Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Men att nedsätta penningeräntan i det hela vore ett företag så stort, att Staten förr skulle ruinera sig sjelf, och Rikets penningeverk, än han dermed någorledes kunde lyckas.
Han måste derföre inskränka sig till'de inteck - Betänkanden, N:o 382. v nade lånen, eller dem som minst trycka gäldenären, och följaktligen längst borde vara skonade.
Men som den enskilde penningeägaren kan rädda sin inkomst genom de uppsagde Capitalens utlåning på namn eller genom deras användande i egendomskö’p, handel eller andra näringar, så drabbar åtgärden förnämligast de inteckningshafvare, hvilka Staten mäst borde skydda, eller dem som äro till för allmänna ändamål, såsom Staten sjelf, näml. fromma Stiftelser och Försäkringsanstalter, hvilka antingen icke kunna vara näringsidkare eller, enligt författningar, dem Staten sjelf utfärdat eller stadfästat, äro förbjudna att göra sina Capitaler frugtbärande annorledes än genom intecknade lån.
De måste underkasta sig den rärate-förlust, Staten tillskyndar dem, likasom de förut, genom sedelförsämringen måst lida en Capital-förlust af 62J proc:t.
Innan den ena prässningen slutade genom realisationen så skulle den andra vidtaga.
Kyrkor, Fattigvårdslnrättningar, Hospital, Barnhus, Läroverk, Stipendii- Pensions- och Försäkrings-anstalter skulle se sina tillgångar förminskade.
Hvem skulle ersätta bristen?
— Om It.
St:r bade viljan dertill: så skulle de dock svårligen hafva förmågan, derest de skulle godtgöra alla, och hvem skulle i annan händelse hafva företräde?
Antingen nödgades då Krigsmagten till lands och sjös, samt CivilStaterna hvar för sina PensionsCassor tillskjuta mera, eller Cassornas förkofran hämmas och Pensionerna minskas.
Understöd åt Studerande, fattiga, sjuka och nödlidande skulle blifva ringare, brandförsäkrings- byggnads- och med ett ord alia afgif - vt Stats-Utskottets ter, som genom Cassör bestridas eller lindras, varda större.
Missnöje och klagan skulle från alla håll förspörjas, och rigtas mot Staten, som genom sina företag vållat så många förluster, och hvilka om än i sjelfva verket ringare än de förra Capital-förminskningarne, dock skulle falla starkare i ögonen, emedan de icke undanskymdes af lika namnvärden, utan röjdes af den ringare ziffran.
Sedan jag nu betraktat förslaget under allmänna synpunkter, skall jag öfvergå till granskning af dess detailler.
För att främst åt intccknade fastigheters ägare och dernäst åt ointecknade förskaffa lån lill t procents billigare ränta, än den vanliga och lagliga; skulle Länen erhålla hvar sin andel i nion af dervarande inteckningars belopp, i förhållande till hela Rikets; sökande till mindre lån hafva företräde framför sökande till större; men ingen få under 3oo och ingen öfver 3o,ooq R:dr, ej eller i förhållande till pantens värde mera än j af medeltalet å egendomens Taxeringsvärde för åren 1825—1829.
De fleste, hvilkas egendomar äro intecknade förandra än Banco-lån, sorn redan äro förmånligare än R:g;sContoirets nya lån skulle blifva, och hvilka följ— agteligen icke vilja tillbyta sig dessa, hafva sina fastigheter vanligen behäftade med större lån äi^ j af taxeringsvärdet, ehuru detta är i Länen så olika, 'att någon allmän och tillförlitlig beräkningsgrund deraf icke kan, utan öfvervägande af öfriga förhållanden, härledas.
Ingen annan låter i allmänhet inteckna sin egen - Betänkan den, N:o 382. vii dom, än den som icke kan dessförutan erhålla erforliga lån, emedan inteckningskostnaderne drabba honom utöfver räntan.
Inteckningar komma derföre icke gerna i fråga, utan för betydligare summor i förhållande till egendomens storlek, eller då ägarens credit är svag, till följe af äldre inteckningar, elior annan skuldsättning.
Den som åt sina bekanta förräntar ett litet arf, eller en Enkas besparda skärf, lärer hvarken anse det mödan värdt att utbyta en sådan inteckning mot RiksgäldsContoirets, eller vilja för en ringa vinning på några år, rubba gamla vänskapliga förhållanden.
Den som varit betydligare gäldbunden till flera enskildta, har ock merendels af farhoga för uppsägningar, förskaffat sig ett större Cassa-lån, för att dermed betala sina enskildta fordringsägare, och sedan vara betryggad mot framtida uppsägningar.
Kostnaderna för ett Cassa-lån hafva också gjort, att man icke gerna tagit ett sådant utom i Banken, för så litet som så litet sorn j af taxerings-värdet, enär Cassorna vanligen belåna med i eller f af verkeliga värdet; hvarefter enskildta inteckningar ändock ofta komma.
Är således egendomen intecknad öfver f af taxeringsvärdet: så kan ägaren icke utan Cassans bifall få klyfva hennes inteckning, ej heller utan samtycke af sednare inteckuingshafvare öfverflytta sin skuld från Cassan eller enskild man, på RiksgäldsContoiret, derest icke både summan och sedeln, som skulle transporteras, alldeles motsvarade den summa Riksg:sContoiret kunde lemna och de betalningsvilkor sorn Contoiret fordrade.
Men om det än ginge ihop med summan: viii Stats-Utskottets sä skulle det nästan aldrig lyckas med förskrifningen: ly sådana betalningsvilkor sora de nu föreslagna hafva hvarken mellan enskilda eller Cassör hittills varit vanliga.
Cassorna skulle svårligen medgifva någon låneklyfning, i anseende till det större besväret med många små, än med färre stora lån.
Sednare inteckningshafvares bifall skulle sällan vinnas, dels för äfventyrligheten deraf om alla icke voro ense, dels emedan åtgärdens ändamål, räntans nedsättning, vore rakt stridande mot samteliges egen fördel, såsom långifvare.
De skulle således samfäldt vägra, och fastighetsägare, som icke kunde inlösa alla sina inteckningar med det nya lånet, nödgas afstå äfven från de f. Endast de få, som hade iuteckningar under f af Taxeringsvärdet och som följagteligen mindre behöfde omsätta sina lån, och för hvilka åtgärden mindre varit beräknad, skulle således hafva gagn deraf; men ingen skulle, såsom Utskottet synes förmoda, kunna undgå anskaffandet af gravations-bevis, emedan RiksgrsContoiret derförutan icke kan veta om egendomen är fri från alla eller flera inteckningar, än dem lånsökanden uppgifvit.
Mindre fastighetsägare som icke hafva sin egendom högre belånt än med y af Taxeringsvärdet och kunna vara belåtna dermed, äro merendels i den goda författning att de kunna afvagta erhållandet af ett ännu förmonligare Bancolån; och för dem som icke äro iså god författning förblifva de -J lika otillräckliga från RiksgrsContoiret, som från annan hand.
Endast för större egendomshafvare, hvilkas intecknade skulder icke öfverstiga f af flera sammanlagda Hemmans Betänkanden, N:o 382. ix Taxeringsvärden, och hvilka ej äro belåtna med ett Bancolån, i anseende till ringheten af dess maximibelopp 6000 R:dr kunde de nya lånen i RiksgrsContoiret vara af vigt.
Men föreskriften att ringheten skall gifva företräde, betager dessa egendomshafvare utsigten att blifva delagtiga af lånet, förr än erfarenbeten visat huruvida det icke tillitas af de smärre.
Förlägenheten kan lika litet hos oinlecknade fastigheters ägare, som hos de öfriga afhjelpas genom lån, utan endast genom afsättning.
Om icke denna beredes åt fandtmannen; så är den tillfälliga lånetillgången snart förtärd, och ägaren, som var i bryderi innan lånet togs, och innan hans förmöganhet derigenom försvagades, skulle sedermera med förminskad credit, och med den tillökning i contanta utgifter, hvilken räntan förvållar, befinna sig i större förlägenhet än före egendomens belåning, ty den skuldsatte landtmannens varor äro på torget icke begärligare, än den skuldlöses.
Likaså förhåller det sig med innehafvare af stadsegendom.
De få icke större hyra för sina hus, derigenom att dessa belånas.
Om städernas rörelse aftager: så sjunker stadsegendomarnes afkastning och ägarens förlägenhet är ohjelplig, derest han icke har annan inkomst att lefva af.
Discontlåns begagnande eller andra öfverklagade olägenheter kunna förekommas: så länge hufvudsaken, lönande rörelse, saknas.
Om fastighetsägares förlägenhet kunde afhjelpas genom inteckningslån: så vore hon visserligen öfverstånden; emedan denna utväg redan är öfverdrifvet x Stats-Utskottets begagnad, utan att brist på lånetillgångar ändock försports.
Då landtegendomar frivilligt försäljas, utgör de gamla inteckningarnes öfvertagande vanligen ^ eller | af liqviden.
Sker utmätnings-auction, så uppgå de ofta till hela försäljningssumman, och ibland derutöfver, särdeles i Städerna, der Banken någon gång icke ens fått ut sina fordringar, ehuru de äro intecknade framför alla andras.
— De flesta Cassör hafva, för brist på antagliga fastighetspanter, antingen outlånta capital innestående, eller nödgas de förränta dem mot säkerhet af namn och borgen.
Men om fastighetsägarens förlägenhet kunde afhjelpas genom lån, och antagliga panter funnos att belåna, månne han häldre skulle söka de nya lånen i RiksgäldsContoiret, än de gamla i Cassorna?
Cassorne belåna fastigheter såsom redan nämndt är till i och äfven §■ icke blott af taxerings- utan af verkeliga värdet; de antaga inteckningar efter Banken och fordra i allmänhet mindre formaliteter än denne, de utlemna penningarne i den ordning sökanderne ingifvit fullständiga handlingar; de fordra 6 proctts ränta, inbetald till hälften hvar 6:te månad; men uppsäga icke gerna lånen fastän räntan som oftast uteblifver halfva och hela år öfver förfallotiden.
RiksgäldsContoirets nya lån skulle utgå endast till f af Taxeringsvärdet; och samma bevis erfordras som för Banco-lån, Penningar erhållas icke förr än tillgången blifvit fördelad mellan Länen, efter beloppet af deras inteckningar, ingen ägare af ointecknad egendom erhåller något förr än de tnlecknade Betänkanden, N:o 382.
xt först blifvit belånta, och samtelige lånen undfås endast i den mohn de smärre utgått framför de större, det vill säga, efter den största möjliga tidsutdrägt.
Endast 5 proc:t fordras i ränta, men derjemte 1 paoctt i afräkning å Capitalet, eller alltid 6 proctt af den ursprungliga lånesumman, att betalas en gång om året.
Men om betalningen uteblifver 1 månad öfver förfalJotiden; så uppsäges ^ af det ursprungliga Capitalet; och om låntagaren 3:ne gånger beträdes med en dylik försummelse, infordras bela lånet.
Då nu den, som. behöfver låna, vanligen gör det för alt hjelpa sig ur ögonblickets trångmål; så äro större beiåningsrätt, mindre formaliteter, säkrare och snarare tillgång å penningar, samt trygghet mot uppsägning för tillfälliga försummelser, mera väsendteliga, än motsattsen af allt detta, och skuldens försvinnande på 37 år, enär låntagaren i alla fall icke slipper med ringare’ årlig afbetalning än 6 proc;t af det ursprungliga Capitalet.
Förlägna ägare af ointecknad egendom synas föl jagte— ligen icke heller hafva någon väsendtelig hjelp att vänta af desse lån, och de som icke behöfva, lära ännu mindre tillita dem.
Det kunde således hända, att R;g:sGontairet på en gång skuldsatte sig utrikes för de ifrågavarande 2,000,00a R:dr Silfver eller millioner R:dr Svenskt Banco, utan att mera än i eller en hel million R;dr Banco blefve till en början begagnad, och att af återstoden endast 1 eller 200,000 R:dr årligen utginge, R:g:sContoiret finge då, under väntan på inhemska låntagare, betala räntan till de utländska, af Statens me - xn Stats-Utskottets del, hvartill ingen annan tillgång än nya lån befinnes.
Skulle åter R:g:sContoiret icke upplåna större summor utrikes än som årligen till följe af inkommande låneliandlingar erfordrades, och f o
I jag te I igen endast söka 37, eller 74, eller 100,000 litdr silfver i sönder, att återbetalas på 37 år med 4 Procent ränta och 1 Procents afbetalning: så skulle utländska Bankierer antingen icke anse mödan värdt, att befatta sig med sådane småsaker, eller ock låta oss betala lånet så mycket dyrare; och i håda fallen skulle vi för vigtigare händelser skada Rikets credit, lika som enskildt man skulle skada sin , örn han på främmande ort sökte låna 10 R:dr, med årlig afbetalning af 24 sk. i Capital och ränta.
R;g:sContoiret får blott ränta 1 gång om året; men skall sjelf betala ränta 2:ne gånger.
Antingen skall räntebetalningen från Länen fördelas på olika halfår eller quartal: så att medlen derigenom inflyta på flera tider, eller ock mäste R:g:sGontoiret alltid ligga i förskott för ett halft års räntor.
Då fastighetslån få tagas till så ringa belopp, som 3oo R:dr och de smärre låntagarne skola hafva företräde för de större: så kunde fastighetslånen i den nya Låne-Banken, som upprättades i R:g:sContoiret, uppgå ej mindre i antal, än i totalbelopp till likhet med den gamla LäneBankens fastighetslån.
Följden deraf blefve antagandet i R:g:sContoiret af en motsvarande Tjenstemannastat.
Utskottet har väl föreslagit, att LäneBankens tjenstemän skulle i della hänseende Betänkanden.
xrn gå R:g:sContoiret tillhanda; men då sådant icke kan ske, utan så vida desse tjenstemän vore öfverflödiga i Banken, och följagteligen borde der sättas på Indragningsstat: så skulle förflyttningen utgöra en besparing för Banken och följagteligen för det hela , endast så Jange de förflyttade tjenstemännen lefde; men för återstoden af de 37 åren äfvensom för Indragningsstaten efter deras förlopp och för alla andra tjenstemän än de öfverflyttade linge R:g:sContoiret sjelft bestrida kostnaderne.
Likaså vore det med remisslaget å räntorne samt med alla andra förvaltningskostnader här hemma och utrikes, förluster på concourser och uteblifvande räntor, m. m.
Det utrikes lånet skulle upptagas åren i83o och i83i; men realisationen icke ske förr än år i832.
Någon förbättring i coursen kunde ej uppkomma af lånets indragning, emedan den borde ske genom silfver, som infördes i Banken och hvaremot Bancosedlar utfärdades till intecknings-bjudarne, men ej genom vexlar, som ökade den vanliga tillgången för handeln.
Om Statslånet skulle erhållas för godt pris: så måste Stats-obligationerna göras små, för att lättare kunna afsättas.
I samma raon, som de blifva af ringa belopp, komma de atti Cassakistor och i allmänna rörelsen ersätta Bancosedlar.
Statsobligationerne skola då verka på sedelstocken likasom dess förökande med vanliga Bancosedlar utan fond, det vill säga till förryckande af det för realisationen fastställda förhållandet emellan silfver och sedlar af 5 till 8, till försämring af sedelvärdet och till coursens höjande, eller xiv Stats-Utskottets med ett ord till uppskof oell hinder för den väsendte» ligaste af alla åtgärder förcrediten, nemi. realisationen.
Dröjsmålet dermed och hög cours emedlertid, under det, att inhemska låntagare liqviderade capital och ränta i det försämrade sedelmVntet, skulle föranlåta R:gsContoiret, antingen att i hopp om realisation taga af det i Banken deponerade SilfverCapitalet, till ränleliqviden, eller ock, att af Statens medel betala coursskillnaden.
Äfven i förra händelsen finge Contoiret åtminstone sätta till transportkostnaden för det silfver, som till betalningens verkställande skulle utföras.
Rikets vanliga vexelbehof skulle genom den årliga afbetalningen af 5 proeit ökas med 2Ö6,666f R:dr B:co hvilket ock i sin nion skulle motarbeta realisationen , och städse verka ofördelagtigt på Coursell.
O111 än realisationen ändock skedde t så är det naturligt, att ett Statslån, som gjordes före hennes inträffande, och som möjligen kunde detsamma förhindra, men hvilket emedlertid försäkrade långifvaren om återbetalning i silfver skulle framlocka alla dertill användbara medel inom landet.
Följden deraf blefve åter, att när RtgsContoiret sedermera eller derjemte behöfde upptaga lån till Städer och corporationer, eller till Creditiven, mot återbetalning i sedlar: så skulle medel brista för dessa Statslån, eller ock räntan å de samma blifva högre än eljest till skada för Staten, och möjligtvis äfven för enskildta, om hon blefve så hög att både intecknings- och namn-lån uppsades hos enskildta, för att insättas i Statslånen.
Under det man ville nedsätta räntan och skaffa lån, å Betänkanden, N:o 382.
xv den ena sidan, skulle man å den andra höja räntan och vålla lånebrist eller tillintetgöra sin egen afsigt.
För sjelfva lånets erhållande beräknas ock en kostnad af 8 till 10 proc:t eller 4 å 5oo,ooo R:dr
B:co hvilken summa ytterligare kommer att ökas i händelse obligationerne vid deras inlösen stigit öfver pari.
Till betäckande af alla dessa årliga och oundvikliga kostnader, samt tillfälliga och sannolika förluster finnes ingen annan tillgång än i procent årligen d. ä. 53,333-y R:dr B:co.
Otillräckligheten deraf särdelesom realisationen icke inträffar kan en hvar inse; men skadan för hela riket af en sådan olycka, om hon genom lånet skulle fÖrvållas kan ingen beräkna.
Innan realisationen är gjord och stadgad samt en fast grund således blifvit lagd för våra credit-företag, eller innan nästa Riksdag, synes följagteligen den föreslagna åtgärden icke böra komma i fråga.
Men anser man staten dessförinnan nödvändigt böra särskildt bidraga till räntans nedsättning å smärre intecknade lån , så kunde det ske enklast och lättast derigenom, att R.‘gsContoiret afbetalade vissa summor på Statsverkets skuld till Banken 4s400>00°
R*dr och alt denne dermed utvidgade sina lån på fastigheter i samma mon, som ansökningar och fullständiga handlingar inkomme, utöfver beloppet af de för samma ändamål redan anslagna tillgångar.
Finge RrgldsContoiret upplåna de dertill nödiga medel a 4 procent: så kunde Banken äfven utlåna dem dertill; men i annat fall finge 5 procent derföre betalas till Banken, likasom RtgdsContoiret gjorde till sina långifvare.
Ägare af intecknade XVI Stats-Utsk.
N:o 382. fastigheter åtnjöte ändock 1 proctts lindring, och Banken erhölle fastighetspant i stället för R:gdsContoirets obligationer för sina fordringar hos Statsverket.
LaneBankens personal torde ej behöfva annan tillökning, än som knnde lemnäs af de tjenstemän, hvilka blefve öfverflödiga vid förändringarne med YäxelBanken.
Inga särskildta kostnader förvållades RrgdsContoiret, emedan det från Bankeu såsom tillökning i hans behållna ränte-vinst återfinge, samma 4 eller 5 procent, sorn det sjelft betalade till sina långifvare.
RrgdsContoiret gjorde hvarken någon ny, eller utländsk gäld, utan omsatte blott sina skuldsedlar till Banken i skuldsedlar till allmänheten.
Funne man att dessa upp- och utlåningar i förening med Creditivens upptagande m. m. verkade till sedelmyntets försämring: sä kunde åtgärden, genom öfverenskommelse mellan Fullmägtige i bägge verken inställas och äfventyr å alla sidor undvikas.
En våda, och måhända den största som af förslagets antagande skulle följa, återstår ännu att varna för, nemi. rikets inledande i stående statslån hos utländningen.
Att göra sådane då nöden oundgängligen fordrar är utan tvifvel rigtigare än att göra tvångslån, vare sig genom sedelförsämring, eller huru som hälst.
Men att med äfventyr för realisationen vilja skuldsätta riket hos utländningar för att gifva skänker åt enskildta på allmänna inrättningars, och på statens bekostnad, och att göra det fastän ändamålet kunde vinnas, utan våda, och ytterligare skuldsättning, blott genom en enkel omflyttning af Bankens och R:gdsContoirets fordringar och skulder, det frestar till den förmodan, att man anser statslån nyttiga i sig sjelfva, och att man med detta endast söker en handpenning på statsskuld, för att sedermera vid tillfälle kunna gå längre.
Man säger att det är blott det första steget som kostar på; men det är just derföre man skall agta sig att taga det, särdeles när det recommenderas under det förföriska skälet att förringa enskildtas, och med detsamma kanske de flesta Jagstiftarnes egna skulder.
Uti denna reservation hafva instämt Herr Ribenj C. TV-j Herr Prosten Östberg och Herr Eckerman.
Betänkanden, N:o 383. 38g N:o 385.
Ullåtande, ang:de sättet för upptagandet af det Statslån Utskottet i serskildt Betänkande N:o. 38a föreslagit R.
Sl:r skulle finna godt bifalla det förslag om upptagande för Statens räkning af ett Jan, högst Två Millioner R:dr i Svenskt Silfver Specie, efter gamla Myntfoten, Utskottst, i anledning af K.
M:ts derom till R.
St:r aflåtne Nåd.
Skrifvelse, genom ofvannämnde Betänkande, underställt R.
St:rs pröfning, har, i sammanhang dermed Utskottet härigenom skolat till R.
St.Ts godkännande öfverlemna följande Hufvudgrunder j på hvilka Utskottets Beräkningar i förevarande afseende hvila.
Åt Herrar Ftillmägtige i R.
Sttrs RiksgäldsContoir uppdrages att uppgöra accord om ett lån af Två Millioner R:dr i Svenskt Silfver Specie, gamla myntfoten, på de förmonligaste villkor. i:o
Räntan blir högst 4 procent, hvilken erlägges till hälften hvarje halft år, och såsom amortissementsfond anvises den högre årliga ränta och Capital-afbetalning å primitiva Capitalet som, genom utlåningen, till Riksgälds-Contoiret inflyter; hvarigenom detta Lån på omkring Zj år blir liqvideradt. 2:0 Obligationerne utställas antingen i Svenskt Silfver Specie eller ock i Utländskt mynt.
Kommandes räntebetalningen och amortissement att verkställas t'- 3go Stats-Utskottets antingen i Stockliolm eller å Utländsk ort, allt efter som derigenom de lindrigaste lånevillkor kunna för Staten betingas. 3:o
Lånet må hälst emottagas uti 2 å 3 terminer under loppet af innevarande och nästkommande år i83r. 4:o RiksgäldsContoiret öfverenskommer med långifvaren om obligationernes valeurer; dock skola desse ställas å jemna 100-tal. 5:o Mellangiften och provisionen för delta till 4 procents ränta bestämda lån, deruti inbegripen kostnaden för Silfrets transport och lefvererande i Ranken, må ej öfverstiga 8 högst 10 procent, med afseende å den jemkning sora, vid villkorens uppgörande, kan förekomma äfven för de båda olika fallen, att lånet upptages antingen i Svenskt mynt med räntebetalning i Stockholm eller i Utländsk myntsort, med räntebetalning å Utländsk ort; börande likväl företräde lemnäs åt det förstnämnde sältet. 6:0 Hrr Fullmägtige i RiksgäldsContoiret äga att med Långifvarne öfverenskomma: a) om den tid som bör förflyta ifrån Lånets emottagande, innan uppsägning af större eller mindre del af Lånet å RiksgäldsContoirets sida får ega rum, hvilken uppsägning ensamt förbehålles RiksgäldsContoiret; b) om bestämmande af uppsägningstiden; och c) i hvilka tidningar uppsägningen skall tillkännagifva». 7:0 Om
Lånet icke kommer alt igenom bestämda årliga Capital-afbetalningar amorteras, utan, genom Beta nkanden, Nlis 383, 384- 3gr Obligationers inlösande, bör RiksgäldsContoiret med influtne inbetalningar inköpa Obligationer, då de säljas under eller till pari; men, när de stiga deröfver, begagna uppsägningsrätten. 8:o Skulle emot en högre mellangift, meri lägre ränta, lån af RiksgäldsContoiret kunna upplagas, vare det Hrr Fullmägtige öppet lemnadt, att i öfverenskommelse derom ingå, så vida större förmoner deraf, än efter ofvan gjorda beräkningar, kunna visa sig.
Den i Febr. i83o.
Utlåtande, angående så väl sättet för utlåningen af de medel, hvilka genom upptagandet af det i Betänkandet N.'o 382 föreslagne lån, skola för RiksgäldsContoirets Hrr Fullmägtige blifva
Disponible till låns utgifvande emot inteckning i Jord-egendom å landet och i städerne, som visse allmänna föreskrifter i detta hänseende för bemälte Hrr Fullmägtige.
I frågan om rättigheten till delaktighet af den till sådane fastighetslån bestämda fond, har Utskottet väl ansett de personer, hvilka behöfva omsätta äldre skuldförbindelser, i första rummet deraf böra komma i åtnjutande.
Men då äfven andre, hvilka äro i tillfällex alt gifva, tillräcklige säkerheter icke böra vara ute - 392 Stats-Utsko ttets slutne ifrån Törmönen att, genom begagnandet af denna Jåne-inrättning, kunna afbörda sig mera besvärande icke intecknade skulder, i synnerhet om fondens tillgångar det medgifva, har Utskottet, för att, så vidt möjligt är, utsträcka den dermed åsyftade hjelpen, trott denna fonds anlitande böra stå öppen jemväl för sökande af nya lån emot pant af jord, hvarvid äfven i betraktande hos Utskottet kommit, att, då de första inteckuingarne merendels innehafvas af publique Verk; så skulle, i händelse tillgångarnc allenast förbehöllos förut intecknad jord, en allt för hastig rubbning i nu varande förhållanden kunna äga rum.
Så väl i afseende på nyss anförde omständighet, som hvad Utskottet i öfrigt trott böra iakttagas, lifl befordrande deraf, att alla Orters Fastighets ägare måtte ske lika rätt samt dem beredas förmoner äfven i tiden och sättet för ränte- och Capital-afbelalningarnes afbördande m. m. underställes II.
St:s pröfning följande Forsla g till allmänna grunder för ofvan omförmaldta ullaning emot inteckning i Jord-egendom. 1:0