Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
De, som helst hållit sig vid buffeten eller vid spelbordet och i sublim förnämhet knappt egnat en tanke åt de väntande damerna, de få nu med en enkel bugning förfoga sig till balsalen, de må- ste till sista skärfven betala dansens tribut, om icke åter det medlidsamma kvinnohjärtat inläg- ger ett veto.
De, som ansågo sig oemotståndliga, som trodde att de med sin uppbjudning beredde damerna en outsäglig lycka, de skola själfva lära sig inse, hvad det vill säga att &gt;få sitta ».
Ja — framåt för denna idé!
En reform är nödvändig i balsalen just beträffande våra her- rar.
Denna förändring kan bli af ingripande be- tydelse för hela deras lif, ty ödmjukhet fattas dem, men vi skola hjälpa dem att förvärfva sig denna förträffliga egenskap.
Det är en god gär- ning, en ädel gärning, genomförandet af denna idé.
Om kvinnans ovärdiga ställning skrifves myc- ket, strides mycket.
Låtom oss i balsa- len göra ett slut på ett af de ovärdigaste miss- förhållandena, låtom oss därmed göra ett godt, ett verkligt framsteg.
» Damerna bjude upp » va- re vår lösen!
Låt gärna herrarne med ett öfverlägset leende åse denna sträfvan; deras leende skall snart bli förskräckligt tvunget.
Men med mod och vishet måste damerna handla.
De måste betänka, att de på visst sätt förklara herrarne krig, de måste afgjordt betrakta herrarne som sina fiender, inför hvilka den stör- sta försiktighet är af nöden.
Damerna få ej glömma, att herrarne, trots sitt öfverlägsna leende, med alla medel skola kämpa mot framgången af deras s ?.k.
O, hvilka spetsfundigheter skola icke uppfinnas af det manliga snillet för att likt hvassa pilar söka träffa kvinliga hjärtan.
Därför — bepansren er med orubblig likgiltig- het, svaren med leende ringaktning, eljes kan allt lätt gå förloradt!
Är segern icke den hårda striden värd?
Bunds- förvandter från herrarnes sida skola damerna helt visst också finna, öfverlöpare särskildt från de äldre ibland dem.
De, som måste låta skrämma upp sig ar en
välförtjänt ro för att figurera som reservdansörer, de skola nog betrakta damernas rätt att bjuda upp som idealet af en bal.
Damerna skola icke ha hjärta att af bryta de äldre herrarnes gemyt- liga siesta, de skola lemna papporna i fred.
Åh, dessa gamla herrar äro säkert riktigt goda bunds- förvandter!
Ja, framåt, mina damer, med uppbjudnings- idén!
Det gäller att sätta piff på balerna, att lära ungherrarne ödmjukhet och skaffa de gamla herrarne ro.
Framåt — mot målet!
Ur spåret.
S k i s s af Richard Me / ander.
on hade kommit med sin mor, den för- mögna enkan, till badorten vid vestku- sten, » därför att hon var klen », hon som alla andra flickor.
Nervositeten, som magasinerats under vintersäsongen, skulle nu utbytas mot riktig saltsjöhelsa; det skulle bli en frisk själ i en frisk kropp.
Hon hade hållit god min, då modern talade med läkaren, och hade icke haft ett ord till gensaga, då båda enstämmigt påstodo, att nervsystemet var blankt förstördt.
Men när de hade vistats fjorton dagar bland badgästerna, fann modern, att det icke dugde längre.
Ty det var helt enkelt omöjligt att få henne till att följa en enda af läkarens före- skrifter i afseende å diet, badning, rörelse o. s. v. Hon hade fått i sitt hufvud, att hon ville bo ute på skäret eller ön, som syntes en mil ut till hafs, och därifrån hon hvarje dag sett hvita segel närma sig staden.
Nervosite- ten tilltog med kraften af moderns motföre- ställningar — och ett par dagar senare bodde de båda ute hos en gammal lots.
Nu var hon oigenkänlig.
Aldrig ett ord ytt- rades om hufvudvärk eller trötthet eller ledsnad.
Hon hade icke behof af sällskap, utan kunde vanka hela timmarna ensam utefter de klippiga, glatta, skoglösa stränderna och bara se och se utåt detta ändlösa haf, som suckade eller sjöng eller dånade och i all sin enformighet städse föreföll henne nytt.
Föga eller intet hade hon försökt närma sig öns befolkning och denna höll sig af instinktlik grannlagenhet än strän- gare tillbaka.
Hon föreföll dem alltför fin för att tillhöra samma klass af varelser.
Emeller- tid stod hon på bästa fot med värdfolket, mä- sterlotsens, ty hon hade alltid något vänligt i sin ton, då de hvardagliga händelserna förde dem oundvikligt tillsammans.
En månad hade gått, utan att hon formerat någon annan närmare bekantskap.
Men det hade härunder visat sig, att hon egde utpräglad smak för åtminstone en sak — båtsegling.
Aktivt hade hon föga deltagit däri, ty då icke hon ville bedja öboarne att få följa med dem på deras färder, gjordes heller inga framställ- ningar i den vägen å deras sida, och de få tillfällena hade därför inskränkts till en och annan tur in till staden i och för uppköp i i moderns sällskap och i mästerlotsens » snäcka ».
Som man för-ut hade då hvarje gång fungerat en lotslärling på några och tjugu år, en sluten, fåordig ungdom med ärlig, om ock en smula dyster blick.
Många ord hade de icke bytt, hon och han, men hon kände, att hans blick ofta hvilade på henne, då hon såg åt annat håll.
Och det var nu icke annat, än hon blifvit van vid där på ön.
— En kväll låg hafvet lugnt som en spegel och skyarna hade alldeles stannat i sin långsamma färd.
Några sparsamt utströdda stjärnor tin- drade matt, men det skarpa till- och aftagande skenet från en fyr pä ön bröt genom mörkret och framhöll hvassa klippkanter, buskager, små sjöbodar och båtar nere vid stranden, där fröken Lisen stod ute på en brygga och säg ned i vattnet.
Hon roade sig med att kasta ner sand och småsten för att gång på gång framtrolla den vackra skimrande marelden.
Det var all- deles tyst omkring.
Endast ett egendomligt klingande skvalp hördes emellanåt från bryggan under henne, då vid någon rörelse af hafvet vattnet steg eller sjönk.
Hon hade visst stått där en timme och lyssnat till dessa ljud och njutit af gnistrandet i vattnet, — och hon tycktes ännu icke hafva någon tanke på att gå hemåt, fastän det var tämligen sent på kvällen.
Då hördes plaskandet och det taktmessiga, svagt dofva ljudet af åror ute på viken.
En båt framträdde ur dunklet och blef tydligare, roende rakt mot bryggan.
Hon hade upphört med sin sandkastning och sökte igenkänna den man, som rodde båten.
När han kom nära bryggan, vred han ansiktet oeh såg åt land.
Det var lotslärlingen.
Han upptäckte nu också henne.
Ett kort uppehåll i rodden undgick icke hennes reflexion.
Men årbladen föllo strax åter jämnt som förut, till dess båtens sida sög sig fast till bryggans gamla stolpar.
» God afton, Karl Andersson! » » Go ' afton! » » Jag står här nere och ser på, hur det blänker i vattnet — » » Marelden ja. » » O, hvad hafvet ä ' förtjusande ändå! » » Hvasa? » » Ni ä ' bra lycklig, som får vara sjöman, Karl Andersson! » Han hade stått nedlutad uppe på bryggan för att belägga fånglinan.
För ett ögonblick släppte han sladden och vred hastigt sitt an- sikte upp mot hennes.
Hon hade en ny dosis sand färdig att kasta ut.
» Tycker fröken om sjön? » frågade han lugnt.
» Har ni inte märkt det ännu — och jag har bott här en månad! » » Åjo, visst kunde man väl tro det, när man ser fröken så ofta gå ute på sjökanten. » Han hoppade nu ned i snäckan och gick på tofterna bort till aktern för att haka af rodret.
» Hör nu Karl Andersson! » Det blef alldeles tyst; Blamret med rodret var tvärt afklippt.
» Skulle det inte kunna gå an att få segla en gång riktigt — jag menar utåt, långt ut, och inte bara på inre fjärden till sta ' n? » » Vi ska ' ut till nya fyren om ett par dar med bref och annat till fyrvaktarne. » » Hvilka ska ' det? » » Jag och — gamlelotsen, tänker jag. » Han satt nu vid en åra akterut och höll på att arbeta båtens akterstäf upp till en förtöj- ningspåle.
Hon var åter i full fart med att framlocka marelden.
Och det dröjde några minuter, innan hennes fråga kom: » Kan ett fruntimmer — • jag menar, skulle det vara alldeles omöjligt att få följa med på en så ' n där seglats? » » Hvem — fröken? » » Ja. » » Om fröken yill det, så lär det väl inte va ' omöjligt. » » Och ni tror inte, att lotsfar har nå ' nting emot det? » » Kan väl aldrig komma på frågan — - om fröken vill det. » Han gick åter på tofterna för-ut, tog ett tag i bryggan alldeles vid hennes fötter och hop- pade upp.
Fyrens skarpa sken träffade nu hans ansikte.
Det var allvarligt som alltid, och hon såg, huru hans blick nästan forskande för en sekund sökte hennes.
» Go ' natt, fröken! » Hans kraftiga gestalt drogs med lugna och säkra steg bortåt mot mörkret och försvann däri.
En god stund senare trippade hon samma stig framåt.
— » Jag började tro, du hade blifvit tagen af Necken, barn », sade modern.
» I öfvermor ' n ska ' jag ut på långtur, mamma! » * * * Solen hade varit länge uppe, då det knac- kade på dörren.
Fröken Lisen öppnade.
» Ursäkta, » sade Karl Andersson.
» Stig in! » ropade frökens mor.
Och Karl Andersson lydde och stängde dörren efter sig.
» Ska ' vi segla nu — jag är klar — vädret är ju godt! » » Ja, ännu åtminstone — men — » » Hva°, ä ' det nu då? » » Lotsfar kan inte följa med.
Han mår inte bra i dag. » Lisens mor, som höll på att fylla i en kopp kaffe åt lotslärlingen, såg hastigt upp från sitt förehafvande och hade redan börjat med: » Ja, då blir naturligtvis Lisen — - »; men dottern hann före henne med en egendomlig, en smula flammande blick och frågan: » Tror mamma inte, Karl Andersson kan segla?
» Så lydde frågans ord.
Men dess mening var nog en annan.
Och den ena finkänsliga kvinnan förstod blixtsnabbt den andra.
Det var omöjligt att säga, huruvida Karl Anders- sons hastiga ögonkast från modern till dottern verkligen betydde, att han till fullo senterade, hurusom den senare icke en sekund tvekade att följa med honom ensam.
Men den blicken kunde godt betyda något sådant.
Och i detta möjligast hastiga tanke- och känsloutbyte mellan tre olika själar kom man genom några ögon- blicks fullständig tystnad till ett snarare och säkrare resultat än långa stunders ordande skulle förmått åstadkomma.
Utan minsta skymt af bitanke sade därför modern: » Karl Andersson ä ' ju riktigt van att sköta båten alldeles ensam! » » Ja, ä ' inte fröken eller frun rädd, så inte ä ' jag det. » » Drick nu en kopp kaffe, medan hon gör sig i ordning! » — En stund senare följdes de åt ned till bryggan alla tre.
(Forts.) Leo Tolstois " Kreuzer-Sonaten ".
Ö p p e t b r e f till » Augustus » från Ave.
(I anledning af uppmaningen i Idun d.
28 sist- lidne november.)
f tan att vare sig våga eller vilja företrä- desvis pryda mig med de stora egen- skaper, som ni i eder uppmaning till- skrifvit en del af vårt kön, skall jag söka efterkomma er önskan, att en kvinna måtte yttra sina tankar om » Kreuzer-Sonaten » af Tolstoi, synnerligen som ingen annan tyckes vilja göra detta.
» Augustus » är ej den ende, hvilken upp- fattat nämnda bok som » en predikan emot
äktenskapet »; jag har hört samma klagan från många gifta personer, och denna klagan är ett skäl mera till att söka få någon klar- het öfver författarens tankar.
För dem af Iduns läsare, som ej ha läst Kreuzer-Sonaten, skall här i korthet redogö- ras för dess innehåll, så vidt nämligen detta kan ske i denna tidskrift.
Boken är egentligen en afhandling i be- rättelseform.
En gift man förtäljer under en järnvägsresa om sitt ungdomslif, sitt äkten- skap och det mord han begått på sin hustru.
En allt igenom dyster och ohygglig historia, väl egnad att uppskaka själar och samveten.
Men innan jag yttrar mig närmare om bo- ken, vill jag påpeka den tämligen allmänt rå- dande oseden att på författarens personliga räkning skrifva åsikter, tankar och handlin- gar, hvilka af personerna i berättelsen hysas, uttalas och utföras; d. v. s., läsaren gör allt detta till en återspegling af författarens inre och yttre lif.
Denna missuppfattning vållar ej så liten oreda i läsarens tankegång, på samma gång som det hindrar honom från att finna kärn- punkten i ett diktverk.
J a g skall ej här inlåta mig på att skildra de obehag en förf.
känner, då läsaren god- hetsfullt gör honom eller henne till ett med de mindre hyggliga personer, som han eller hon framställt.
Vidare bör jag kanske här nämna, att jag läst Kreuzer-Sonaten på tyska språket, så att, i fall jag skulle komma att anföra nå- got af boken, blir ordalydelsen måhända ej fullkomligt lik den svenska öfversättningen.
Detta som ett slags förord.
Bäste » Augustus »!
Enligt min uppfattning är Kreuzer-Sonaten ieke utan någon predikan mot vrångbilden mot själfva äktenskapet, däraf.
J a g vill för- tillika minnas, att det ej är Tolstoi, utan en förderfvad brottsling, som tager äktenskapets vrångbild för ett verkligt äktenskap och där- för kastar sig öfver detta.
En sådan män- niska, som vämjes vid sig själf, utan att dock känna verklig ånger, följer här en va- na, lika gammal som synden på jorden.
H a n söker undkomma domen genom att kasta skulden på Gud och på medmänniskor.
Här kastar sig brottslingen öfver det af Gud in- stiftade äktenskapet, låtsande sig tro, att detta är samma sak som den vrångbild där- af, hvilken han känner.
Tolstoi skulle ej vara den djupsinnige för- fattare, som han är, om han kunde förbise det faktum, att ett ungdomslif, sådant som det blifvit skildradt i Kreuzer-Sonaten, har följder för hela lifvet, om ej i annat så i pinande minnen, sedan en omvändelse egt rum.
Här låter han ynglingen och den unga kvinnan fortfarande lefva i synd, och som närmaste följden af ett dylikt lif blir deras syn på hela lifvet förvänd.
E t t förnedrande lif skapar hos människan idel låga tankar och orena bilder och kommer henne att i allt, som hon uppfattar, taga vrångbilden för idéen och den rätta verkligheten, synnerligast som detta hjälper dem till att en smula skyla sin uselhet.
Kanske tager denne Posdnyschew verkli- gen sitt och hustruns samlif för detsamma, som det af Gud stiftade och af Kristus hel- gade äktenskapet, kanske icke, men i hvarje fall kan en sådan som han ej framställa någon annan utväg for människorna att kom- ma ur smutsen än munk- och nunnelif och därmed hela släktets utdöende såsom lifs- idealet.
Det är ju en fullständigt andelös människa, som förf.
låter tala så bakvändt, som han måste.
Det är de båda makarnes ungdomslif vi måste betrakta, blottadt som det är på allt söka att gifva skäl för denna min åsikt.
Hvad är det väl för en man, som förf.
andligt innehåll före äktenskapet och som här framställt för oss?
Se bara på hans nu äfven för hemmet är vordet ett lif i okysk- uppfostran, omgifning, hans i last besudlade het, för att vi äfven må kunna rätt fatta, ungdom, hans rent af djuriska själfviskhet, att den naturliga kärleken till barnen måste som för sig kräfver en maka af oförvitliga bli en vrångbild.
H ä r röjer sig Posdnyschews yttre seder.
Hon skall vara ren, emedan djupa fördärf åter i försöket att kasta skul- hon skall bilda en lockande motsats till de den på kvinnan, som han hatar och som han kvinnor, som hittills upptagit hans sinne.
tror hata honom, ett vanligt drag hos med- Moloksoffret skall vara utan vank och lyte: brottslingar.
Det är hon som söker glömma en väl skapad figur, elegant dräkt, talanger eländet genom att hängifva sig åt husbestyr, — om den inre människan spörjer han ej, liksom han hängifver sig åt tobaksrökning.
denne ungkarl, som vi tyvärr alla så väl Det är kvinnan, modern, som blott älskar barnets kropp: » Ack de små händerna!
Ack igenkänna.
de små fötterna!
Ack hur det ler ' Och Och så finner han ett kvinnokön.
— Det är ingen människa, lika litet som han är hela den lilla kroppen!
Ack, och hur det det; de äro något ännu lägre än » djurlifvet smackar och hickar!
. » Med ett ord den i människohamn ».
Hvarmed sysslar denna animaliska moderskänslan är ingenting annat flicka och hennes omgifning under hennes för- än sinlighet.
lofningstid?
Med idel yttre ting, bosättning, Detta låter han kvinnorna säga, men han lyx, njutningar, nöjen, och paret själf har ju nämner ej ett ord om arten af sin egen känsla ej ett enda ord att säga hvarandra.
för barnet, utom det, att barn, i det hela » När vi voro allena, föll det sig för oss taget, äro till hinder i detta slags äktenskap, förskräckligt svårt att tala.
Hvilket Sisy- och detta är ju, från hans ståndpunkt, följd- fusarbete!
Knappt hade man uttänkt nå- riktigt.
got, som man ville säga, så var det redan En manlig eller kvinlig Posdnyschew upp- uttaladt, och vi tego åter för att uttänka fattar hela lifvet skeft från början till slut, något nytt. » emedan hans eller hennes hjärta är ett säte Fortsättningen af denna sida är väl egnad för idel orenlighet, ty af hjärtegrunden utgå att uppskaka månget förlofvadt par.
lifvet och den inre synen därpå.
H a n har Detta förspel till äktenskapet innebär i sig förnedrat kvinnan, och därför anser han allt det gräsliga, hvilket 3edan följer som en henne för låg allt igenom och hatar henne, verkan af synd, last och andlig död.
emedan hon känner honom och måste värn- Hvarje läsare måste kunna se, att förf.
jas vid honom.
Detta kränker hans egen- framhåller en spegel, hvari båda könen skola kärlek.
H a n tror henne vara i stånd till blicka in med allvar och eftertanke.
Men hvarje låghet, emedan han själf är det; han vi måste, vid läsningen af Kreuzer-Sonaten, analyserar hennes själ med sin egen till före- bild.
Hennes dräkt, hennes min, hennes ord, allt hvad hon företager sig, är för honom en afspegling af deras enskilda förhållande till hvarandra.
Själfva musiken får en annan klangfärg i hans öron än i en sedlig män- niskas uppfattning, och då han ändtligen dräpt sin medbrottsling och offer, hustrun, är hans förherskande tanke den, att han för- stört hennes ansiktes skönhet, och att han » var skuld därtill, att hon, som egt varmt lif i sig, nu låg i likkistan, orörlig, vaxblek och kall. » Detta är en passande lik- och dödsbetrak- telse efter ett samlif emellan två varelser utan ande, utan gud, utan religion.
Tolstoi är ej den förf., som låter en dylik varelse fram- ställa bilden af ett helgadt äktenskap i krist- lig anda, det vore en fräckhet.
Men han låter den fallne, den från ung- domen besudlade mannen hysa en aning om ett äktenskap i denna anda; därom vitt- na de ord, han anför ur Matth.
5 kap. 28 v. Men äfven där tillägger brottslingen nå- got af sin egen orena fatabur, som man kan se af bokens slutord.
Det är mer än sorgligt, att så många ta- git denna stränga väckelsepredikan mot ett ohelgande af äktenskapet för en predilcan mot äktenskapet, ty denna förvexling af vrångbild och idé svarar med bedröflig tydlighet på frågan: hvarför har Tolstoi skrifvit en så- dan bok?
Denna bedröfiiga förvexling visar äfven grundorsaken till, att så många tusenden af män och kvinnor anse det för en likgiltig sak, om maken står på samma religiösa (eller irreligiösa) ståndpunkt som makan och tvärt om, » ty », heter det, » hvar och en kan ju få behålla sin mening. » J a, om det blott är en mening, hvarom det gäller, då vore det för husfredens skull äfven tämligen likgiltigt, ty den ena parten skulle då lätt draga den andra på den sidan, där köttets evangelium predikas.
Men ett är att hysa meningar, och ett annat är att lefva i en högre och renare lifsgemenskap, ty denna senare kräfver att man i allt vandrar som om dagen, och att äktenskapet hålles heligt äfven af makarne inbördes.
Sådana verkligt äkta makar taga ej denna instiftelse » blot til lyst »; de veta och känna, att däri äfven finnas kors, som blott en hel- gad kärlek kan med enade krafter bära fram till målet.
Kristna makar tro på det ord, som visat oss, att allt på jorden blef genom synden likt en krossad spegel, och att ingen mänsk- lig lycka är fullkomlig, intet mänskligt för- hållande fritt från brister.
Men de veta tillika, att ur en tuktad sinlighet kan ett heligt sinne utvecklas, genom de medel och på den väg, som samma ord lärt oss, och hvarom jag här ej närmare behöfver skrifva, då jag talar till en läsekrets, som emottagit dop och kristlig undervisning.
Dock, ett må här sägas: ve den unga kristna kvinna, som ej ser sig före, utan ta- ger en man af samma art som Tolstoi här framställt till vårt påseende, och hvars drag — liksom hans hustrus — vi, sorgligt nog, alla känna!
Må ingen ung, kristlig kvinna (eller man) inbilla sig, att detta är likgiltigt, eller att han (hon) skall kunna omvända den andra I I de allra flesta, om icke i alla, äktenskap, ingångna under detta svepskäl, blir ett gemensamt fall följden, och när då uppvaknandet ur ruset sker, då stå vämjelse och hat på lur för att gripa de olyckliga, de dubbelt olyckliga, emedan en af dem med
flit blundat för faran och nu söker gömma sig bakom sin medbrottsling.
Måtte den väckelse, som innehålles i denna lilla bok af grefve Leo Tolstoi, hejda mån- gen svensk yngling, som kommit in på det sluttande planet!
Må boken väcka mången svensk kvinna ur det drömlif och den oänd- lighet, som förf.
framställt i Kreuzer-Sona- ten.
Och måtte månget s. k. äkta par, som vanhelgat äktenskapet och därför skördat ofrid och bitterhet i sitt samlif, väckas till insikt af sin gemensamma synd och ingå ett verkligt äkta förbund med hvarandra och lära sig förstå, att det rätta äktenskapet är den enda möjliga förutsättningen för ett hel- gadt familjelif, där barnen skola uppfostras till glädjeämnen för såväl föräldrar som fo- sterland, äfven om det uppväxande släktet kostar oss möda och omsorger.
Ty kristliga föräldrars omsorger likna lika litet den lastfulle Posdnyschews beskrifning därpå, som hans skildring af en vrångbild liknar det verkliga äktenskapet enligt Guds instiftelse.
Detta, bäste » Augustus », är hvad jag här hållit för min plikt att säga om denna märk- liga bok.
En recension i vanlig mening an- ser jag ej vara på sin plats i Idun, och däri torde alla, som känna boken, vara ense med mig.
J a g känner ej den svenska öfversätt- ningen däraf; men sådan boken föreligger på tyska språket, skulle jag önska, att den blefve allmänt känd och förstådd.
Men därtill for- dras äfven, att ingen missbrukar den till denna förderfliga läsning i smyg, som åstadkommer så mycket elände bland en okunnig, omogen ungdom.
Den, som vill taga kännedom om Kreuzer-Sonaten, göre det öppet och i sam- råd med sedliga människor; då skall den nog göra den verkan, som författaren åsyf- tat: en reformation af äktenskapet.
Kvinnan som apotekare.
Apotekare-so- cietetens direktion har nu afgifvit yttrande öf- ver de förut af oss omförmälda ansökningarna om tillstånd för kvinna att varda anstäld å apo- tek.
Direktionen uttalar betänkligheter däremot, utan att bestämdt afstyrka.
Men skulle apotekare- yrket öppnas för kvinnor, så anser direktionen, att dessa skulle åläggas alla de skyldigheter, men också tillmätas alla de rättigheter, som tillkomma de man- liga farmaceuterna, och anser direktionen det vara nödvändigt, att bifall dessförinnan lemnas åt dess framställning om att maturitetsexamen fastställes så- som vilkor för att få antagas såsom elev å apotek.
Svenska allmänna Kvinnoföreningens till djurens skydd styrelse hade den 8 d:s sitt förr sta ordinarie sammanträde för innevarande år, hvar- vid den beslöt att tilldela föreningens bronsmedalj samt 15 kr.
i belöning för ömhet och noggrann vård om djur till ladugårdsskötaren Clas Nikolaus Svens- son Ferm, hvilken i egenskap af kreatursskötare sedan snart 19 år varit och fortfarande är i tjänst hos öfverstelöjtnant P.
A. Ribbing å Riddersberg (Jönköpings län), Vidare beslöts att utdela tidskriften Djurskyddet åt hvarje skvadron vid Lifgardet till häst och Kron- prinsens husarregemente, ett exemplar till hvarje batteri vid Svea, Göta och Vendes artilleriregemen- ten, ett åt hvarje kompani vid Pontonier-, Sappör- och Trängbataljonerna samt till hästskötarne vid rid- skolan å Strömsholm och vid generalstabens stall.
Kvinnoklubben härstädes firade den 8 d:s sin fjärde julfest i sin lokal.
Programmet inleddes med Mendelssohns uvertyr » Hebriderna » för piano, a quatre mains, utförd af två musikvänner.
Därefter förevisades tablåer, föreställande » Lek och allvar » be- stående af fyra barngrupper.
Följde så » Gubben med skåpet » af Joh.
Jolin, framställd i lefvande bil- der.
Efter dessa båda nummer, som väckte stor mun- terhet, sjöngos duetter ur operan » Mefistofeles » af fru Tibell och fröken E. Posse, ackompagnerade af fröken Carlheim-Gyllenskiöld.
Återstoden af aftonen förgick i den gladaste stämning under omvexlande dans och jullekar.
Teater ocli musik.
operan gaf den 7 dennes för första gången en repris af Lortzings i Tyskland så populära opera » Tsar och timmerman ».
Den anslående och melcdiösa musiken med sitt underlag af äkta och naturlig humor framkallade lifligt bifall hos den ganska talrika publiken.