Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Augusti Kongl. Majits nådiga Utslag uppå dessa underdåniga besvär blifvit meddeladt, af innehåll, att Kongl. Majit funnit klaganden icke hafva anfört skäl, som kunde verka ändring i Hofrättens utslag, varande klaganden ålagdt att, vid deruti stadgadt vite, inom sex månader efter det nådiga utslaget, fullgöra, livad genom Hofrättens utslag blifvit honom lörelagdt.
En häktad och för förfalskningsbrott tilltalad person, om hvilken Kämnersrätten i Malmö den 31 Oktober 1840 afslutat ransakning och hänskjutit pröfningen af målet till Rådstugurätten, bade icke förr än den 15 Januari 1850 blifvit inför sistnämnde domstol inställd; och sedan jag, i anledning häraf, begärt och erhållit Rådstufvurättens utlåtande, hvarigenom blifvit upplyst, det Kämnersrättens protokoll först den 31 December 1840 till Rådstugurätten inkommit; så har jag mot Kämnersrättens Ordförande, hvilken erkännt, att dröjsmålet bordt honom ensam i egenskap af Expeditionshafvande tillräknas, låtit för detta dröjsmål anställa åtal inför Kongl. Hofrätten öfver Skåne och Blekinge, som häröfver genom utslag den 22 Juni 1852 sig utlåtit, att som Kämnersrättens Ordförande medgifvit, att ifrågavarande ransakning varit afslutad den 31 Oktober 1840, men det dervid förda protokoll icke förr än den 31 påföljande
December blifvit till Rådstufvurätten aflemnadt; alltså och då Kämnersrättens
Ordförande för detta sitt dröjsmål icke haft laglig ursäkt att förebära, pröfvade, med tillämpning af Kongl. Brefven den 18 No v. 1702 och den 15 April 1774, Kongl. Hofrätten rättvist att för berörde försummelse fälla honom att böta en R:dr Iranko för hvarje dag under tiden från och med den 8 November till och med den 31 December 1840; eller tillhopa femtiofyra
Ridr likaledes banko; hvarjemte Ordföranden förpligtades att ersätta Kongl.
Majit och Kronan kostnaden för den häktades fångförplägning under sagde tid med 5 Ridr 11 sk. 1 rst. banko; men enär denne sistnämnde afstått från anspråk på ansvar och ersättning för sitt lidande genom qvarhållandet i häkte, komme frågan härom att förfalla.
Domhafvanden i Marks härad hade uti ett den 22 Maj 1852 utgifvet betyg vidgått, att åtskilliga personer, hvilka under ransakning för stöld varit i häkte hållna, blifvit af Länsmannen i orten, såsom tillsyningsman vid häradshäktet, efter
Domhafvandens derom gifna tillsägelse, ställde på fri fot, sedan de voro sakfällde för de dem tillvitade brott, inen innan de undergått dé för samma brott dem ådömda straff.
Detta Domhafvandens förfarande hade jag anmärkt såsom felaktigt och derföre låtit emot honom anställa åtal, vid hvars pröfning Kongl. Göta Hofrätt genom utslag den 19 sistl.
Juli förklarat, att som Häradsrättens särskilda utslag, hvarigenom fångarne dömdes skyldige till begångna tjufnadsbrott, icke innefattade föreskrifter — 23 — af Häradsrätten, att dessa brottslingar skulle ur häkte Iösgifvas, innan de undergått den bestraffning, Häradsrätten dem ådömt; vid hvilket förhållande Kongl. Hofrätten funnit böra antagas, hvad Domhafvanden i sitt betyg förklarat, att nemligen fångarnes lösgifvande varit föranledt af hans tillsägelse derom till Länsmannen; alltså och då det icke tillkomme Häradshöfding, ' såsom någon med hans embete förenad rättighet eller pligt, att utom rätten enskildt förordna om fånges lösgifvande ur häkte, samt Häradshöfdingens tillsägelser till Länsmannen om fångarnes
Digifvande följaktligen icke borde betraktas såsom innefattande någon embetsåtgärd; funne Kongl. Hofrätten förevarande åtal, såsom för fel i domareembetets utöfning, icke föranleda till vidare yttrande; men i anledning af min anmärkning, att två bland fångarna, hvilka icke varit angifne för gröfre brott än dem, för hvilka de blifvit sakfällde, bordt antingen genast vid ransakningens början Iösgifvas eller ock efter sakfällandet qvarhållas i häkte, tilldess de voro straffade, har Kongl.
Hofrätten yttrat, att enär samma personer varit anklagade och jemväl blifvit sakfällde för första resan stöld, Kongl.
Domhafvan den, för det lian låtit dessa personer i häktet qvarhållas under ransakningen, som påbörjades den 4 och slutades den 11 Oktober 1848, icke hafva gjort sig till något ansvar skyldig.
Ofvér,detta utslag har jag anfört underdåniga besvär med anmärkning, att enär qvarhållandet i häkte för ett endast angifvet och under ransakning stående brott omöjligen skulle kunna gillas, om ej sakfällandet för samma brott borde medföra den brottsliges qvarhållande, till dess
Iian undergått det honom ådömda straff, det således ej kunde bétviflas, att Hofrätten, i fall åtalet för fångarnes lösgifvande blifvit hufvudsakligen pröfvadt, skulle hafva funnit detta åtal välgrundadt.
Och hvad beträffade Hofrättens yttrande i denna del har jag i underdånighet anmärkt, hurusom Hofrättens tankegång innefattade, att om en domare i embetet företager, hvad till domareembetets utöfning ej rätteligen hörer, han derigenom icke begår cmbetsfel och ej kan derföre dömas till ansvar af ilen öfverrätt, under hvars lydno och inseende han såsom domare står; att det likväl syntes mig ©tvifvelaktigt, att den åtlydnad, Häradshöfdingens tillsägelser rönt af Länsmannen, härrört endast från förutsättning deraf, att tillsägelserne voro gifna i öfverensstämmelse med Häradsrättens beslut, och följaktligen borde anses såsom officiella, då Domhafvanden såsom enskild man ännu mindre, än i egenskap af Häradshöfding©, kunde äga att meddela dylika tillsägelser; samt att om Länsmannen häruti misstagit sig, och rätteligen bordt lemna tillsägelserna utan åtlydnad, häraf dock icke syntes kunna uppkomma något urskuldande för Häradshöfdingen, hvilken ofelbart missbrukat sitt embete, ehvad han öfverskridit dess gräns eller inom densamma meddelat tillsägelser, hvartill ingen laglig rätt förefanns.
Ibland de ärenden, som återstå, har jag först att meddela en med Kongl. Göta Hofrätt förd brefvexling, föranledd af en hos mig af enskild person gjord anmälan, att sedan han hos J4.
Bfhde i Hallands län blifvit lagsökt, för ett den 1 Nov. 1842 till viss man eller ordres utgifvet och den 1 April 1844 till inlösen förfallet skuldebref å 271 Ridr rigs med påstående om bysättningstvång, och Landshöfdingeembete! i nämnde län genom utslag den 31 Juli 1844, under åberopande af 4 kap. 2 § Utsökningsbalken ålagt gäldenären att vid påföljd af utmätning genast betala fordrade kapitalet jemte ränta samt godtgöra lagsökningskostnaden; så hade, uppå besvär af fordringsägaren, Kongl. Hofrätten genom utslag den 20 Maj 1845 sig utlåtit, att som enligt Kongl. Förordningen den 31 Juli 1815 innehafvare af skuldebref, ställda till innehafvaren eller viss nian och ordres, bör enligt Kongl. Förordningen den 11) Maj 1750 genast njuta by sättning och säkerhet å gäldenären, derest lagsökning anställes emot utgifvare© inom sex månader från iörlallodageu eller om, såsom här vore fallet, denna är utsträckt till längre tid än tolf månader, inom aderton månader från den dag, skuldsedlarne äro uthändigade; alltså och då lagsökning för den nu i fråga varande skuldsedeln, hvilken förfallit till betalning sjutton månader efter det den utgafs, blifvit anhängiggjord den 17 April 1844, och således inom aderton månader från utgifningsdagen, pröfvade Kongl. Hofrätten rättvist, med ändring i öfverklagade utslaget, ålägga — 24 — gäldenären att genast, vid bysättningstvång, till fordringsägaren betala fordrade beloppet 271 Ridr r:gs; i följd af hvilket beslut gäldenären också blifvit bysatt samt derefter, enligt företedt bevis, gälden betalt; och har lian uti sin klagoskrift gjort anmärkningar emot detta Kongl.
Hofrättens utslag, såsom efter bans förmenande oriktigt derutinnan, att bysättning, utan föregående utmätning’ blifvit ådömd för en skuldsedel med bestämd förfallotid utöfver tolf månader från utgifningsdagen; hvarföre gäldenären förmält sig önska upprättelse och ersättning för det honom öfvergångna lidande.
Denna klagoskrift bar jag uti skrifvelse den 23 sistlidne December tillsändt Kongl. Hofrätten med anhållan om utlåtande deröfver; i anledning hvaraf Kongl. Hofrätten den 2C> Januari innevarande år uti skrifvelse sig yttrat, att grunden för stadgandet i de genom Kongl.
Hofrättens utslag tillämpade författningar af 1756, 1798 och 1815 vore, så väl i den ena som andra af dem, enahanda, eller att tvånget för utgifvare af skuldsedel, ställd till innehafvaren eller viss man och ordres, att vid äfventyr af bysättning hafva å lörfallotiden penningar i beredskap, borde inskränkas till viss tid; och ehuru sistnämnde två författningar innehölle. att för den händelse tid till betalning blifvit i skuldsedeln bestämd, densamma ej må öfverstiga tolf månader från förbindelsens dag, och att lagsökning bör ske inom sex månader från förfallotiden; likväl och som, enligt 1815 års förordning, strängare exsekutif kraft tillkomme skuldebref af ifrågavarande beskaffenhet, deri tid till betalning ej funnes utsatt, derest sådan fordras eller lagsökning mot utgifvaren anstälies inom sammanlagde aderton månader från skuldebrefvets dag, samt gäldenären oafbrutet under denna tid kunde blifva nödsakad att hafva penningar till hands, men det måste för honom vara mindre betungande att från någon viss dag efter tolf, men före aderton månader före skuldebrefvets utfärdande, vara beredd till betalning; hade Kongl. Hofrättens i målet deltagande Ledamöter funnit andan och meningen af 1815 års förordning ej kunna vara annan än ilen, att utgifvare af till innehafvaren eller viss man och ordres ställd skuldsedel, deri förfallodag är utsatt utöfver tolf, men inom aderton månader från utgifningsdagen, ovilkorligen vöre underkastad bysättning, så vida inom sistnämnde tid betalning fordras eller lagsökning mot utgifvaren anstälies.
Som likväl detta sätt att förklara meningen af de i fråga varande författningarna icke syntes mig förenligt med deras ordalydelse, så har jag uti skrifvelse den 16 sistl.
Februari anhållit att få ytterligare fästa Kongl. Hofrättens uppmärksamhet på ämnet; hvarvid jag anfört, att nämnde författningar, Kongl. Förordningarne den 19 Maj 1756, den 28 Juni 1798 samt den 31 Juli 1815, väl öfverensstämma uti den af Kongl.
Hofrätten åberopade syftning, att tvånget för utgifvare af skuldsedel ställd till innehafvaren eller viss man och ordres, att vid äfventyr af bysättning hafva å lörfallotiden penningar i beredskap, borde inskränkas till viss tid.
Men jag erinrade, att de tvenne sistnämnda författningarne sammanstämma dessförutan äfven deruti, att lörfallotiden i så beskaffad skuldsedel ej må vara utsatt senare, än tolf månader efter dess lifgifvande, samt innehålla i öfrigt, att derest betalning icke fordras inom sex månader efter en sålunda bestämd förfallotid, fordringsägaren då, enligt den ena, alldeles icke har annan rätt än för andra skuldebref och, enligt den andra, skuldsedeln förlorat den strängare exsekutifva kraft, den annars enligt 1756 års Kongl. Förordning medfört.
Endast i afseende på sådana förskrifningar, i hvilka viss förfallotid ej finnes bestämd trodde jag betänklighet kunna uppstå, huruvida uppsägning måste vara gjord så tidigt, att betalningstiden inträffar inom tolf månader efter utgifningsdagen, då derom uti 1815 års Förordning väl anföres, att så varit af Rikets Ständer föreslaget, samt att Kongl.
Majit i nåder bifallit den i dessa delar gjorda hemställan, och förordnade i öfverensstämmelse dermed, men ordalagen af det efterföljande nådiga förordnandet dock icke hafva Samma lydelse, utan i stället säga, att derest för löpande skuldebref, deruti förfallodagen ej är bestämd, betalning icke fordras eller lagsökning anstälies inom sex månader efter den i 1798 års förordning stadgade längsta betalningstid tolf månader, och således sammanlagdt inom aderton månader från den dag, de äro utgilna — — skuldsedeln då förlorat den strängare exsekutifva kraften.
Den — 25 — Den tvekan, som häraf kan uppstå, huruvida förskrifning utan förfallotid må kunna bibehålla den strängare exsekutifva kraften änskönt den icke genom uppsägning blir förfallen inom tolf månader, endast lagsökningen eller krafvet anstälies inom aderton månader från utgifningsdagen, efter det genom uppsägningen tillkommit en förfallotid, som medgifver så tidig lagsökning, denna tvekan äger deremot icke rum i fråga om förskrifning med utsatt förfallotid, sorn inträffar senare än tolf månader efter ulgifvandet, ty en sådan förskrifning är icke obestämdt, utan bestämdt stridande emot 1798 och 1815 års Kongl. Förordningar, hvilka, enligt hvad redan är anmärkt, uttryckligen förbjuda, vid äfventyr af den strängare exsekutifva kraftens förlust, att ställa löpande förskrifning på betalningstid utöfver tolf månader från förskrifningens dag.
Vid den slutledning, hvarigenom Kongl. Hofrätten kommit till resultatet af andan och meningen i 1815 års Kongl. Förordning, fann jag ingenting annat att påminna, än att från premisserna af denna slutledning äfven kan hämtas den följd, att sjelfva det maximum af aderton månader, hvarutöfver förfallotid och lagsökn ingstad sammanlagda ej må sträckas, vore för författningens ändamål lika öfverflödigt, som stadgandet om tolf månaders längsta förfallotid, hvilket emedlertid qvarstår, samt att ändamålet, eller den af Kongl. Hofrätten antagna enda grunden för alla tre författningarna, vore vunnet, endast lagsökningen, efter uppsagd eller förskrifven förfallotid, icke finge dröja utöfver de stadgade sex månaderne.
Men härmed vore ock visadt, att ingen ting annat af 1798 och’ 1815 års Kongl.
Att således argumentationen öfver andan och meningen af sistnämnde Kongl. Förordning bevisar för mycket, äfven när fråga är om förskrifningar ställda på uppsägning, det hade förekommit mig otvifvelaktig!, om jag ock lemnade derhän, huru de tvetydiga ordalagen i denna författning rätteligen må förstås och tillämpas.
Beträdande åter de fall, då bestämd förfallotid finnes i löpande förskrifning utsatt, syntes mig någon ovisshet ej kunna uppstå derom, att denna förfallotid måste inträda inom tolf månader, vid äfventyr af den strängare exsekutifva kraftens förlust.
Och då, i förevarande fall, den bestämda förlällotiden var utsatt utöfver tolf månader, kunde jag icke instämma i den tankan, att gäldenären bordt dömas till bysättning, innan utmätning honom öfvergått.
Jag trodde dock frågan om rätta förståndet af 1815 års Kongl. Förordning icke böra lemnäs utan närmare eftersinnande Jag anmärkte, att denna författning innebär en lagförändring, hvars vidtagande berodde af Konungs och Ständers sammanstämmande beslut, och att stadgandet ej kan hafva annan gällande betydelse än den, hvari båda besluten öfverensstämma.
Nu innehöll, i förevarande fråga, Rikets Ständers förslag: att löpande förskrifningar, som icke innehålla viss betalningstid, böra behandlas efter den beräkningsgrund, sorn 3 § af 1798 års Förordning utstakar, och att om gäldenär förbundit sig till betalning af sådan skuldsedel inom viss tid efter skeende uppsägning, och densamma verkställes så tidigt, att förfallotiden inträffar inom tolf månader från den dag, skuldebrefvet är utgifvet, detsamma bör medföra enahanda verkan, som i händelse betalning varit inom besagde tid utläst.
Majit bifallen, och enligt sjelfva Förordningens ord är det i öfverensstämmelse med denna hemställan, som Kongl. Majit meddelat sitt nådiga förordnande i ämnet.
Skulle likväl detta nådiga förordnande, hvilket derefter följer, icke tydligen uttrycka samma mening, som uti Rikets Ständers hemställan innefattas; så syntes mig intet tvifvel kunna uppstå, att ju det otydliga måste förklaras i öfverensstämmelse med samma hemställan, med hvilken författningen sjell säger det nådiga förordnandet öfverensstämma.
Då nu i det nådiga förordnandet eller fastställelsen på Rikets Ständers beslut förekommer, att om betalningen icke fordras eller lagsökningen anstälies inom sex månader efter den i 1798 års Förordning stadgade längsta betalningstid tolf månader, och således sammanlagdt inom aderton månader Irån den dag, förskrifningen är utgifven, denna förlorat sin strängare exsekutifva kraft; trodde jag det otydliga i dessa ordalag, eller den icke uttryckta meningen, It. SI.
Emb.-Berättelse för år 1853. 4 antingen betalningstiden efter uppsägning behöfver inträffa inom tolf månader eller ej, visserligen icke kunna få annan antaglig förklaring, än den som innefattas i Rikets Ständers beslut, att nemligen uppsägningen skall vara så tidigt verkställd, att förfallotiden inträffar inom tolf månader från den dag, skuldebrefvet är utgifvet.
Men så vida denna förklaring vore tillförlitlig och enligt lagstiftningsgrund nödvändig; förmodade jag också intet tvifvel äga rum, att ju äfven utgifvaren af en på uppsägning ställd löpande förskrifning är fri från omedelbar bysättning, derest icke uppsägningen sker så tidigt, att betalningstiden inträffar inom toli månader efter förskrifningens utgilvande.
Under den 15 sisth Februari har den Kongl. Interimsregeringen beslutat öfver' min i i sista berättelsen omförmälta underdåniga hemställan angående rätta förståndet af en år 1834 beviljad förhöjning i lösen för visering af resandes pass hos Svenska och Norrska Generalkonsuln i Finland; och innehåller detta nådiga beslut, att alldenstund nu varande Generalkonsuln G. af Forselles behörigen blifvit bemyndigad att uppbära den i fråga varande högre lösen för passvisering af två R:dr svenskt banko och, i den händelse densamma nu skulle undergå någon nedsättning, borde berättigas till ersättning för den derigenom under hans återstående tjenstetid uppkommande minskning i inkomster, men något högre belopp än det, jemlikt Kongl. Maj:ts nådiga Beslut af den 10 Juli 1850, från Handels- och Sjöfartsfonden till Generalkonsuln utgående -anslag af 500 R;dr Kamb. banko årligen, icke kunde för närvarande honom varda tilideladt, Kongl. Maj:t funnit för godt i Nåder besluta, att någon förändring uti den för Generalkonsulatet i Finland beviljade särskilda förhöjning uti passviseringslösen icke må under Generalkonsul af Forselles’ tjenstetid äga rum, meri att efter hans afgång den i fråga varande förhöjning skal! upphöra, samt den i expeditionstaxan till Kongl. Maj:ts nådiga Konsulssladga bestämda lösen i stället inträda.
Min i sista berättelsen omförmälta, hos Kongl. Maj:t gjorda underdåniga hemställan, angående Justitiä-Borgmästarens i Göteborg behörighet att ålägga stadssoldater derstädes extra judiciella bestraffningar för mindre förseelser i tjensten,' har nu mera blifvit besvarad med Kongl. Maj:ts nådiga Skrifvelse den 10 sisth Maj af innehåll, att då, efter hvad vitsordadt blifvit, någon olägenhet ej försports deraf, att vid de tillfällen, då personer hörande till Stadsvakten i Göteborg gjort sig till extra judiciell bestraffning förfallna, Justitiä-Borgmästaren derstädes derom förordnat, Kongl.
Majit ville vid detta under en lång tid iakttagna sätt att handhafva disciplinen vid nämnde Stadsvakt äfven för framtiden låta herö.
])å jag uti berättelsen för 1849 upptagit min hos Kongl.
Majit gjorda underdåniga hemställan om anskaffande af saknadt utrymme för Svea Hofrätts arkiv, samt den Kongl. Regeringens derå allåtna nådiga svar af den 28 Augusti samma år, hvarigenom förklaras anledning icke då för närvarande hafva varit att, meddela något förordnande i ämnet, har jag nu bordt lemna den underrättelse, att efter en af Kongl. Ilofrättens President år 1851 gjord anmälan om behof dels af ett sessionsrum för Ilofrättens femte Division, och dels af större utrymme för ökadt antal-af Kantslitjenstemän, samt för Ilofrättens arkif, Kongl. Majit uti nådig Skrifvelse den ti Mars 1852 förmält
Sig hafva inhämtat, att lägenhet för
Ilofrättens arkif kunde i bottenvåningen af samma flygel, der Ilofrättens nu varande rum äro belägna, utan svårighet beredas; hvarföre Kongl. Majit, i sammanhang med den af Herr Presidenten i öfrigt föreslagna reglering, funnit godt till den föreslagna anordningen äfven i afseende på arkifvet meddela nådigt bifall; och liar, nied begagnande af detta nådiga bifall, den del af Kongl. Ilofrättens arkif, sorn förut funnits på vindarna upplagd, nu mera blifvit uti omförmälte lokal i ordning ställd samt början gjord till upprättande af fullständigt inventarium deröfver. — 27 — \
Forskningen angående lagskipningens tillstånd har på vanligt sätt blifvit sträckt äfven till högsta instants, der nedanstående fall förekommit mig förtjenta af de sakkunniges uppmärksamhet.
Ibland de rättsbegrepp, som för lagskipningen behöfva vara klara, måste säkerligen räknas begreppet om hvad lagen kallar medgift eller liemföljd.
Giftermålsbalkens 16 kapitel, som afhandlar detta ämne, innehåller, att son eller dotter, som hemföljd fått, skall den behålla, så länge fader och moder, som den gifvit, håda lefva, men att när endera dör och arf skall delas, alltsammans återgår till skiftes.
Det stadgas vidare, att om son eller dotter, dör barnlös, hemföljd skall återgå, men att om barn lefva efter, de få den behålla med samma vilkor, som deras fader eller moder den haft, samt att om de barn dö förr, än någondera af dem, som hemföljd gifvit, den då skall återgå.
Hemföljd kan gifvas i jord, hus eller lösören, och skall, i den händelse, att när återbäring bör ske, husgeråd är borta eller ej kan återbäras så godt, som det gafs, detsamma gäldas elter thy, sorn det värdt var, då det gafs. 1 detta sista fall uppkommer fordran för hemföljd,, likasom man för lån eller inlags fä, när det är förvandladt och ej i behåll, blir fordringsägare jemlikt 17 kap. 2 § Handelsbalken.
Men i allt annat läll är rättigheten till hemföljds återfående icke att förblanda med fordringsrätt.
Hemföljden blir icke emottagarens egendom, utan fortfar att, så länge den finnes i behåll, tillhöra samma ägare, som den lemnat, men icke dermed afhändt sig eller förvttrat den.
Hemföljd är således hvarken mer eller mindre än lån — icke försträckning, utan hvad lagen i 11 kaj).
Handelsbalken förstår med lån (commodatum) hvartill äganderätten hos långifvaren qvarstadnar.
I ett läll, der tillämpning af dessa stadganden kommit i fråga*) var hemföljden gifven år 1843 i lösören, enligt förteckning med åsätta värden samt qvitto af mågen, hvilken å dotterns vägnar persedlarna emottagit, alldeles såsom lagen derom löreskrifver.
Dotter utfärdade qvitto å bevakade hemföljden, samt emot hans bestridande afseende ej kunde fästas å den åberopade tidningsannonsen; blefve alltså de mot hans påstående framställda anmärkningar i hufvudsaken ogillade; nien då en del af hemföljdspersedlarna redan före konkursens början varit tagen i mät lör en gäldenärens skuld oell satt under utmätningsmannens försegling, samt sedermera blifvit försåld, och D. (Svärfadern) medgifvit försäljningen af hemföljdspersedlarna i öfrigt, kunde ej större betalningsrätt tillerkännas I)., än dels för hvad efter liqvid af den fordran, för hvilken utmätningen skett, återstode (af köpeskillingen för det utmätta, och dels för värdet af de med l):s begifvande sålda, ej utmätta persedlarna, hvilket allt D. förklarades berättigad att med förmånsrätt utfå; hvaremot för det belopp, som blifvit till godtgörande af den utmatta fordran användt, D. endast tillkomme betalning såsom oprioriterad borgenär. *) Jtirid.
Arkif 10 b. sid. 401. — 28 — Häröfver klagades å borgenärernes vägnar genom sysslomännen; och Hofrätten, som dömde den 19 Febr. 1847, fann ej skäl att, pä den i Hofrätten fullföljda vadetalan, göra ändring i Kådst.rättens dom.
Men då saken vidare fullföljdes, blef fråga att påbörda hemföljdspersedlarnes ägare (Svärfadern) en med äganderätten i allmänhet oförenlig och för hemföljd uttryckligen eftergifven skyldighet att med något annat, än innehafvares eget erkännande, styrka sin rätt mot dennes borgenärer.
Det heter i 16 kap. 2 § (iifterm.balken: »Nu fins hvarken uppteckning eller qvittobref ej eller annat bevis, och är likväl hemföljd gifven; bäre tå åter til skiftes med svornom ede».
Innehalvarens obestånd kunde ju i detta förhållande ingen ändring göra.
Han var skyldig att, vid någondera ägarens (någonderas af Svärföräldrarna) dödsfall, återbära godset till skiftes med svornom ede, i brist af förteckning eller annat bevis, och var således icke berättigad att till sina borgenärers förnöjande uppgifva något a,f detta gods.
Ehvad han sedan ville godset behålla eller lill ägarna det återlemna; så var han sky Idig, och derföre berättigad, att icke samtycka dess öfverlåtande till borgenärerna.