Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Men det är en stor, stor synd, som skiljer mig ifrån dem.
Och innan den är borttvättad, får jag inte återvända.
Stackars Anton! ... nu är du åter igen sjuk ... ditt hufvud brinner ...
De skulle då, som vanligt, säga att jag vore fånig, och du ser likväl att jag är klok och stilla! ...
Tro inte på dina inbillningar, Anton lilla! ...
Historien om honom, liksom om elfvorna och hafsjungfrun, är, som både Birger och Erika påstå, bara en folksaga, och så tror jag med.
Nej, Gabriella, – det är hvarken saga eller inbillning, utan rena sanningen.
Men var du inte rädd för mig, för det jag är Necken, och inbilla dig inte, att jag utan lof återvänder till mitt hem.
Nej! ... jag skall fullborda något först, och kan jag det inte, – så får jag gå här och lida i evighet.
Men trösta dig, Ella! min förlossning kommer väl en gång; – och kommer den inte, så är det blott för din skull jag försakar den.
Ja, jag vet att du älskar mig, Anton, – och vill mig innerligen väl; ... men säg mig en gång uppriktigt, hvarföre du är så elak mot Jaktlöjtnanten, då han likväl alltid är så god och vänlig mot dig?
Jag är inte elak mot honom, – men jag vill inte, att han hvarken skall älska dig eller gifta sig med dig.
Skälet dertill kan du likväl inte få veta; – Stackars Ella! ... det vore dig inte nyttigt.
Låt oss derföre inte tala mer derom.
Nu går jag ut till mitt älsklingsnöje att sjunga med böljorna; och om jag dervid skulle råka någon af mina englar, skall jag bedja dem helsa på dig, såsom belöning för det du inte for till Götheborg.
Adjö! ... goda syster! ...
Adjö! min stackars bror! ...
(Anton tar sitt metspö och går.)
GABRIELLA (ensam).
Ack min Gud! ... han blir då aldrig bättre, den olycklige.
Hans sinnesförvirring liknar vindarne, ibland är den stilla, ljuf – och välgörande för hans lidande själ; ... och återigen, olycksbådande och hotfull.
Likväl förundrar mig numera, inte, hans besynnerliga ord och talesätt, – sedan många år tillbaka är jag van vid dem; ... men hvad som jag inte kan förklara, är Birgers och Erikas bemödanden att stänga mig från Arvid.
Huru skall jag väl få veta, hvad de egentligen ha emot honom.
... (eftersinnande) ... hon, som ändå alltid är så god, och så förståndig; ...
Ah! ... hon rättar sig troligen efter Antons förvirrade slutsatser.
Men jag skall säga dem, jag, – att jag aldrig vill gifta mig, om jag inte får den jag älskar, och det är Arvid.
– Ack, hvad jag i förgår var lycklig! – de ögonblick jag då ostörd fick tala med honom; ... en känsla, för hvilken jag inte vet något namn, dref bloden till hjertat, när han yppade sin kärlek.
Stackars Arvid!
... han trodde så säkert i går möta mig i Götheborg. (beslutsamt.)
Men jag skall förskaffa mig pappas samtycke, – och sedan – skall Birger och Erika inte kunna neka mig deras.
(som inkommer hastigt).
(gladt öfverraskad).
Arvid! ... (de omfamna hvarann.)
... eller har du träffat min bror, och Erika?
Ack jo! ... de voro de första jag råkade vid min framkomst, i går middags; – men förgäfves spejade mina ögon efter dig, min älskade; – och då din svägerska, på mina oroliga frågor svarade, att du, för denna gången, beslutat dig bli hemma, – emedan J, vid närmare eftersinnande, inte båda kunde vara från hushållet, – – då fattades det inte mycket, må du tro, att jag gett luft åt min förtrytelse.
Jag insåg tydligen, att deras afsigt endast var, att förhindra vårt sammanträffande, och beslöt för den skull, att gäcka deras försigtighet.
– Jag föregaf således, att ett opåräknadt tjensteåliggande, genast fordrade min närvaro på ett annat ställe, och skyndade derefter hit, för att i lugn, få njuta några ögonblicks sällhet med henne, – – idealet för alla mina tankar, drömmar och förhoppningar.
Tack, min gode Arvid! ...
Du kom således ihåg din stackars Ella, som i sin ensamhet också endast egde tanken på dig, till sin förströelse.
Ack, min Gabriella! ... hur är det möjligt, att man kan lefva, efter en sådan stund som denna.
Du älskar mig! ...
Du är min! ... O! när jag så här håller dig, har jag ingen aning om jorden eller dess bekymmer.
Ja, min älskade Arvid! – jag är din!
... jag vill alltid vara din! ... ty sedan jag lärt känna dig, vet jag äfven, att din kärlek ensamt är mäktig att göra mig lycklig. – O! om du visste, hvad jag här känner mig främmande!
– Ingen sträng af helig ömhet, genljuder i mitt hjerta, vid tanken på min omgifning!
– Intet band af kärlek eller vördnad, fängslar mig vid min far!
Jag älskar Erika, ty hon har för mig varit allt! – men vid de öfriga, är jag endast genom vanans makt förenad! ...
Blifve således din sällhet, målet för hela mitt lifs sträfvan!
... och din kärlek derför, den skönaste belöning!
– Ännu i morgon, så snart Kapten Haraldson återkommer, vill jag af dem alla begära din hand.
De äga inga giltiga skäl att afslå denna begäran; – Låtom oss derföre glädja oss åt den framtid vi gå till mötes.
Först måste vi likväl utverka oss min fars samtycke, – ty med honom på vår sida, ska vi lättare kunna öfvertala de andra.
Du har rätt, min Gabriella! ... vi vilja gemensamt söka förmå honom, att bekräfta vår lycka! ...
O, min Arvid! ... i detta ögonblick, känner jag mig så glad ... så lycklig, – att jag hädanefter endast ....
(Hon afbrytes af Anton, som nu synes i dörren, och i det han får se Arnman och Gabriellas omfamning, ger till ett vidrigt utrop.)
(förskräckt af Antons skri, fortfar). Gud! ... jag hade glömt den galna menniskan. (bevekande till Anton.)
Kom in nu, och var inte längre ond, för det jag är Arnmans fästmö! ...
Inte är det någon så förfaslig olycka, som du inbillar dig.
Så snart pappa kommer in, ska vi be om hans samtycke, och sedan ska vi alla vara glada.
(med på en gång sorgligt och vildt uttryck.) Gabriella! ...
Gabriella! ...
Är det då redan så långt kommet!
– Du försmådde den stackars Neckens kärlek; – Nu kan jag inte rädda dig – du måste nu ned i afgrunden med de andra!
... min far och min mor vinka och vänta mig: – min tid här är snart förbi, – min förlossning kommer!
... men har jag väl godt af den, när du lemnas allena! ...
Ah! ... (han gömmer ansigtet i händerna och störtar ut.)
Ack, att då aldrig någon glädje får vara fullkomlig! ...
Nu blef den stackarn så förvirrad, att han inte vet, hvarken hvad han säger eller gör, – och kommer kanske inte igen mer på hela dagen.
Trösta dig, Gabriella! ... jag vill genast uppsöka och lugna honom. (går)
Ack min Gud, hvad jag är olycklig! ...
Nu gick han också bort.
(springande emot fadren).
... hvar i Guds namn har pappa varit så länge?
Såg pappa något af Anton, eller Arnman?
Anton?
... Arnman?
... hvad pratar du, flicka ...
Nej, pappa! ... han är återkommen, och låg i förbifarten till, för en stund, vid Tistel-ön.
Har då inte pappa observerat tulljakten heller?
Inte har jag sett hvarken jakten eller löjtnanten.
– Här ha kommit en Länsman och några stadstjenare hit från Marstrand, för att efterspana en hop förrymda fångar från Carlstens fästning, som de galningarna tro, skulle kommit till Tistel-ön och undandöljt sig här mellan bergsskrefvorna.
Jag har hela förmiddagen varit med dem uppe i klipporna, för att visa vägen, och kom just nu hem bakvägen genom la’gården; – jag kan således inte veta något om hvad du säger.
Men hvad fan vill han här i dag, jaktlöjtnanten?
(inställsamt).
Jo, ser pappa, han vill något, som jag nu måste tala med pappa om; ... men pappa får inte bli ond hvarken på mig eller honom.
Hvad är det der för historier, du pratar!
... sjung ut!
... hvad är hans ärende?
Arnman, han älskar mig så hjertligt, ... och så gör jag äfven honom, – och derför har han i dag kommit hit, för att begära mig till hustru. ...
Pappa nekar ju oss inte sitt samtycke?
Se der ha vi det! ...
(öfvertalande).
Pappa tycker ju om att få Arnman till måg, – pappa har ju alltid sagt, att han är en ung, driftig, och rask man! ...
Ack, hvad pappa gör oss lyckliga!
... hvad jag skall hålla af pappa!
... jag skall alltid vara så god, ... så snäll, ... ja, pappa, jag vill ...
Se så, plåga mig inte, barn!
... det der förslaget ser du, det duger inte.
Du har väl inte så brådt med att få dig en man, skulle jag tro! ... och i alla fall, så kan det ingenting bli af med Jaktlöjtnanten.
Kära pappa, säg inte så! ...
Arnman och jag passa så bra för hvarandra; ... pappa kan aldrig få bättre måg.
Det kan ändå inte bli på annat sätt! ...
Säg du Jaktlöjtnanten på mina vägnar, att jag har orsak att vägra anbudet, fast jag tackar för äran – och så kan du tillägga, att jag håller honom för en bra karl, som jag gerna skulle tagit till måg, ... om inte ... (halft för sig sjelf.) ...
Birger vore så ...
Ja, Birger ja, ... det är Birger och Erika jag har att tacka för detta! (gråtande.) pappa! pappa! hvarför ha de lagt sig emot min lycka?
... aldrig blir jag lycklig, – aldrig får jag en glad dag mer, om pappa afslår mina böner.
Tig, barn, tig! ... gå din väg – jag kan inte säga något.
... jag går då och säger Arnman, att vi måste skiljas!
... men så vill jag också säga pappa, att det är för mig detsamma, som att skiljas vid lifvet; och pappa får väl sjelf en gång se slutet.
(hejdar henne).
... jag vill ... jag ... (obeslutsam.) jag ... hvar är Arnman?
Han gick för att söka upp Anton, och ställa honom tillfreds, ty ett anfall af den vanliga galenskapen fick åter makt med honom, så snart han fick se Arnman härinne.
... den fåningen kommer nog igen, och hvarom inte, så ... är ingen skada skedd.
Du kan bedja Jaktlöjtnanten komma hit i morgon; ... jag vill ... ser du, ... jag vill besinna mig bättre – han får ursäkta att jag inte nu kan tala med honom.
Tack, goda, snälla pappa! ... jag skyndar genast att underrätta Arvid härom.
Tro mig, ... han skall för denna godhet aldrig glömma att älska och värdera pappa! ... (skyndar ut.)
... för det jag slagit ihjel fadren kanske!
... nej, nej!
... men, jag plågas värre än i en skärseld!
... jag vet inte hvad som kommit i kroppen på mig, alltsedan den unge filurn började fjeska för flickan.
– – Om det skulle finnas någon vedergällning, som man säger, efter detta, (undrande) så vore det kanske inte så illa, att ge flick-ungen till hustru åt sonen, såsom en försoning för den gamles blod! ... ja ha, det der vore ju förträffligt!
Men Birger, det tjurhufvudet!
... han är full af galenskaper han, – som hustrun satt i honom; ... faller det honom in att neka, så kan inte sjelfva hin håle böja honom.
– Men är jag då inte far?
... har jag inte qvar ännu min fordna kraft! ... jo, jo, jag skall visa dem jag, att ... (stannar plötsligt.) ... likväl spökar den der mordnatten mig i hjernan!
... underliga aningar smyga sig in i min själ! ... jag liksom tycker mig höra hväsningen af den gamle Tullsnokens dödsrosslingar! ... usch!
Jag måste derföre undandra mig något afgörande svar, så länge Birger är borta; – – men huru skall jag väl undvika sådant, om flickan och den der junkern ännu en gång ansätta mig?
... här måste fattas ett raskt beslut!
... jag vill genast, dem ovetande, skynda till Götheborg och underrätta Birger och Eri ... (hejdar sig.)
Men om det ändå vore blott en stockning i bloden, som hos mig åstadkommit dessa narraktiga inbillningar! ... (efter en stunds eftersinnande) ... nej! ... nej! ... i djefvulens namn, hastigt på resan! ... (vill skynda ut, men möter i detsamma Gabriella och Arnman i dörren.)
HARALDSON, ARNMAN, GABRIELLA.
... lyckan är med oss! ...
Jag fruktade att inte så snart få råka er, hederlige fader Haraldson, för att rätt hjertligen få tacka er för det hopp ni gifvit mig om er älskvärda dotters hand.
... den dyrbaraste skänk ni någonsin kunnat ge mig.
Säkert vill ni ändå mera bestämdt stadfästa vår lycka, ty huru skulle ni väl kunna ha’ någon betänklighet emot, att kalla mig er son?
(visar alla tecken till villrådighet).
Anfäkta och regera: ... (till Arnman,) Jaha! ...
Herr Jaktlöjtnant, ... ser ni, ... min tid är i dag upptagen med andra göromål, ... jag ... hm, ... jag ... måste, i en angelägen sak, bort på ögonblicket. ...
Så snart jag besinnat mig litet i saken, skall jag afgörande svara er. (går hastigt.)
(ropande efter Gubben).
... dröj åtminstone ett ögonblick! ... låt mig först veta!
(bedröfvad).
... säkert har han blifvit smittad af de andras obegripliga fördomar.
Underligt vore det inte heller, om samma motvilja för saken, gripit honom, som dina bröder, din svägerska, – ja, till och med, min egen mor.
O, min Gabriella! ... jag tror sjelfva himlen lagt sig emot vår förening; – mitt tålamod är slut, – och uthärdar sannerligen inte flera pröfningar.
Misströsta inte, min Arvid! ...
Nu, mer än någonsin, lifvar hoppet mitt hjerta.
Jag vet, att min far tycker om dig, och skall äfven slutligen ge oss sitt samtycke.
Visserligen torde han frukta, att, i afseende på min förmögenhet, handla utan i samråd med Birger, men egentligen lär han ändå i hufvudsaken följa sin egen vilja.
Men hvad var det du nämnde om din mor, gode Arvid? ...
Min mor, som redan länge anat och känt min böjelse för dig, har inte kunnat förmås att gilla den; – – inte för din skull, min Gabriella, ty dig älskar hon lika mycket som hon högaktar Erika, – men af ovilja för din far, och vissa, med hans fordna yrke förenade omständigheter.
Likväl är det min hederlige farbror
Pehr jag har att tacka, för att min goda mor nu ändtligen förjagat sina fördomar.
Jag trodde mig således nära målet, då nu fruktan för Birgers inflytande på din far, kullslagit alla mina förhoppningar.
Låt detta minst oroa dig, Arvid!
– Birger och Erika, aktar och älskar jag, det vet Gud; – men de äro inte mina förmyndare, – och mitt öde, måste således, oberoende af dem, afgöras.
Men du kan inte tro, min Arvid, huru mycket det gläder mig, att farbror Pehr, som du kallar honom, inte är emot vår förening.
Ack, hvad jag älskar denne gamle vördnadsvärde man! ... en förundransvärd känsla drar mig till hans hjerta: – och innerligen har jag önskat, att få kallas hans dotter! ...
(förtjust).
Engel!
... din kärlek och din ståndaktighet, återger mig nya förhoppningar och med dem äfven lifvet! – – O hvilka hinder skulle jag, för ägandet af dig inte vilja trotsa och bekämpa!
... skulle jag dermed än uppoffra hälften af mitt lif! ...
Lofva inte så mycket, Arv. ... (det bultar på dörren; Gabriella förskräcks.) ... Gud! ... säkert Anton; försökte du inte att stilla och lugna honom?
Olyckligtvis fann jag honom inte, ty jag råkade genast en bekant från Marstrand, som uppehöll mig med prat ända tills du kom att söka mig, hvarefter ... (det bultar ånyo.)
Låt dem komma in, hvem det än må vara.
(ropande).
Stig in! ...
ARNMAN, GABRIELLA, LÄNSMANNEN, Två Stadstjenare.
(till Gabriella helsande).
Er tjenare! ... min unga Mamsell, – tjenare!
– Vi sågo just nyss, att gubben Haraldson, satte seglena till, som man säger, och begaf sig bort.
Min far seglade bort, säger ni?
Derom vet jag ingenting.
Visst tycktes han ha mycket brådtom, när han lemnade oss, här, för några ögonblick sedan, ... men jag trodde att de der herrarna från Marstrand, ytterligare önskade hans biträde; ... och om jag inte misstar mig, är ni, min herre, en af ...
Alldeles riktigt, Mamsell, alldeles riktigt! – (afsides till en af Stadstjenarne.)
Hör på, gå och säg åt de andra, att de föra den unga mannen afsides, så att ingen märker honom tillsammans med oss, förr än visitationen blifvit verkställd; ... men de ska noga bevaka honom.
Till Gabriella.) Jaha, min unga Mamsell! ...
Vi ha verkligen kommit hit för att söka reda på några rackare och kanaljer, hvilka hemligen sluppit ut från Carlsten, och eftersom hvarken fader Haraldson eller hans son är hemma, så kanske ni tilläte oss göra en liten granskning i byggnaderna häromkring ... (blir nu först varse Arnman.)
... tror jag icke, jag har den äran se löjtnant Arnman! (tvetydigt.) åh, hå, hå, hå! ... rätt sällsamt, sannerligen, att träffa er, just här ...
Min kära Herr Kommissarie; – finner ni det så underligt, att råka mig hos Kapten Haraldsons?
Jaha, ... när jag rätt tänker efter, ... så kan ni inte ...
Har jag förstått er rätt, min Herre, så önskar ni göra en visitation i vårt hus?...
Tror ni då, att brottslingarne, i händelse de verkligen kommit till ön, skulle vågat smyga sig in ...
(infallande.)
Kan ingen veta, min unga Mamsell, kan ingen veta.
Kanske kunde ändå något uppdagas, som ni måhända inte en gång kan ana, genom en liten visitation, som ni behagar säga; ... om ni derföre tillåter, så ...
Mer än gerna skall jag för er öppna våra dörrar.
Se här, skall jag till och med öfverlemna er sjelf nycklarna; – denna hör till källaren under stora byggningen; ... den här hör till båthuset; ... och denna till sjöboden; ...
(begärligt).
Sjöboden, – ... jag tackar er!
... eftersom ni inte sjelf vill följa med, så ska vi allena, på Kronans vägnar, göra en liten rund, för säkerhetens skull, ser ni, – hvarefter jag skall ha den äran återställa er nycklarna.
... (afsides i det han går.)
Nu vill det finnas, om det är någon sanning i den galna mannens rysliga berättelse. (går tillika med Stadstjenaren.)
Har du någonsin sett ett mera befängdt original, bäste Arvid?
Huru är det väl möjligt, att några tjufvar eller mördare, skulle kunna vistas i våra byggningar, utan att man blifvit dem varse?
Det är afskyvärdt!
... och hans underliga obehagliga grin sen! ...
Jag vore sannerligen färdig att bli rädd för den der karlen! ...
Bry dig inte derom, min vän; ...
Ett öfverdrifvet fjesk i tjensten, när det inte behöfves, är ju ingenting ovanligt hos dessa herrar.
Han hade troligen något ärende i grannskapet, och kommer väl hem mot aftonen.
Du måste emedlertid hjelpa mig, bäste Arvid, att söka reda på Anton; – jag är i den grufligaste ångest för den arma menniskan ... st!... (lyssnar förskräckt.)
Himmel! ... det är Birgers röst! ...
(likaledes lyssnande).
Ja, verkligen! ...
Ja, vid Gud! ... de äro hemma.
Bäste, gode Arvid, skynda hit in i sidorummet, tills jag först hunnit tala med Erika ...
Gabriella, ... behöfver jag väl dölja mig! ...
... jag känner Birgers häftiga lynne; ... skynda! ... skynda!
Nå väl! ...
GABRIELLA, BIRGER, ERIKA, HARALDSON.
(strängt till Gabriella).
Har du din hemlige älskare qvar här, så önskar jag tala med honom, – och det ju förr desto heldre! ...
... jag vet inte om någon sådan.
Arnman har friat till mig, och jag bad pappa ge sitt samtycke, ... men pappa reste bort, och lemnade oss båda i ovisshet.
Och jag svarar dig, Gabriella, att du i evighet alldrig blir Arnmans hustru! ...
De goda, välvilliga tankar jag förut hyst om honom, ha alldeles försvunnit, sedan han, eller troligen J båda, i samråd, så listigt narrat oss.
Det var ohederligt gjort af honom, och förr än jag samtycker till ditt giftermål med Jaktlöjtnanten, skall jag sperra in dig i bur!
Nu vet du min tanke, och du bör minnas, att jag inte brukar gyckel.
Skaffa hit honom! ...
(mildrande till Birger).
Son, son, tänk på hvad du säger! ...
(oförskräckt).
Du vill tvinga mig, att afstå från det löfte jag gifvit Arnman; ... men du bedrar dig, om du tror, att tvång har någon makt öfver mig! ...
Jaktlöjtnanten är en hederlig man, – du har ingenting att förebrå honom; och med eller utan ditt samtycke skall jag bli hans hustru! ...
(afsides till Gabriella).
Ella, Ella, trotsa och reta inte Birger!
– Han är nu inte i lynne att tåla sådant.
– Vi anade redan i staden, Arnmans afsigt, och skyndade derföre efter honom.
Vi voro redan nära hemmet, då far kom emot oss.
Gubben har sedan dessutom förargat
Birger, lyd derföre mig, goda Ella, och bed Arnman komma hit, det är klokast! ...
Nå väl, Erika! ...
Jag skall foga mig efter din vilja, ty jag vet ju, att du inte är lika hård som Birger. (går in i sidorummet.)
HARALDSON, BIRGER, ERIKA, LÄNSMANNEN, tre Stadstjenare, sedan ANTON, och den fjerde Stadstjenaren, slutligen ARNMAN och GABRIELLA.
(till Haraldson och Birger).
På Välloflige Magistratens i Marstrand vägnar, förklarar jag er härmed skyldige att träda i häkte! ..
Haraldson, Birger, Erika
(alla på samma gång, förvånade).
Häkte!
Hvarifrån kommen J, lömske hundar! och med hvilken rätt vågen J här tala om häkte! ...
För hvad anklagar man oss?
För tredubbelt mord – å den för sex år sedan försvunna Kustbevakaren Jaktlöjtnanten Arnman och hans tvenne underlydande följeslagare; – samt för borrandet och sänkning af Kronans Tulljakt.
(Erika synes utom sig.)
(ursinnig).
J ljugen, J förbannelsens afföda!
... hvar hafven J bevisen för dessa edra skändligt hopspunna upptåger! ...
Packa er fort hädan! – eller, vid helfvetets svafvellågor! – jag skall eljest stänka kring väggarna, den usla drägg i hafven till hjerna! ...
(Mummel bland Stadstjenarne.)
(afsides till Haraldson).
Fatta er, far!
... våld tjenar här till intet; – vi måste duka under för öfvermakten, eller begå flera mord, – och utgjuta mera blod skall jag aldrig! ...
Så länge ännu bevis saknas, kunna vi kanske reda oss.
Hvem har angifvit oss för detta lika mycket osannolika som obestyrkta brott?
... eller genom hvilka vittnen och bevis, kunnen J anse oss fällda?
Det hör allena Domstolen till, att öfverbevisa och döma er; – oss endast, att på de välgrundade skäl och misstankar vi erhållit, med godo eller våld, föra er i fängelse!
– Vi kommo hit, för att efterspana några förrymda brottslingar, – men finna i stället andra, lika värdiga offer för den hämnande rättvisan – ty er timma hade slagit! – (öppnar fonddörren och insläpper Anton.)
Här sen J er angifvare! ... – ...
För att hindra en onaturlig förening, emellan sin egen syster, – den han visste vara okunnig om brottet, – och den mördades son, lika okunnig om sin fars banemän, – har denne, af grämelse och samvetsagg, såsom medvetande om morden, nedtryckte yngling, för oss i dag, afgifvit en sammanhängande berättelse, om edra ohyggliga illgerningar! – (öppnar ånyo fonddörren, då fjerde Stadstjenaren inträder med några tåg, segelstumpar och tvenne hälfter af en kronoflagga.) ...
Och här!
... sen J de bevis han förvarat, på sanningen af sin angifvelse! ...
(uppger ett skri).
Ah! ...
Barmhertige Gud! ...
(skyndar till Erikas hjelp).
Erika! ...
Vakna min älskade! – vakna! ... (för sig sjelf) ...
... sådant blef således ditt förfärliga beslut! ...
(vill rusa på Anton, men hålles tillbaka af Stadstjenarne).
(Vrålande.)
Missfoster!
... pestböld från afgrunden!
... tänker du, att få far och bror din, i galgen! ... låten mig krossa det afskummet, sönder och samman!
(Arnman och Gabriella komma häftigt utspringande.)
Himmelske Gud! ... hvad är på färde?
... goda, älskade Erika!
... hur är det med dig?
(till Gabriella).
Vårda och trösta henne, min syster! ... (till kronobetjeningen med lugn.)
Oaktadt det inte kan vara er obekant, att denne usling, – denne min egen bror, i flera år lidit af en ofta återkommande sinnesförvirring, hvaruti han troligen äfven nu gjort denna så onaturliga anklagelse, – skall jag likväl inte motsätta mig er myndighet; – således följer jag er! ...
(som då han får se Arnman, springer fram till honom, och med vansinniga åtbörder visande på fadren och brodren).
... ser ni! ... hur er fars blod rinner kring deras händer!
... ha, ha, ha! – vill ni ännu gifta er med Gabriella?
... (halfhviskande.)
Ni skall då få bägge deras hufvuden till brölloppsgåfva! ...
... känner ni då inte, huru tulljakten sjunker! ... (Arnman visar tecken till den yttersta bestörtning.)
Vid ridåens uppgång ligger gubben Haraldson sofvande, på ett simpelt läger.
– Birger, sitter med hufvudet lutadt mot ena handen, försjunken i djupa tankar.
BIRGER, HARALDSON.
Således i dag skall, inte jorden, men Skaparen, återta sitt lån! ... det blef mig då inte förunnadt, att i en redlig ånger; ... i ädla och nyttiga välgerningar, få aftvå mina brott! ...
Nåväl! ... äro dessa brott försonade, med mitt eländiga lif, – hvarföre då knota?
O, min Gud! – skall väl någon mildt förbarma sig öfver båda dessa oskyldigt brännmärkta qvinnor?
... – Beklagansvärda syster! ...
Rysligt grep mig förbannelsen den stund, då jag fastkedjade ditt rena, skuldfria lif vid mitt, – och, med förvilladt uppsåt, kastade dig i den redan öppnade afgrunden.
Ingen ånger! – ingen död! – förmår nu mera bortvältra denna förbannelse!
(Han framtar ett försegladt bref ur fickan, som han noga betraktar)
Månne väl innehållet af detta bref skall tillskynda dem någon beskyddare?
– Månne jag väl vågar tro på de lugnande ord, som den vördnadsvärde Presten, tillika med detta bref gaf mig?...
Ja, evige Fader! ... på din nåd, och på löftet af ditt ords tjenare, vill jag bygga mitt hopp för de värnlöse! ... och om brottslingens böner, från grafvens tröskel, kunna beveka menniskor, ska de inte sakna tröst och deltagande.
(vaknande).
Talar du med någon, son?
Hu! – det var en gräslig dröm!