i Tysk and såsom ett af de märkligaste dramatiska arbeten, som där framkommit pä de sista åren, och det har där spelats med utomordentlig famgång.
Här komma huvudrollerna att återgifvas af fru Rundberg herrar Backström och Törnqvist samt matinégif våren.
» Tre hattar » är ett af den bekante fran- ske författiren Siraudins roliga lustspel.
Förut aldrig uppfrirdt på D amatiska teatern kommer det nu att spela * af fruarna Seelig-Lnndberg och Hamrin, fröknarna Bäckström och Behrens samt herrar Fredriksson, Hamrin och Hedlund Herr Axel Rundberg g fver påskdagen matiné i Berns salong med biträde af en hei del framstå- ende förmågor, dem vi tord * få tillfälle att när- mare omnämna i nästa nummer.
Fröken Alma Sjöman gifver den 20 dennes soaré å Sveateatern efter ett mycket rikt och omväx- lande program.
(Forts.) » Hur är det?
Är ni sjuk, fru A s p?
» frå- gade jag en kväll, då hon kom in i restau- ranten.
» Nej, visst inte, jag har bara litet svart att sofva om nätterna.
D e t är så bullersamt på gatan, » svarade hon med sitt vanliga, lugna, undergifna uttryck.
Aja satt midt emot oss.
J a g märkte myc- ket väl, att hon såg upp vid min fråga och att det var med en förvånad blick, hon be- traktade Emma.
Aja tycktes förut alls inte ha märkt, hur tärd och blek Emma var.
Sedan var hon förströdd under hela middagen, åt föga och lät vinet stå så godt som orördt, och när Edvard föreslog en promenad, ville hon inte följa med.
Hon följde ändå, och som vanligt fingo han och hon försprång framför oss andra.
H » n hade alltid svårt för att gå långsamt — vid hvarje gathörn måste de stanna och invänta oss, och när vi alla hunnit öfver gatan, så voro de före igen.
» Hvart vill ni helst gå? » frågade jag fru Asp, dä vi alla samlats i ett hörn för att öf- verlägga.
» Åh, jag vill ingenting — jag har ingen talan bland de här människorna, det har ni väl märkt, » svarade hon.
Nu var det hon och jag, som blefvo efter de andra.
Och utan någon inledning och utan att se på mig fortfor hon: » Jag är en nolla ibland dem, jag har alls ingenting här att göra.
Det är så olycklig., att Edvard fått mig till hustru.
Jag kan inte vara för honom, hvad han begär af den, som skall följa honom ät. » » Flvarför det? » sade jag.
» Det där är en viljans sak. » Hon skakade på hufvudet och fortfor lugnt och kallt: » Nej, det beror på olika lynnen.
Jag vet mycket väl, att det som upptar hans tankar är främmande för mig, och det är inte till mig han talar om hvad han känner.
Jag vill göra allt för honom, men jag kan ju inte göra något.
J a g är bara ett hinder för hon^m, jag gör det svårt för honom, och jag kan inte hjälpa det. » Hvad skulle jag svara?
Jag kunde inte säga henne hvad jag tänkte.
Det var inte heller tröst eller råd hon begärde, hon måste endast för en gång säga ut det som var hen- nes dagliga tanke.
Åter hade de föregående inväntat oss.
Hon hviskade till mig:
IDUN » Jag kan inte — jag vill inte se henne. » » Jag går hem, » sade hon till Edvard.
Nej, hon var inte sjuk.
Men det roade henne inte att var ute, och det sade hon helt uppriktigt, hon som eljes var så oftergifvande och så full af hänsyn.
» Ingen behöfver följa mig.
Jag hittar hem.
God natt! » Hon tog min hand och sade » God natt » till de andra.
Men Ajas närvaro låtsade hon ej om, såg inte åt henne, vände ryggen till henne och gick.
Edvard följde henne efter ett hastigt afsked till oss.
Äfven Aja hade nu förlorat lu- sten för att gå ut och roa sig, och vi fingo sällskap, hon och jag, uppåt vår trakt.
Hon var upphetsad och nervös.
Glädtig- heten var som struken af henne.
Hon gick i sioa egna tankar och hörde inte på hvad jag sade, förrän jag frågade: » Hvad tror ni om Edvard?
Tror ni han kommer att gå framåt? » Då svarade hon utan ett ögonblicks tvekan och utan att se på mig: » Han skall aldrig känna sig fri och därför a.drig kunna ge sig helt, aldrig få fram det djupaste och det bästa, det som inte ansträng- ningar och arbete åstadkomma, utan det som kommer inifrån, från det allra innersta hjärtat.
Han skall gå och gräma sig och plottra bort sig och sjunka — för han hör till dem, som ha lätt för att sjunka, därför att han begär mer af sig själf än han kan gifva.
Och an- dra ska ' göra bra saker, och han skall bli efter — och det kan jag inte hjälpa, jag far ju inte hjälpa det. » De sista orden hade hon knappt föimått framstamma.
Hennes röst stockade sig i hal- sen, och hon brast i gråt, riktigt barnslig ohej- dad gråt.
Detta var ett annat lynne än det, som tagit sig uttryck i Emmas klagan.
» Ni tror väl jag är tokig, som ger mig till att lipa midt på gatan, » fortfor hon för att släta öfver hvad hon nyss sagt.
» Jag har blifvit så nervös af pariserluften.
Och jag babblar så mycket, det är inte att fästa sig vid, det jag pratar. » Hon sökte slå in på sin vanliga ton, men hennes röst darrade: » Är det inte irriterande att se den, som har talang, inte kunna göra det mesta möjliga af den?
Man kan bli upprörd för mindre.
Jag tror inte, att Edvard kommer att lyckas, och det bara därför att han gör ai betet så svårt för sig. » Hon fortfor att tala om, huru han torte- rade sig genom sina ständiga slitningar och sitt själfplågeri.
Men hennes tankar gingo ej samma väg som hennes ord.
» Jag far till landet, » blef slutklämmen, tämligen öfverraskande, efter det hon talat uteslutande om Edvard och nästan uteslutande om hans konstnärsskap » Och hän?
Hur tror ni att hans lif skall ställa sig? » Hon såg forskande på mig.
Efter en stunds tystnad utbrast hon, ånyo nästan gråtande: » Det här är ändå.
det är för sorgligt!
Tror ni, jag vill henns något oodt, tror ni att det har varit ett spår af beräkning i någonting?
Om han går till bottnen och jag kunde hjälpa honom upp på torra landet, skulle jag inte fä göra det, jag skulle inte ha rättighet att försöka.
Och han gar under — andligt sedt går han under Hvad det ju finns uppå hvart apotek.
När någon foll, hur han vanligtvis skrek.
Charad-logogryf.
Mitt första; Aldrig sig bvilande, Skyndar det, ilande Fram på sin bana, Andras ej skärande, Därunder bärande M^r än vi ana.
Sekler ha gått, Rkola kanske ock gå, Innan förgängelsen det hunnit iiå.
Mitt hela: Ett modellerande 0 ' h imiterande Blott af mitt första Ar det — och om vi det svänga om- kring, Skall det oss ge många olika ting: Härmed då börjande Med något smöijnnde Till sista droppen.
Flod som är strömmande, Dirunder gömmande Näring åt kroppen.
Apropos — ännu en ström vi få.
Och hvari kvinnan nu äfven syns stå.
Svar som är jakande.
Hvem som kan vakande Människor göra.
Plagg som är sopande.
Och hvilket ropande Ofta vi höra.
Ida von Scbulzenheim; af Theodor Lindblom.
— Mot lycksalighetens öar.
N:R 6 4 LÖRDAGEN (639).
PRENUMERATIONSPRIS PR ÅR: IDTJN Kli.
5:.- IDUNS MODETIDN.MED PLAN- SCHER OCH HANDARB.
» 5: - IDUNS MODETID, UTAN PL.
» 3: - EUGENIE G.
Floruia » UTGIFNINGSDAGAR: HVARJE O N S D A G OCH L Ö R D A G.
LÖSNUMEMRPRIS: 8 ÖRE.
CLAESON.
DEN 12 AUGUSTI 1899.
: JOHAN KLARA s.
KYRKOGATA 16,1 TR ÖPPNA KL. Eugenie Claeson föddes i Stockholm d.
28 juli 1841.
V i d 8 års ålder fader- och moderlös, omhändertogs hon af sin moster och sin kusin, nu professor Julius Giinther.
Då, kanske mer än nu, ingick i en nickas uppfostran piano- studiet som en gifven del, och i A.
F. Lind- blads pianoskola, vårt då mest ansedda privat- läroverk i denna riktning, fick Eugenie Clae- sons musikaliska utbildning sin egentliga grund, 10 — 5.
TEL. 61 47.
RIKS 1646 och att den grunden var god, visar hennes vidare utveckling.
Fröken Claeson har berät- tat, hur det i familjerådet beslöts, att hon skulle blifva guvernant, en uppgift, till hvilken hon själf kände sig mindre lifligt kallad, och ett försök, som under vintern 1 8 5 9 — 6 0 gjor- des hos en synnerligen älskvärd familj på lan- det, visade tydligt, att hennes egen uppfatt- ning var den rätta.
Ej lång tid därefter ådaga- lade några med framgång aflagda ackompag- nementsprof, att hon inom detta område antagligen skulle finna ett mera lämpligt verksamhetsfält än såsom guvernant, och nu fortsattes musikstudierna med lif och lust för bl.
a. Ludvig Norman.
Snart var första mil- stolpen på vägen hunnen, då den unga adep- ten fick öf vertaga ackompagnementet vid fler- talet af prof. Gunthers såväl privata som kon- servatorielektioner.
Våren 1867 aflade fröken Claeson organistexamen vid konservatoriet, och alltjämt fortsattes pianostudierna oförtrutet, nu under prof. v. Booms ledning.
Det dröjde ej länge, innan fröken Claesons ständigt väx- ande talang trädde fram för offentligheten, och väl en gång där, förstod snart Stockholms musiklif att taga den i anspråk.
V i d de vo- kala musiksoaréer, som från 1872 till 1878 gåfvos af » Nya Harmoniska Sällskapet », tjänst- gjorde fröken Claeson som ackompagnatör och erhöll af kritiken de amplaste loford för sitt charmanta utförande af pianostämman.
Å r 1875 vald till ledamot af kongl.
musikali- ska akademien, anställdes hon 1878 som kon- servatoriets ackompagnatör, och då 1882 en särskild ackompagnementsklass blifvit inrättad, utnämndes fröken Claeson till lärare i ämnet och till biträdande lärare i pianospelning.
Bland privata förtroendeuppdrag, med hvilka fröken Claeson hedrats, stå i främsta rummet ackompagnementsbestyret vid flere af vår ko- nungs musiksoaréer samt ledningen af h. k. h. kronprinsessans pianostudier under de första åren af hennes vistelse i Sverige, och hon räk- nar dessa uppdrag till sina käraste och ange- nämaste minnen.
Det är ett snart 40-årigt arbete i konserva- toriets tjänst, som fröken Claeson kan se till- baka på, och att hon år från år tagit detta tröttsamma arbete med samma glada allvar och aldrig sviktande intresse, därom vittna kanske bäst den kärlek och beundran, hvar- med hon omfattats af generationer ungdom, som hafva haft den oskattbara förmånen att gå i hennes skola eller hafva hennes trygga stöd vid sina sånglektioner.
För ej många år sedan stod den, som skrifver detta, redo att, darrande af ängslan, inför musikkonservatoriets stränga herrar aflägga sitt första sångprof, och hon minnes ännu med tacksamhet den vänliga ÅRG KOMMISSIONARER HYRÅ OCH EXPEDITION: foto.
DEN GREN af musikalisk konst, för hvilken fröken Eugenie Claeson står såsom en fullödig representant, är, såsom konst betraktad, här i Sverige af jämförelsevis ungt datum.
Den tid ligger ej många decennier tillbaka, då den viktiga del af musik-exekverande, som är pianoackom- pagnementet, var skäligen vanvårdad och af publiken ringaktad.
Att den svåra och makt- påliggande uppgift, som är ackompagnatörens, nu tages m e d djupt allvar, af kritiken betrak- tas och bedömes ur rent konstnärlig synpunkt och af publiken förstås och respekteras, till detta vunna mål har fröken Claesons framstå- ende talang, hennes sanna förstående af mu- siken och varma intresse för saken i väsent- lig mån bidragit.
Fröken Claeson har också en mer än vanligt rik arbetstid bakom sig.
12:TE STOCKHOLM, IDUNS.
tryckningen af en varm stadig hand och det uppmuntrande glada leende, som på ett för- underligt sätt stärkte modet i ett stackars uppskrämdt flickhjärta.
När sedan det mjuka, men kraftiga anslaget ljöd från flygeln, öfver- lämnade man sig med trygghet åt en ledning, som alltid säkert behärskar den vacklande och ovane, utan att någonsin kännas tyngande.
Och med detta lifvande och bärande intresse, som väcker allt d e t.
bästa af ambition hos eleven till lif, följer sedan fröken Claeson dem, hvilkas musikaliska utveckling helt eller delvis hvilar på henne, och blir för dem äfven utom arbetet en vän i ordets bästa bemärkelse.
Fröken Claeson är kanhända ingen piano- virtuos, åtminstone anser hon själf sig ej som sådan, men hon behärskar med öfverlägsen säkerhet sitt instrument och, hvad långt mera är, hon ser i hvarje det enklaste ackompagne- ment uttrycket för en tanke, som hon med snabb förståelse gör till sin egen.
Och så följer hennes smidiga natur kompo- sitionens skiftande dagrar, ger färg och form åt dess innebörd och vinner med enkla medel sanna och träffande uttryck för hvad hon kän- ner.