Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
tjänstgjort i 5 hela kalenderkr, kan, utan löneafdrag, f&amp; &amp; t- njuta 3 0 dagars tjiinstledighet för sjulrdom etc. Som ersättning för 7 timmars dagligt strängt arbete, utan den vederkvickelse, som ligger i eii tids ledighet, är det nu stateii.
under de första, 5 &amp; seils tjiinstetid bjuder en ' ', '.
ordinarie .ämbetsman 700 kr.!
Efter dessa ars förlopp och se- dermera efter resp. 1 0 och 1 5 i r erhålles, som nämiidt, ett klderstillägg af 1 0 0 kr.
I minga - för att ej stlga de fle- sta - fall är telegrafisten för sin iatkomst hauvisad till sin egen arbetsförtjänst.
För att ej tala om de alltför talrilra fall, då hon, i likhet med s i mangen arbeterska, liar fattiga föräldrar eller andra anhöriga att draga försorg om.
Huru nu sammanj gmka utgifterna f ör de nödvändigaste lefnadsomkostnaderna med inkomsten?
Minimipriset för en inackordering i stiider som Stock- holm torde ej understiga 50 kronor i mhaden, iiaturligtvis då utan förmånen af eget rum och med ett kosthill, som utan öfverdrift kan kallas för magert.
Efter den allra lägsta beräkning skulle således till husrum och kost åtgä 600 kr.
Etrligen; återstår siledes 1 0 0 kr., af hvilka, sedan pensions- afgiften och skatten blifvit fråndragna, alla de öfriga nöd- vandiga utgifterna för kläder, tvätt, lakarevård o. s. v. skola bestridas.
I sanning siffror som tala!
Men utom den orättvisa, som synes ligga diiri, ath sta- ten bjuder en ordinarie tjänsteman en så låg lön för ett strängt arbete, larer äfven den nya ordningen komma, atii drabba de äldre extra orditarz ' e telegrafisterna.
Vanligen ar det först efter 12 i 1 5 års tjänstgöring, som extra ' ordina- rie vinn er befordran till ordinarie %j enst.
E e a, ordinarie telegrafisternas aflönin g kommer naturligtvis.
att s ä d a s un- der den lägsta ordinarie telegrafistlönen, hvartill kommer det förhållandet att de telegrafister, hvilka ej %tt öfva sig i skötseln af telefon, vid sökande af befordran ej kunna iberopa samma meriter som de hvilka börjat tjänst- göra vid de interurbana ledningarna.
Desto bekymmersam- mare ställer sig de extra ordinarie telegrafisternas framtid, d i man tager i betraktande, att deras utsikter till befor- dran i ej oväsentlig grad redan fördystrats genom ett nyli- gen d telegrafstyrelsen utfardadt cirlrulär, enligt livilget exht ordinarie vid sökande af ordinarie telegrafisttjänst mfste fö- rete läkarebetyg, en ny förordning, som endast drabbaz kvin- liga extra ordinarie telegraftjansteman.
Nar dessa således efter 12 h 1 5 kr ej kunna styrka att deras halsa ar full- komligt god, gå de miste om befordran.
För en annan klass af extra ordinarie tjanstemän ter
sig framtiden e j mindre mörk, nämligen hela den för lokal- telefoneringen anställda personalen.
Dessa telefonister aflönas med 30-40 kr.
i månaden, allt efter den vana och skick- lighet de lyckas förvärfva sig.
Visserligen fordras rings för- kunskaper för att blifva till telefon-elev antagen (elevtiden utgöres af den tid, som atgar för inlärande af de i Stock- holm f.
n. till omkring 1,900 uppgaende namneii pk aboii- nenterna) men &amp; betet är shdeles slitande.
Det mest öm- mande i telefonistens ställniiig Iir dock utan tvifvel.
hen- nes utsikt att efter ett tiotal af år gå, miste om sin plats; efter denna tid anses hon nämligen icke vidare besitts den spänstighet ' och påptisslighet, som fordras för telefonens sköt- sel.
Ocksk har byrhchefen Wennman i en utförlig reserva- tion, bifogi&amp;l telegrafstyrelsens förslag, yrkat på nödviindig- heten att i någon nian söka betrygga telefonpersonalens framtid.
4 Harmed vilja vi afsluta vår kortfattade.
granskning af en fraga, som ej blott och bart kan betraktas som en bröd- frågcz, hvaraf några få arbetande kvinnors väl eller ve be- ror, utan som en principfrågn, som berör hela det kvinliga sliiltets intressen.
Så liinge den regeln annii följes, så, val d&amp; staten som deii enskilde är arbetsgifvare, att kvinnan endast aizvändes p&amp; underordnade poster, kan, man visser- ligen ej viinta uppnaendet af det idealet, att vid beriikningeii afven af kvinligt arbete lageii om %lön efter arbetets värdes konsekvent tillämpas.
Den förviintuingen torde dock ej vara obillig, att den svenska staten, hvars plikt ju fordrar att alla medborgares ' rätt tillgodoses, erbjöde &amp; t den i dess tjIinst anställda kviiinan, såsom ersättning för e t t.
träget och ansträngande arbete, en lön, som tillförsäkrar henne en be- kymmerfri och hederlig existens; Det är detta vi hoppas att riksdagens förtroendeman, som nu hafva telegrafstyrelseas förslag under pröfning, skola be- hjärta, pk det att denna ' för svenska.kvinnor s&amp; viktiga 1ö- nefråga om möjligt måtte bringas till en lyckligare lösning.
Lucy Vid den stora kvinnokongressen i Chicago förliden sommar, där, som bekant, framstående kvinnor f r i n så godt som alla världens länder stämt möte, tilldrog sig bland de amerikanska kongressmedlernmarne, Iivilka naturligen utgjorde det öf vervagande antalet, en liten hvitliårig gumma den största uppmärksamheten, Det var en till det yttre obe- tydlig kvinna, i sin enkla hvita spetsmössa och nastan kväkarlika dräkt bjärt afstickande mot sina i strhlande toiletter efter det allra senaste modet utstyrda landsmaninnor.
Men kring den lilla gumman, som nied sitt blida leende och anspråkslösa vasen kunde ' liknas vid en fryiitlig, hjiirtegod, bedsternor » af den qamla stammen, trängdes man med uttryck af den djupaste vördnad och beundran, åt henne var vid alla de tillfällen, då hon visade sig offentligen, oomtvistadt heders- platsen anvisad, och endast för att få trycka hennes hand, att f2 se detta gamla ansikte sade sig inången vara kommen till Chicago från de aflagsiiaste delar af den stora republiken.
De främmande deltagarne i kongressen ' torde i början med en viss förvåning åsett denna hyllning och undrat öfver ahledningen till den uppmärksamhet, som koin denna enkla, nastan alldagliga per- sonlighet till del.
Men så visar sig den lilla guminan på talarstolen.
Ålder, bräckligliet, hvar- daglighet äro försvunna.
Efter de första orden erfar man att talets gåfva tir en makt, som förmår skänka ungdomens glöd och tjus- ningskraft i trots däraf a t t åren böjt gestalten och silfverfar- gat håret.
svältalande » äro så godt som alla amerikanska damer, så väl medfödd begåfning som uppfostran och vanan vid offentligt upptriidande göra deni alla till talarinnor.
Men hos denna åldriga kvinna finner inan något långt förmer 5in den vanliga amerikanska talargåfvan - wtalförhets skulle man i många fall kunna kalla den - detta ar den sanna viiltaligheten; en stämina sallsynt välljudande, mjuk och geiiomtriingande på sainnia gång, en makt öfver formen, ett behärskande af ämnet, som verkar oemotsti " tiid1igt tilldragande, och tillika denna val afvägda .tillsats af Iii~mor, so111 aldrig får fattas i ett amerikanskt föredrag.
B Hvein är det?
» frågar undrande och förtj iist friimlingen från Europa sin amerikanska granne.
%Det ar Lucy Stones, blir svaret, åtföljd af en förvinad blick.
Ty märkvärdigt i sanning att ej kanha Liicy Stone, Amerikas kanske.
förnanista talarinna, en af de ädlaste Banbryterskor för kvinnans fri- görelse, en af de f&amp; ännu lefvande veteranerna från den tid ' vid slutet af 1840-talet, då kvinnofråkan ännu, liksom .frågan om sla.fvarnes befrielse, var ' en stridsfråga, hvilken kräfde sina hjältar och sina inartyrer.
För alla dem soin.
med någon uppmärksamhet följt kvinnoeman- cipationens historia, ä r Lucy Stones namn väl bekant., i Amerika räknas det bland landets största.
Men då denna kvinnas verksamhet förnämligast omfattade den specifika gren af kulturarbetet, som nar- mast rör hennes eget köns intressen,.
torde det vara ursäktligt om utom Amerikas gränser och utom kvinnofrågdns omrhde, namnet Lucy Stone ej ar närmare kandt.
Nu då den person, som bar detta namn, afslutat sin lifsgarning, då det livita hufvud, till Iivilket ej längre sedan än i somras en tack- sam samtid blickade upp med kärlek och vördnad, för alltid lagt sig till livila och sankts i grafven, iinder en anslutning och ett deltagande, som t. o. in.
i Amerika kan betraktas som ovanlig, må det ej vara ur vägen a t t göra en svensk allmänhet något närmare bekant med en kvinna, hvars namn för alla tider skall näpnas i samband med hen- nes köns utvecklingshistoria.
: ': t: I h c y Stones lefnadsbeskïifning ar, som s&amp; 1iiBng.a framstående personligheters, skildringen af en kamp mot yttre svhriglieter och vi- driga omständigheter, en kamp viidande mellan inotgang och fram - gång, nederlag och seger: Hon föddes den 13 augusti 1818 på en farin i I) 5assaclinsets.
Fadern var en driftig landtbrukare och htnjöt såsom sadan ' stort an- seende bland sina grannar, inen i sitt hem var lian en tyranii, som efter bokstafven tyckes Iia tillämpat regeln,, att Iiusbonden ar herre i sitt hus », och den punkten i vigselforniuläret.
» att hustriin skall vara sin man underdånig ».
Det torde äfven varit iinder inflytandet af det tvång, so111 liusfaderns.
despotiska lynne utöfvade p&amp; lieininet, synnerligast på dess kviilliga medleminar, so111 Lucy redan f r i n barna- åren fattades af eii stark känsla för det orättvisa i kvinnans stall- ning och en liflig önskan att denna orättvisa inåtte blifva afhjälpt.
För sin uppfostran och utbildning hude Lucy uteslut.ande sig sjalf att tacka.
Söneriia sändes af fadern till landets » collegesa för att d#r fiillanda sin uppfostran, men då dottern anhöll o111 ' samma förman fick hon endast till svar: » Ä r du frhn förstandet! » För att,
tillfredsställa sin brinnande hag efter vetande inåste den unga flickaii själf förtjäna penningar.
Hon plockade nötter och bär i skogen ocli sålde dem för att för penningarna köpa böcker.
Cnder sina första ungdomsår besökte hon hemtraktens folkskolor, lärande och under- visande ömsevis.
Snart blef hon, tack vare sin framstiiende för- maga att undervisa, anställd som vikarierande liirarinna vid en af dessa skolor, men hennes lön var så obetydlig, att hon först vid 25 års ålder lyckats sammanspara en så pass stor siimma, att hon-kunde förverkliga sin dröm att låta inskrifva sig som student vid iiniver- sitetet i Oberlin, det enda d % öppet f ö r kvinnor.
För att kunna uppehålla sig där, mhste hon dels ge undervisning i den ined iiniver- sitetet förbundna förberedande skolan, dels för nigra fl cents i tim- men uträtta en städerskas sysslor i det för Oberlins kvinliga studen- ter afsedda pensionatet.
Själf kokade hon under hela siii studietid sin mat i den lilla tarfliga kammare, hon förhyrt utom högskolans område.
Oberlin var en stad med starkt utpräglade sympatier för slaf- varnes sak och iu %nga ur slafveriet flyktade negrer hade dar funnit en tillflyktsort.
E n skola för att bibringa dessa de första grunderna i läsning och skrifning inrättades och Lucy 8tone anmodades a t t un- dervisa i densamma.
De färgade männen, ehuru nyss befriade nr slafveriet och fullkomligt okunniga, ansågo det likväl under sin v&amp;- dighet att taga emot undervisning af en kvinna.
Första gången Lncy visade sig p&amp; katedern hälsades hon af sina svarta lärjungar med ett mummel af ovilja.
Till slut reste sig en af dem, en stor, grof karl, den svartaste af dem alla, ocli förklarade, att han visserligen ej hade något att invända emot miss Stone personligen, men han kunde ej neka till a t t det bjöd lioiiom emot att bli undervisad af en kvinna.
Lucy svarade, att de borde inse, att det endast var förenligt med deras egen ' fördel attc t a emot undervisuing af livern det rara ma, soiii kunde lära dem något, ett argument för Iivilket de matte ha böjt sig, ty det dröjde ej länge förr än lärarinnan lyckades besegra sina svarta elevers motvilja och tillvinna sig deras förtroende och till- gifvenhet.
Hennes första offentliga tal hölls under hennes vistelse vid nni- versitetet.
De befriade negrerna hade ordnat en fest till högtidlig- hållande af Vest-Indiens frigörelse ur slafvesiet och anmodade Lucy Stene att vara en af talaroe.
Högskolans rektor och nigra af pro- fessorerna voro af ven inbj udna.
Lucy framsade helt okonstladt sitt tal bland alla de öfriga.
Xen följande dag kallades hon inför hög- ',
: skolans föreståndarinna och kvinliga styrelse och erhöll en skarp skrapa för sitt oblyga och okvinliga tilltag att uppträda offentligt.
, Var ni ej rädd och blyg, då ni stod där på estraden bland alla dessa ' män?
w frågade man henne.
» Nej B, var det uppriktiga svaret.
&gt;Dessa man voro min rektor och ' mina likare, jag var ej det rin- gaste rädd för dem. » - Vid slutet af sin studietid anmodades 11011 att författoa en uppsats till terminelis invigningsfest.
Hon afstod.
dock därifrån, då hon erfor, att denna uppsats skulle uppläsas ej af lieiine sjalf, utan af en af professorerna, då det ej var passande att en kvinna framträdde inför en större menighet.
Nara 40 år därefter, då Oberlin firade sitt 50-årsjubileum, inbjöds I m y Stone a t t vara en af talarne vid de festligheter, som då firades.
Så kunna tiderna för- ändras!
a r 1847 tog hon sin grad och höll samma år sitt första offent- liga föredrag öfver kvinnans rättigheter från predikstolen i den kyrka, där liennes bror var pastor.
Kort ddrefter blef lion anställd som föreläsare af Sällskapet för slafvarnes befriande (the Anti-Slavery- Society).
Men redan då blandade hon en god del af tal om sanihallets orättvisa emot kvinnan in i sina anti-slafveriföredrag, .hvilket ofta ådrog lieune förebråelse.
på ' dessa förebråelser svarade hon: w J a g kan ej Jjiilpa det.
Jag var kvinna innan jag blef abolitionist.
l) J a g .måste tala för kvinnornas sak., I 3 ' i: edrilra Bremers resebref ffåm me rika, hennes
Sedan författarinnan beskrifvit ett par talare, soin inledt mötet, fortfar hoii:.
&gt;Nu framkom en p p p, som halsades med lifliga handklapp- ningar: ett ungt Iivitt friintiminer i en enkel hvit klädniiig och bart.
oprydt hår fraiiitradde liållande en mörk miilattska vid handen.
De~iiia sednare hade varit slafvinna och hade nyss räddat sig ur slaf- veriet på .ett fartyg, där hon blifvit gömd.
Det sBg väl ut då den unga livita kvinnan - miss Lucy Stoiie - rlckte ut sin hand öfver den svarta kvinnans hufvud, kallande henne ' syster ', och framstiillde lieiine soin en sådan för den församlade människomängden.
Det såg val och vackert ut, och så kändes det nog af alla, att den livita kvinnan Iiär stod som den svartas beskyddarinna och van.
Miss L U C ~ gjorde ock detta ratt väl, fullkomligt kvinligt, stilla och vackert.
Hon fortgick sedan att berätta den förra slafvinnans historia, och talade ' ' ' l) Parti i N. Amerika inot slafveriet.
' öfver slafveriet en god stund med fullkomlig sjalfbeharskning, redig- het i ton och åtbörder.2 - - - - - - - - - Detta var 1850, d % Lucy Stone ännu stod vid b ö ~ j a n af sin bana.
Fredrika Bremer, som ännu ej synes vara helt frigjord f r h tidens fördomar, att en kvinna ej bör uppträda på talmöten, erkänner .villigt den unga föreläserskans %lätthet att tala, det passande i hen- nes vasen, det rediga i föredraget,, men nggoon högre flykt finner hon ej hos henne, &gt;hon upprepade blott hvad män redan ha sagt, bättre ocli kraftigare an hon,.
Fredrika Brerner tillägger: %Om kvinnorna vilja värdigt fylla platsen p&amp; forum, så miste d e uppträda dar nied vardiglieten och makten af väsen, som verkligen ha nya och höga sanningar a t t uttala och representera.
.De måste tänka och tala ur kvinnosferens centrum.
w Hvad redr rika Bremer med sin underbara förmggn a t t blicka in i framtiden, di %.
uttalade, tyckes Lucy Stone redan vid denna tid inom sig förnummit.
Hon kände varmt för de förtryckta slaf- varnes sak, men dessa hade förespråkare bland landets mest be- gåfvade inäii, det fanns en, ny ocli hög s a n n i n g ~, hvilken ännu blott en och annan svag stämma vigat påpeka, sanningen rörande kvin- nans mänskliga och sociala riitt.
Det var för densamma Eucy skulle gå i fält, det v m dar hon kände a t t hennes ratta verksamhetssfär lag.
.Hon uttriidde äfven snart ur anti-slafrerisiillskapets tjänst för a t t helt ägna sig åt kvinnans sak, en sak d&amp; högst impopultir bhnd Förenta staternas alla samfundslager.
De afventyr, ja, faror, hon hade a t t utstå under de följande h e n, di.
hoii pk egen risk reste fran stad till stad för a t t offentligt tala för sina idéer, skulle fylls hela böcker, och otaliga 8ro exempeln g8 det mod och den sjalsnär- varo hon adagalade i de mest brydsamina situationer, på samma gång soin hennes energi och tron p&amp; det rittmiitiga i hennes sak aldrig sviktade.
I de flesta stiider, hon besökte, Iiitde ingen kvinna förut upp- trädt offentligt, hvarför nyfikenheten samlade omkring henne ofantliga &amp; hörareskaror.
Den unga föreläserskan räckte stor öfressaskning.
Enligt det gängse föreställningssättet skirlle den kvinna, som upp- trädde för a t t förfäkta sitt köns rättigheter, vara ett stort, kan- tigt fruntiminer med barsk röst och kar1avnlna fasoner.
I stallet fann man en liten spiid varelse med stilla, ansprAkslöst rasen, behag och blygsamhet i satt och htbörder och den ljufvaste, mest riilljndande stämma, som någonsin blifvit hörd från en talarestol.
Denna stamma blef snart beryktad, ja, personer, som endast en ging hört densamma,.
13 o kunde åratal därefter känna igen denna ' röst.
på endast några ord yttrade i en mörk järnvägskap6 och utropa:
r När Lucy började sina föreläsningar var tillträdet till dem af- giftsfritt för att locka ett desto Görre auditorium, hvarföre också de första åren voro en enda lång följd at ' försakelse och kamp mot eko- nomiskt betryck.
Men då hennes rykte som talarinna blifvit stadgadt och hennes popularitet oomtvistad kunde lion följa sina van- ners råd och fordra en skälig inträdesafgift af sina åhörare, utan a t t Iion såg deras ' antal på minsta vis aftaga.
Därigenom förbättrades naturligen hennes ställning betydligt.
Lucy Stone var en ab inbjadarne till det ' första i Amerika hållna större kvinnomötet, det i Worcester 1851, från hvilket ej blott den amerikanska kvinnan, utan öfverhufvud taget kvinnorna i hela deii civiliserade världen kunna räkna en ny a r a i sin historia.
Så var det de offentliggjorda förhandlingarna fran detta möte, som inspirerade mrs John Stuart Mill att skrifva den märkliga artikel i the Westminster Review öfver kvinnans frigörelse (Enfranchisement of Woinen), livila ken var början till kvinnorörelsen i England med dess vidtgående reformer.
Sedan denna första ~convention~ ägde ingen sådan rum i Ame: rika, utan att Lucy Stone var en af organisatörerna ocli uppträdde soin en af de förnämsta talarne.
Den vidt utgrenade Föreningen för kviiiiians röstriitt (American Woman Siiffrage Association) raknar henne bland sina stiftare och under nara '.
20 års tid var hon oïd- förande i dess arbetande utskott.
Föreningens organ, the Woman ' s Journal i Boston, Amerikas bäst ansedde kvinnoblad, .koin till stånd på hennes initiativ, och sedan dess första redaktris, mrs Livermore, fråntradt denna befattning, stod L U G ~ Stone i spetsen för redaktionen de sista åren med tillhjälp af sin dotter, Alice Stone Blackwell.
Lucy, säger hennes trogna niedarbeterska mrs Livermore, i de vackra ord hon agnar sin döda väninnas ininne, hade besliitat sig för att aldrig gifta sig, och troligcn skulle lion förblifvit denna sin före- sats trogen, om hon ej funnit just den man som af alla man på jorden bäst passade henne.
1855 ingick hon aktenskap med en ung köpman vid namn Henry Blackwell, hvilken älskade henne så högt, att han, på samma gång han äktade henne själf, äktade hennes idder ocli åsikter och med glädje gjorde till sin den sak, å t livilken hon agnat sitt lif.
Vid sitt giftermus ingående offentliggjorde makarne en af dem båda undertecknad protest, riktad mot lagens orättvisa att tillerkänna ' '.
mannen ensam rätt öfrer liustrun, barnen och den geinensanima agen- domen.
Denna protest spreds i vida kretsar, framkallade lifliga de- batter och var en af de bidragande orsakerna till de förbiittrade be- stäinmelse~ som i detta afseende genomförts i deii amerikanska lag- stiftningen.
Med sin mans samtycke bibehöll L i q äfreii som gift sitt eget namn, det namn under hvilket lion nu gatt till efterviirlden.
.Hennes föresats rar, säger saminil ofvan citerade viiiiiiina, att afven efter giftermålet fortgå på den r a g hon betrldt.
Xen sedan hennes dotter blifvit född var det en tid, då, om än liela världen pikallat liennes II j alp, Iion.
skulle förblif vit döf för dess böner, modersplikterila satte lion öfvei alla andra.
D&amp; en af liennes niedsystmr i det stora reformarbetet, den energiska, kraftfulla Siisan Anthony, (jämte inrs Stanton, den enda nii lefvaude af veteranerna f r h Worcestermötet) förebrående sade till henne: ~ L u c y, jag tror du förlorat förinkgan att tala sedan du blef gift?, svarade hon.
» Ja, jag förlorade denna förmåga då inin Alice kom till världen, men den skall iiog komma tillbaka., Och hon Ilade ratt.
S a r dottern ej mer beliöfde moderns omedelbara eftersyn och onitanke återgick dcniia till sitt verk, och i denna dotter skulle Iion finna en värdig arftagerska af sina idéer.
Alice Stonë Blackmeil fullföljer nu moderns arbete, bkde som redak- tris af Woinans ' ~ o u r n a l och som rerksani medleiii i de röstrattsför- eliingar, som Liicy 8tone varit ' med om att stifta.
Den 22 okt 1893 slutades det lif, p$ lirilket man nied sanning kan tillämpa psalmistens.
ord:, d&amp;, det bäst varit hafrer, si iiafver det möda och arbete varit.
Hon visste knappt, saga hennes vänner, livad en dags ledighet ville saga, anda till det sista verkade hon ined samma oförtrutna ifver s&amp; val i tal som skrift för sin sak.
Xen att det ej var blott och bart hennes energi ocli öfrer1iigsiia Be- gkfning som betingade hennes framgångar, utau de s a m t kvinligc egenskaper hvarined hennes person r a r utrustad, diiroin vitna enstiiin- inigt hennes inånga vanners och eftermälares utsago.
Hon r a r den kvinligaste lrvinna, den basta hustru, den öinmaste moder, den plikt- trognaste husmoder soin någonsin lefrat.
E n gliidjerik och sorgfri ilderdom blef ocksh hennes belöning, iifren oin hon siig den Slsk- lingstanke, för hvilken hon satt in sina basta krafter, kvinnans po ' li- tiska rösträtt, blott långsamt rinna telyang.
Det stora malet, liela inänniskoslaktets förädling, satte hon dock öfver alla andra, därföre var
intet mänskligt intresse henne frammande, om ock ' liennes köns 110- jande i socialt och.
politiskt hänseende låg liennes hjärt a ~iärinast, såsom varande ett af medeln, kanske det viktigaste af alla, att n&amp; detta mål.
, Gör varlden bättre)), var ock de sista ord hon uttalade.
Sällan har en kvinnas död i våra dagar framkallat ett så varmt deltagande både i den nya och gamla världen som Lncy Stones.
Hennes lifsgärning liar ined varme och sympati skildrats ej blott i kvinnotidskrifter utan i liela den amerikanska pressen.
Det ar liuf- viidinnehållet af dessa uttalanden vi här, ehiiru på ett alltför ofull- standigt satt, sökt htergifva.
Ur ett bref fråii en amerikanska till en svensk väninna vilja vi till sist anföra några ord, livilka, synes det oss, s a m t och vackert återgifva stäniningen hos den till ett par tusental uppgående åhörare- skara som sistl. 29 okt.
samlats i the Cliurcli of the Disciples i Boston för att högtidligli %lla Lucy Stones begrafning.
Dessa ord lyda: %Den hyinn livarmed den sköna minnesfesten afslutades var soni en lofsång till den Allsmäktige, att en sådan kvinna lefvat.~.
Jonas Lie og hans hustru.
Efter ikke saa lan@ fra 20 aars fravcerelse fra fcedrenelandet - har Jonas Lie i slutningen af aaret vzeret Iijeinnie paa et kort besög.
Han liarher tiibragt sin 60-aarige födselsdag og man liar iiyttet leiligheden til a t feire hain med fakkeltog og fester, fester og fakkeltog, foruden.den tallöse inaengde af telegrammer og digte, som födselsdagen og festerne bragte me2 sig, og de artikler og festnuininere, livormed aviser og tidskrifter liar hedret hain.
Höiest af al saadan skrevet og trykt hyldest staar Garborgs bog, Jonas Lie.
Den kom ud precis paa födselsdagen (6: te november) og er en af de interessanteste og smukkeste monogra- fier, der er skrevet paa norsk - og paa det sinukkeste norsk, som kan skrives.
og er skrevet.
Garborg er overliovedet fra stilens side vor förste forfatter.
Saa kan nawnes Samtitlens festnummer, Jonas Lie, der ogsaa kom ud paa dagen med elskvaxdige, kvikke, naivt dilettan-.