Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Maj 1847 en särskild Förordning om Socknestämmor utgafs, bygd hufvudsakligen på samma grundsatser, som 1843 års Förordning, men upptagande dels en från bestämmelserna deruti skiljaktig grund för rösternas beräkning, dels föreskrift om sättet att förena sådana, hufvudstaden i allmänhet rörande, frågor, om hvilka de särskilda kyrkoförsamlingarnes soknestämmor stadnat uti olika beslut, nemligen genom en af fullmägtige från de olika församlingarne sammansatt s. k. sokenstämmonämnd; och är dessutom under den 1 April 1845 för hufvudstaden en särskild Förordning och Stadga angående fattigvården utfärdad, som åt en för hela staden gemensam fattigvårdsstyrelse, kallad stadsnämud, och åt en för hvardera af stadens territorialförsamlingar tillsatt särskild styrelse, kallad församlingsnämnd, uppdrager denna vigtiga kommunala angelägenhet, vid hvars vårdande dock sedermera äfven K.
F. angående fattigvården i riket den 25 Maj 1847, jemnförd med K.
F. den 13 Juli 1853, med vissa undantag, blifvit till efterrättelse anbeläld.
Vid jemnförelse emellan ofvannämnda Förordningar af år 1843 och Förordningen af år 1817 visar det sig visserligen, att de vid riksdagen 1834—1835 anmärkta bristerna i den sednare väl i de förra blifvit afhjelpta, och att ett nytt moment i kommunalväsendet på landet tillkommit, nemligen inrättningen af so/tennämnder, som ändamålsenligt utveckladt till bestämdare verksamhet, än den, som uti 1843 års Förordning åt sokennämd är anvisad, utan tvifvel skall bidraga till att åt kommunalverksamheten på landet gifva ett friskare lif.
Men soknestämmans gamla kyrkliga grund har likväl äfven uti 1843 års Förordning haft ett öfvervägande inflytande på denna Förordnings innehåll, och det punktvis utförda uppräknandet af de ärenden äfven af borgerlig natur, som allena skulle få utgöra föremål för soknestämmaus åtgärder, torde ock få betraktas mera som en följd af frågans traditionela uppfattning, än såsom ett uttryck af hvad en väl afvägd kommunalfrihet med skäl må kunna önska.
Önskningar i denna riktning hafva ock vid de sednaste riksdagarne icke uteblifvit.
De under sistlorlidne riksdag väckta motioner VIII och detaljerade förslag i ämnet utgöra derpå ett förnyadt bevis; och då de ändamål, för hvilka kommunerna, så länge de vidblifva sin bestämmelse och sitt begrepp, arbeta, alltid tillika måste, ehuru lokala, anses vara statsändamål, som bäst befordras, ju större lokalkännedomen är; då väl ordnade kommuner derjemte, naturligen, äro de säkraste organer, från hvilka statsförvaltningen kan erhålla de för sin verksamhet och sina beslut erforderliga, föregående upplysningar, och de sålunda på dubbelt sätt kunna sluta sig lill denna; så torde dessa önskningar så mycket hellre förtjena ali motsvaras, så vidt det kan ske utan förnärmande af de grundsatser, på hvilka de från statens ovilkorliga öfverhöghet härflytande rättigheter hvila, som de i alla afseenden öfverensstämma med de samhällsbegrepp, hvilka i alla tider, om än under vissa perioder med försvagadt lif, genomgå vårt folks historia.
Under full kännedom af frågans stora vigt hafva derföre Committerade i denna syftning sökt lösa sitt uppdrag, och om åtskilligt uti de nu utarbetade förslagen ännu bibehåller en exceptionel karakter, är orsaken dertill att söka dels uti de lagars positiva beskaffenhet, med hvilka Committerade dervid kommit i beröring, men som de, till följd af statsförfattningen, icke ansett sig kunna föreslå till ändring, dels ock uti de nuvarande sakförhållandenas egna fordringar.
Committerade hafva dervid lörst ansett den borgerliga kommunalstämman och den kyrkliga stämman böra särskiljas; en åsigt, som äfven redan år 1840, efter hvad från den tryckta samlingen af dåvarande Kyrkolagscomités förslag kan slutas, finnes hafva varit påtänkt.
Hvardera af dessa stämmor, båda utgående från alldeles olika grunder, kan derigenom utbildas i öfverensstämmelse med sin sär skilda princip, och de yttre omständigheter, på grund af hvilka, enligt hvad ofvan är visadt, man, utan närmare öfvervägande af deras olika grund och ändamål, i föregående tider låtit dem sammanlöpa i en, torde kunna anses uti icke ringa mån hafva bidragit dertill, att kommunerna, såsom borgerliga samhällsbildningar, stannat, isynnerhet på landet, vid den jemförelsevis lägre ståndpunkt, de till och med jemlikt 1845 års författningar ännu intaga.
Den kyrkliga stämman har i sjelfva verket med den borgerliga kommunens till sin princip så litet gemensamt, att den förening eller Corporation, hvars organ den är, icke ens, rätteligen uppfattad, sjelf utgör någon kommun, utan deremot endast en kyrkoförsamling utan något nödvändigt territorielt samband.
Intet bevisar detta bättre, eller gör det åskådligare, än det förhållande, att inom samma borgerliga kommun flera sjelfständiga kyrkoförsamlingar kunna finnas och i verkligheten finnas, en hvar, enligt den protestantiska kyrkans fordringar, med sin särskilda kyrkostämma såsom organ för lekmännens delta - IX gande i värden om kyrkans angelägenheter.
Just detta, af reformatorerna fordrade, deltagande utgör grunden för kyrkostämmans tillvaro, dä deremot den borgerliga kommunalstämman eger sin grund och sitt berättigande uti sjelfva statsförvaltningens behof.
Alt kommunen och kyrkoförsamlingen i de jemförelsevis!! esta läll sammanfalla i ett, är visserligen en faktisk sanning, men ändrar ej i nägot afseende den anförda olikheten i deras princip och betydelse, och äfven om kommunen och > kyrkoförsamlingen, hvad området angår, skulle, sammanfalla i ett, följer dock deraf ej, att alla medlemmar af den ena äfven kunna vara medlemmar af den andra.
Särskiljande är emellertid ej upphäfvande; och lika vigtigt det är, att den borgerliga kommunens verksamhet får utveckla sig för sig och på sin egen väg, lika myckel af vigt ur kyrklig synpunkt är det, att kyrkostämman bibehålles för sig.
Den är till sin grund ett väsendtligt moment i vår kyrkofattning, som, i likhet med den protestantiska kyrkans grundsatser i afseende å de henne tillhörande kyrkliga samfunds organisation i allmänhet, fordrar församlingarnes samverkan med presterskapet vid vården af deras religiösa och kyrkliga angelägenheter, och väl tillåter förverkligandet af denna samverkan under olika former, men icke frånvaron af all sådan.
Den är dessutom till sin tillvaro uti de för Presterskapet utfärdade privilegier bekräftad, och torde så mycket hellre böra upprätthållas, som den uti sig innesluter frön, ur hvilka ytterligare bildningar för kyrkans väl och förkofran kunna uppdragas.
Redan genom kyrkostämmans skiljande från den borgerliga kommunalstämman uppstår den för kyrkan gagneliga följd, att den befattning, presten såsom ordförande i soknestämman, äfven för borgerliga ärenden, hittills utöfvat, och hvartill grunden och anledningen endast uti ofvan anmärkta yttre omständigheter, men visserligen icke i något principielt förhållande, äro att söka, skulle på det enklaste sätt förfalla, och honom, sålunda befriad från en mängd för hans rätta embete alldeles fremmande göromål, beredas vida mer tid att egna åt sitt egentliga kall.
Då Committerade, på dessa skäl, skiljt den kyrkliga stämman från den borgerliga kommunalstämman, hafva de likväl, på samma skäl, ansett sig böra utarbeta ett särskildt förslag till Förordning om den förra, helst eljest en väsendtlig lucka uti den nu hithörande lagstiftningen skulle uppstå.
Efter denna allmänna framställning utbedja sig
Committerade att få öfvergå till närmare redogörelse för de särskilda förslagens innehåll, och bland dem först till förslaget om 2 Koimiiiuialstfyrelse på landet:
Då Committerade i stället för de gamla, från det kyrkliga förhållandet härstammande orden: soken, soknestämma, upptagit orden: kommun, kommunalstämma, hafva de ej gjort det utan noggrannt öfvervägande.
Redan särskiljandet af den borgerliga och den kyrkliga stämman gör det i sin mån af vigt, att icke för den förra allena begagna en benämning, som förut utmärkte båda.
Förslaget förutsätter dessutom möjligheten deraf, att två eller llere soknar kunde bilda en kommun.
Ordet: menighet, menighetsstyrelse vore icke heller lämpligt, enär det territoriala samband, som väsendtligen ingår uti begreppet kommun, icke väsendtligen tillhör begreppet menighet.
Ett rent svenskt ord för begreppet kommun finnes icke; och om af dessa skäl detta ursprungligt främmande ord, som redan allmänt begagnas i tal- och skriftspråket, nu äfven blefve införlifvadt med lagspråket, för att åt begreppet gifva det uttryck, som rätteligen erfordras, torde omsorgen för språkets renhet dervid finna en ursäkt uti omsorgen för begreppets klarhet.
I si II mann a sta tly anden.
De under denna rubrik upptagna sex §§. afse bestämmandet af kommunalområderia och kommunernas allmänna rättigheter såsom sådana.
Hvarje soken skulle, enligt regeln, utgöra ett kommunalsamhälle, och den kyrkliga indelningen således äfven bestämma kommunernas.
Delta förslag innefattar en gärd åt gamla, häfdvunna förhållanden.
Landsbygdens indelning i soknar och dessas derefter ordnade gemensamma intressen, rättigheter och pligter hafva under tidernas lopp vunnit en så fast hållning, alt en rubbning eller förändring deruti i borgerligt afseende väl icke utan många svårigheter skulle kunna genomföras eller antagas vinna bifall af dem, sådana förändringar närmast komme att beröra.
Då begreppet soken, efter den betydelse, hvaruti det nu tages, tillämpas ej allenast på sådana kyrkoområden, der en kyrkoherde är anstäld, utan ock på sådana, som väl hafva egen prest och kyrka, men derjemte likväl betraktas såsom annexer till en s. k. moderkyrkoförsamling, från hvilken de ursprungligen blifvit i visst afseende utbrutna, blir deraf en följd, att sådana sokuar till sitt område kunna blifva ganska inskränkta kommuner och tili verksamhet och förmåga alltså äfven jemförelsevis svaga; och detta är visserligen så mycket mer ett ofördelaktigt förhållande, som obestridligt är, att större, förenade krafter kunna för sina ändamål med jemförelsevis mindre XI kostnad oell bättre framgång uträtta mer, än der förhållandet är motsatt.
Ur denna synpunkt skulle konstituerandet af hvarje pastorat med dertill hörande annexsoknar till en primärkommun ostridigt bättre motsvara en kommunalförfattnings ändamål; men då Committerade vid pröfningen af denna vigtiga fråga, efter mycket betänkande funno sig böra i detta afseende lämpa sig efter de gamla, häfd vunna förhållandena, förbisågo de dock ej, att, der sådana till ett pastorat hörande mindre soknar sjelfve ville förena sig under gemensam kommunalförvaltning, och sålunda utgöra en borgerlig kommun, denna förening så mycket mindre borde möta hinder, såvida de tillhörde samma län, som den allaredan i fråga om fattigvården är medgifven.
Tillåtligheten af en så beskaffad förening föreslås alltså uti §. 3; och då, der dylika föreningar redan nu ega rum, ännu större skäl finnas för deras bibehållande, är äfven detta i §. 2 upptaget.
Emot en förening af lands- och stadskommuner under gemensam kommunalförvaltning tala deremot många omständigheter, grundade på de alldeles olika förhållanden, som utgöra hvarderas lifselementer.
En sådan är derföre afstyrkt.
Att det åt Konungens Befallningshafvande uppdrages att, der framställningar från kommunerna sjelfva inkommit, om sådana tillåtna föreningar, som ofvan äro nämnda, eller om upplösning af dem, i saken förordna, torde icke förtjena ogillande, då frågan i alla fall icke torde kunna undandragas hans bedömande under en eller annan form, och mot afslag på framställningen besvärsrätten står öppen.
Någon annan eller närmare bestämning af de särskilda angelägenheter, som borde kunna blifva föremål för kommunernas sjelfverksamhet och beslutanderätt, än den, som ligger uti de tre orden: ”gemensamma ordnings- och hushållningsangelägenheter”, hafva Committerade icke funnit lämpligt att bland de allmänna stadgandena intaga.
Att inskränka dessa angelägenheter till endast sådana ärenden af borgerlig natur, som uti 1843 års Förordning punktvis uppräknas och till soknestämmas handläggning öfverlemnas, hade varit att alltför mycket missförstå de billiga anspråk, kommunalfriheten, under en väl afvägd kontroll från statens sida, på sjelfverksamhet med skäl kan göra, och ett försök till ett sådant uppräknande skulle dessutom icke hafva lyckats, emedan det, i följd af sjelfva den mångsidighet, som ligger uti allt slags förvaltande verksamhets natur, hvarken hade kunnat blifva fullständigt, eller omfatta alla de särskildheter, som dermed egde samband.
De här ofvan anförda orden deremot hafva synts Committerade bäst uttrycka kommunalverksamhetens både omfång och begränsning.
De påtrycka denna verksamhet en uteslutande administrativ karakter och förutsätta, att de angelägenheter inom XII kommunen, med hvilka den eger taga befattning, skola hafva sin rot och sin uppkomst uti och frän de gemensamma intressen, dem kommunen såsom personlighet eger att vårda.
Hvad kommunen vid utöfvandet af denna vård, så väl i allmänhet, som i särskilda fall, har att iakttaga; den lydnad och aktning, den dervid är skyldig att visa de lagar, Staten beslutat och utfärdat; den högre pröfning, vissa af dess beslut skola underställas, innan de få bringas till verkställighet; och den rättsutväg, som bör vara hvarje enskild medlem af kommunen förbehållen till vinnande af rättelse, derest han funne sin enskilda rätt blifva för nära trädd genom kommunens beslut; om detta allt finnas i förslaget på sina ställen särskilda bestämmelser, och torde vid sådant förhållande något äfventyr ej vara att befara vid godkännande af den elasticitet i afseende å kommunens verksamhet, som ligger uti de ifrågavarande orden.
Då fråga är om kommunernas organisation, fä de grunder ej förbigås, efter hvilka uti förekommande fall bedömas kan, huruvida någon såsom medlem af kommunen skall anses eller icke.
Detta utgör ett nödvändigt moment af kommunens begrepp, och deraf beror beskaffenheten af de ömsesidiga rättigheter och förpliktelser, kommunen och de enskilde derinom mot hvarandra hafva.
Det är således en fråga af stor, praktisk betydelse.
Mångenstädes är ännu kommunerna rättighet förbehållen att pröfva, huruvida inträde såsom medlem af kommunen må beviljas eller icke, och en sådan pröfningsrätt har äfven, med hänsigt till fattigvårdstungan, ända till nyaste tider varit hos oss kommunerna medgifven.
Förordn den 3 December 1788 jemförd med K. F. den 14 Febr. 1811 utgör bevis härpå.
Andra grundsatser hafva sedermera hos oss i detta afseende gjort sig gällande, utgående från den åsigt, att ”ingen må, för äfventyret af framtida fattigvårdstunga, inskränkas i rättigheten att välja vistelseort der honom en sådan af andra skäl ej lagligen kan förmenas” (Kongl. Förordningen angående
Fattigvården i riket den 23 Maji 1847); och obestridligt riktig är utan tvifvel den grundsats, att bosättningsrätten inom riket och den dermed så nära förbundna naturliga rättigheten till ärlig arbetsförtjenst och ärligt förvärf, der tillfälle dertill sig erbjuder, icke kan få blifva föremål för något kommunernas inskränkande beslut, utan allena måste tillhöra Statens lagstiftningsmagt.
Den synpunkt, ur hvilken Committerade bedömt denna fråga, står ock med dessa åsigter i full öfverensstämmelse.
Uti 4 § föreslås endast att såsom medlem af en kommun skall anses den, som der eger eller brukar jord eller fastighet, utan afseende på, om han der tillika är bosatt eller icke, emedan han genom jordebesittningen såsom en del af kommunens område är med den - XIII samma pä det närmaste förenad; vidare den, som, ehvad lian der tillika bor eller icke, inom kommunen idkar annat näringsfång och sålunda både för sin person och deras, hvilkas patron han är, har af kommunens välbefinnande ett omedelbart intresse; och slutligen den, som, till följd af gällande Förordningar, der häfver eller bör hafva sitt laga hemvist.
Bestämmandet af sistnämnda förhållande är sålunda icke den kommunala, utan den allmänna lagstiftningsmagten förbehållet.
Hvad denna i detta afseende beslutar måste lända kommunen till efterrättelse.
Kommunens sjelfverksamhet skulle blifva af en ganska underordnad betydelse, om den ej vore berättigad att för gemensamma ändamål inom sig uttaxera erforderliga medel.
Denna rättighet har redan af gammalt varit henne tillerkänd, såsom en sjelfverksamhetens naturliga följd.
S g derom innehåller utgör endasten bekräftelse derpå, och bestämmas grunderna för beskattningsrättens utöfning uti ett följande stycke.
Kommunen kan emellertid ega äfven andra källor till inkomst, än den som ligger i beskattningsrätten.
Äro på en eller annan grund särskilda vilkor fästade vid sådana inkomsters användande, böra de, ehvad de uteslutande afse något visst ändamål eller andra förhållanden, naturligtvis uppfyllas.
Men der sådana vilkor ej hindra, eller inskränka dessa inkomsters disposition, torde något bindande skäl ej finnas, hvarföre de ej skulle få beräknas såsom tillgång för den gemensamma kassan.
Committerade hafva ansett detta böra uttryckligen uttalas, helst derigenom äfven kommunens egauderätt till dem bekräftas.
Hvad i 6 § förekommer har till ändamål att, på samma gång det särskiljer den verkställande myndigheten inom kommunen från den beslutande, bilda initiativet och öfvergången till de följande afdelningarne af förslaget. II.
Rommunalstämman. §§ 7—26.
Kommunalstämman skulle utgöra organet för kommunens beslutanderätt, hvarunder alla inom befogenheten för kommunens sjelfverksamhet liggande frågor af borgerlig natur, och således äfven alla uti särskilda Förordningar till soknestämmas handläggning nu hänvisade ärenden, så vidt de ej hörde kyrkostämma till, skulle falla.
Vid öfverläggningarne om detta moment i kommunal-förfättningen för landsbygden utgjorde frågan, huruvida kommunalstämman borde ordnas på representativ grund, eller bibehållas på den utsträckta basis, den för det närvarande på landsbygden innehar, ett bland föremålen för dem, och Committerade funno då, att det, XXV som i detta afseende i synnerhet borde inverka pä frågans lösning, nemligen folkmängden inom de olika kommunerna, företedde en mycken stor olikhet.
Om inom en del af dem folkmängden uppgår lill så stort belopp, att alla de röstberättigade svårligen skulle kunna på ett rum samlas för att deltaga i öfverläggningarne och besluten, finnas åter en stor mängd andra, der, efter det approximativt beräknade förhållandet emellan folkmängden och de röstberättigade inom denna, en sådan svårighet icke kan vara att befara.
Det representativa systemet är också i sig sjelft ej annat än ett medel, som måste begagnas, der primärförsamlingarnes sammankallande blefve antingen en omöjlighet, eller verkställbart endast under stora svårigheter.
Att representanter eller fullmägtige kunna inom sig, till följd af i sakförhållandet liggande skäl, förena större insigt i sak, större förmåga vid pröfningen och en på klarare medvetande bygd större kraft i viljan, än stora primärförsamlingar, är emellertid en sanning; och vid öfvervägande af allt detta, och då, på ena sidan, det representativa systemet ännu ingenstädes inom kommunerna på landet är infördt, eller ens, veterligen, efterlängtadt, men, på den andra, fördelarne deraf i synnerhet inom större kommuner likväl måste erkännas, hafva Committerade trott sig härvid handla med största omtänksamhet, då de löst frågan så, att det må varda öfverlemnadt åt hvarje kommuns egen pröfning och mogna beslut, hvilketdera af de två systemerna, det primära eller det representativa, den hellre önskar få hos sig infördt.
För hvarldera systemet hafva derföre nödiga bestämmelser blifvit i förslaget upptagna, och deribland först för kommunalstämman på primär grund Härvid förekomma främst frågorna om rättigheten att taga del deruti och värdet af en hvars röst.
Med fullkomlig kännedom om dessa frågors betydelse i vår tid, hafva Committerade trott sig bäst förese både det allmänna och det kom munala samhällets väl och fördel, då de, vid bestämmande af svaret å dem, hufvudsakligen vidblifvit de grunder, efter hvilka rösträtten ur nämnda tvåfaldiga synpunkt hittills • inom kommunerna varit bestämd, nemligen, att skyldighet till bidrag för kommunens kassa och rösträttighet, enligt regeln, utgöra hvarandras vilkor och förutsätta hvarandra, och att röstvärdet beräknas efter bidraget.
Denna allmänna regel bör dock icke i hela sin utsträckning och under alla förhållanden vinna tillämpning på dem, som, enligt ofvan uppgifna grunder äro att anse såsom medlemmar af kommunen
Utom den obefogenhet till rösträtt, som är en följd af borgerlig omyndighet, torde ock en sådan böra fastställas i afseende å' den, som saknar egenskapen af svensk medborgare.
Att en sådan person kan vara eller blifva berättigad att ega och besitta eller bruka jord inom riket, eller i eget ■p XV eller andras namn drifva något annat yrke, är ett kändt förhållande
Han är alltså af den kommun, der han intager denna ställning, en medlem, och såsom sådan förpligtad till kommunal-utskylder; men så länge han icke derjemte inom landet eger en medborgares rättigheter, kan han med skäl ej göra anspråk uppå att inom kommunen få deltaga i afgörande! af dess angelägenheter, som, ehuru till sitt yttre omfång lokala, dock till sin grund och inre betydelse sammanhänga med statsförvaltningen.
— Det dessutom för personer, taxerade till mindre än fem skatteören, efter de derom föreslagna och längre fram förekommande grunder, gjorda undantag i fråga om rösträtt, torde förklara sig sjelft.
Vid någon punkt bör strecket stå, och det står här lågt.
I fråga örn- rösträttighet på grund af jord- eller annan fastighets besittning har ännu 1843 års Förordning förbehållit denna rättighet åt egaren, framför landtboen, arrendatorn eller brukaren deraf, så vida egaren inom kommunen eller "församlingen” bor, eller i annat fall i kontraktet denna rättighet fÖF sig betingat.
Efter noggrannt öfvervägande hafva Committerade kommit till den öfvertygelse, att ett sådant förbehåll hvarken genom lag eller kontrakt bör medgifvas.
Uti kommuner, der eganderätten till all jord och fastighet är, eller, till följd af egendomsköpens frihet, blefve på några få händer fördelad, eller till och med sammanfölle uti en enda hand, skulle ett sådant förbehåll kunna leda till många för kommunalväsendet högst ofördelaktiga följder.
Det gifves inom landet socknar eller kommuner, der samtliga ströhemmanen under en hufvudgård jemte denna bilda en större possession, ofta ett fideikommiss, uti en enda egares hand.
Det gifves andra, der kommunens uti hemman och särskilda lägenheter fördelade område till eganderätten tillhöra endast några få personer, hvilka genom landlboer eller arrendatorer bruka de spridda lägenheterna.
Under sådana förhållanden skulle, i följd af ifrågavarande rättighet för egaren, hela kommunalmyndigheten kunna sammanfalla uti en eller några få personers hand, och de många på kommunens särskilda lägenheter boende arrendatorer, landboer m. m. alltså få nöjas åt hvad den ende eller de få egarne funne godt att i kommunens gemensamma angelägenheter göra eller underlåta.
— Det må medgifvas att äfven detta förhållande någon gång för kommunen kunde alstra något nyttigt och godt, ja nyttigare och bättre, än dess motsats
Men en så beskaffad patriarkalisk ordning står ej i öfverensstämmelse med kommunalfrihetens princip uti det konstitutionela samhället; den kunde ock lätteligen komma att på de öfriga medlemmarne af kommunen utöfva en förlamande och förtryckande inverkan och återhålla all nyttig kommunalföretagsamhet, och detta så mycket lättare, XVI om. egarne, boende utom kommunen, för densamma ej kände annat intresse, än ränteuppbördens.
Med afseende å allt detta hafva Committerade, på samma gång de bibehållit kommunal-utskyldernas belopp såsom mätare af röstvärdet, uti 11 § upptagit att rösträtt för fastighet, som innehafves af landbo, arrendator eller hälftenbrukare, tillkommer innehafvare!), utan att egaren må kunna den sig förbehålla.
Myndig qvinrias rösträtt på soknestämma, så vida hon i öfrigt innehar de dertill erforderliga qvalificationer, är allaredan .uti nu gällande, hithörande Förordningar medgifven, och således ingen nyhet.
För upphäfvande deraf torde tillfyllestgörande skäl ej förefinnas.