Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
– Denna berättelse måtte tjena till prof på halten af senare sagor om bergtagningar.
I Skåne går ännu en sägen om ett besynnerligt olycksfall, som i medlet af 1400-talet inträffat inom Thottska ätten.
Barfod berättar i sin bok “Märkvärdigheter rörande skånska adeln“ derom följande:
Herr Anders Stison Thott hade till husfru Anna Rosensparre, och en gång hade hon under sin herres frånvaro legat i barnsäng på slägtens urgamla stamgods Näs, men redan varit till helsan återställd, fastän ännu icke tagen i kyrka, då herr Anders Stison återväntades.
Otålig att få se sin efterlängtade make, gick hon en vacker dag ut i trädgården, och uppsteg på en der ännu befintlig kulle, hvarifrån hon hade fri utsigt öfver den förbilöpande landsvägen, hvarpå hon just i detsamma såg sin herre komma farandes.
Glad att åter få omfamna honom efter en ganska lång frånvaro, skickade hon sin medhafvande piga, eller, efter nuvarande stil, kammarjungfru, för att öppna den nära vid stället befintliga trädgårdsporten, på det herrn utan omväg genast måtte komma till henne.
Pigan hastade med sitt ärende, och herrn lärer ej heller hafva dröjt att förfoga sig till en älskad maka.
Men huru stor måtte icke allas bestörtning hafva blifvit, då frun ej mera fanns på det ställe, hvarest hon nyss tillförne hade suttit, och oaktadt allt eftersökande ingenstädes kunde återfås.
– Sedan all efterspaning aflupit fruktlöst, och tiden dödat sorgen öfver denna så besynnerliga förlust, trädde herr Anders Stison i nytt gifte med Ellen Brahe, dotter af herr Torkel Pedersen Brahe till Mygdal i Halland, och fru Magdalena, Jens Eskilssons dotter.
Men just när bröllopshögtiden firades på Näs, fick herr Anders Stison den oförmodade tidningen, att hans förlorade fru var återkommen, och ömt begärde, att han ville komma ut till henne i yttre rummet eller förstugan.
Bruden, som isynnerhet blef bestört öfver detta besök, använde all den nya kärlekens välde, för att afhålla brudgummen från att lemna sitt säte vid bordet; med föreställning, att det ej kunde vara annat än spökelse efter en fru, som för så lång tid sedan hade omkommit.
Detta oaktadt lät han af den andras förnyade anhållan beveka sig att gå ut, då hans forna fru med ömmaste klagan berättade sig hafva blifvit bergtagen af de i förenämnde kulle befintliga troll, hvilka nu lemnat henne tillstånd att på en kort stund besöka sin man och sina barn; med tillägg, att hon skulle kunna befrias från trollens välde, om hon fick tillbringa natten uti hans säng, hvilket hon på det ödmjukaste och bevekligaste begärde, med försäkran, att ej göra minsta anspråk på ett äktenskap, som skulle lända hans nya brud till förfång.
Denna åter, i fruktan att förlora sin man och brudgumme, kom nu sjelf att rycka honom från sin medtäflerska, samt hindrade honom att bifalla hennes lika så ringa som billiga begäran.
Emellertid förlupo de stunder, hvilka voro lemnade den olyckliga frun, utan att hon erhöll något svar eller fick omfamna sina barn, hvarefter trollen med mycket gny återförde henne, som då i ångesten fattade uti ett på porten varande jernhandtag, hvarvid hon höll sig så fast, att deruti syntes märke af hela handen.
– Dessa äro sagans omständigheter.
Det sistnämnda märket är ännu synligt, fastän dess vittnesbörd jäfvas af den omständigheten, att nuvarande byggnaden på Näs är uppförd af fru Annas sonson, herr Tage Ottosson Thott, år 1559, efter hvilken tid det beständigt nyttjade handtaget allt för väl kunnat genom nötning erhålla bemäldte märke efter en menniskohand, så framt man ej vill medgifva, att herrn, sin olyckliga farmor till åminnelse, bibehållit detsamma ifrån förra byggnaden.
Huru härmed nu må vara beskaffadt, är dock ofelbart, att oftanämnda fru Anna Rosensparre på något vådligt sätt omkommit, hvilket bestyrkes af den man från man gående familjeberättelsen, fastän denna är öfverhöljd med fabelns skuggor.
– För öfrigt visas stället ännu i dag, och är en ganska vacker, skogvuxen kulle, i form af en ättehög, på hvars topp finnes ett stort bokträd, som ett par alnar från roten delas i två stammar, och i hvars klyft utur sjelfva stubben uppväller en frisk källa med så ymnigt vatten, att herrskapet till sitt behof deraf rikligen furneras.
Denna gård, nu Trollenäs kallad, tyckes uti forntiden ha varit ett riktigt trollbo, emedan flera dylika händelser berättas om samma ställe; såsom att en der boende fru fått besök af många små jordtroll, sådana som af menigheten der nere kallas Wetter, hvilka begärt att få låna fruns sammetskjortel och kåpa till brudskrud åt Wettefruns dotter; fastän denna drägt ej måtte särdeles passat en sådan miniatyrdam.
Frun på Näs, som icke lärer ha varit synnerligen tjenstaktig, gjorde mycken svårighet att bevilja detta, men lemnade ändtligen klädningen; likväl med strängaste förbehåll, att på en viss utsatt dag återfå densamma.
Då detta ej skedde, har hennes nåd blifvit ganska onådig, samt med grofva bannor och hädelser utfarit mot de stackars Wetterna, hvilka i detsamma återbragte klädningen, men helt öfverdrupen af vax, med tillsägelse, att sådant skett till straff för det frun medelst sina ohemula bannor stört bröllopsron, då i annat fall klädningen skulle blifvit återbragt lika så öfverhöljd med diamanter som nu med vaxfläckar.
Gammalt folk omtala, att deras föräldrar sett denna klädning uti Näs sockenkyrka, hvarest den till åminnelse blifvit upphängd.
Allmogen i Skåne hyser eljest mycken högaktning för dessa omtalta Wetter, eller oändligen små varelser, hvilka tros beskydda boskapen, under hvars hus de isynnerhet förmenas hafva sitt hemvist.
Af samma anledning kallar man Wetteljus de fosforiska eldar, som ofta synas vid fähus, och förorsakas af boskapens urin.
Samma namn gifves ock åt ett slags petrifikat, som alldeles liknar spetsen af ett gult vaxljus, samt innehåller någonting svafvelaktigt.
På det ryktbara Husberget vid Enköping säges ett kors af jern ha stått ännu i gamla mäns minne.
Derom berättas följande: “Det troddes fordom att ett troll, som gemenligen kallas Husbergsfrun, sitter der inne i berget och vaktar en stor skatt.
På Gröngarn vid Stora
Ena bodde en enka, som var mycket snål och girig.
Hon gick en afton med sin dräng till Husberget, band kring honom ett tåg och tvang honom gå ned i den öppning, som der ännu visas och säges vara ingången till Husbergsfruns sal.
Han skulle der upphemta något af de fördolda skatterna.
Första resan lyckades väl, och han kom upp med en korg full af guld och andra dyrbara klenoder.
Men då hon ännu en gång, emot hans böner att förskonas, tvang honom ned, kom han aldrig mer upp, utan när tåget drogs upp, hängde deri en död häst.
Det kan väl hända, emedan enkan bodde i Åsunda, att häradet af denna sägen fått en häst i sitt vapen och sigill.
På berget uppsattes korset såsom ett minne af den olycklige; men för guldet byggdes Vårfrukyrkan på åsen gent öfver viken.
Å ställen, der stora missgerningar skett, broder mördat broder eller son sin fader, samt vid de stenrösen nära vägen öfver de stora skogarne Tiveden och Käglan, der vägfarande af stigmän blifvit dräpna, stodo äfvenledes fordom uppresta kors, allt till påminnelse att bedja för dem, som utan skrift och sakrament derstädes gått ur denna verlden.
I Mora socken i Dalarne är ett berg, kalladt Reis-bjär (Risberg).
Der hafva, sedan urminnes tider, Moraboerna vissa delar af året uppehållit sig på sina fäbodsställen.
Men i berget bodde för många, många år sedan skogsrår, de der voro afundsjuka på menniskorna och ville hafva dem derifrån.
Bland dem, som der egde fäbodar, var en, hvilken hade en vacker kulla (ogift dotter).
I henne förälskade sig trollen och ville gerna hafva kullan till sig.
Men som hon var kristen, kunde de icke få makt öfver henne.
Om Julnåti (julottan) satte fadern för sin häst och begaf sig till kyrkan.
Dottern blef hemma.
Han hade nyss lemnat gården, men kullan ännu ej hunnit börja qväda sin julpsalm, när hela skaran af trollen inkommo och begynte kläda henne i den kostligaste skrud, hvilket hon ej förmådde hindra.
Detta gick ganska fort, emedan trollen voro många och “skickliga att utstyra“.
Men fadern var icke långt kommen från sin bostad, förrän rattjen (hunden) kom ilande efter honom, sprang honom förbi och vände sig emot hästen, den han, under ängsligt skällande, sökte hindra i sitt språng.
Sedan mannen flera gånger förgäfves sökt tysta och mota bort hunden, började han ana att det icke stod rätt till hemma, hvarför han vände om till sin bostad efter hunden, som sprang framför hästen.
Då han kom så nära, att han kunde se sitt hem, förmärkte han ett ovanligt ljussken från fönsterna, samt mycket folk inne i stugan.
Utan att gifva sig tid att frånspänna hästen, skyndade han in i rummet, der han till sin stora förundran fick se dottern, med guldkrona på hufvudet och klädd i den vackraste skrud, sitta i brudstol.
En stor skara af brudfolk satt jemte henne.
Fadern blef nu ganska häpen, ty han förstod att trollen här drefvo sitt spel, men eftertänkte likväl huru han skulle kunna rädda sitt barn.
Han sansade sig snart, fattade en yxa, som stod i ett hörn af stugan, och slungade den med sådan kraft öfver brudens hufvud, att den fastnade i väggen.
Stålet hade den verkan, att hela trollskaran hufvudstupa begaf sig ut.
Men bruden, hans dotter, blef qvar, och den skinande guldkronan satt ännu på hennes hufvud.
Nu tog fadern sin brudklädda dotter, till hvilken han ännu ej vågade säga ett ord, vid handen, satte henne i slädan, ställde sig sjelf bakpå, och for så, i fullt språng, af till kyrkan.
Hunden skyndade förut.
De sågo under vägen huru trollen satte efter och foro, med gny och dån, omkring dem till dess de hunno kyrkogårdsporten.
Då voro hästens krafter uttömda, och han stod halfdöd vid den slocknande stockelden.
Nu inträdde fadern med sin dotter i kyrkan, der gudstjensten redan var begynd.
Församlingen reste sig bestört ur sina bänkar, då den fick se den brudklädda kullan med den lysande kronan.
Men fadern gick med henne genom allt folket intill presten och berättade händelsen för honom.
Sedan han gjort detta, skänkte han kronan till kyrkan, såsom ett minne af sin kära dotters frälsning.
Man tillägger, att gubben genom denna gåfva blef en så betydande man, att man sedermera aldrig vågade börja gudstjensten, förrän han anlände till kyrkan.
Efter den tiden kunde ingen bygga eller bo vid Reis-bjär, emedan de icke fingo någon ro för trollen, hvilka, saknande guldkronan, ständigt oroade dem som der uppehöllo sig och nedrefvo de hus som der uppfördes.
Den forna trollbruden blef sedan gift och välsignad med barn samt mycket annat godt.
En varelse, som sprider lycka i den gård, han valt till sin bostad, är tomten eller nissen, såsom han kallas i Skåne.
Liten som ett årsgammalt barn, men med ett gammalt och förnuftigt anlete under en röd mössa, iklädd grå vallmarsjacka, kortbyxor och becksömsskor, visar han sig vid middagstiden sommar och höst.
Dervid släpar han merändels efter sig ett halmstrå eller ax, som gör honom så mycket besvär som den största börda.
Möter husbonden honom då och skrattar åt honom, flyttar han till en annan gård och en annan husbonde, som bättre förstår att värdera det lilla.
Särdeles låter han sig vårda om hästarne; den måne stalldrängen har derför intet att frukta af honom, men den vårdslöse, den, som far illa med kreaturen, får stundom af tomten en örfil, så att han står på näsan.
Sannolikt föreställas i dessa små gråa varelser andarne efter de hedniska ländernas trälar, hvilka skötte gård och hem, medan bonden var i härnad.
Tron på tomtar lefver ännu mångenstädes; och julmorgonen, den dag då all verlden bådas glädje och äfven tomtarne förlossning, anställes åt dem ett slags offer, bestående af några grå vallmarsbitar, litet tobak och en skofvel mull.
Andra små varelser äro gastar, pysslingar eller mylingar.
Andar efter mördade nyfödda små barn irra de i skogar och vildmarker omkring, så länge deras lefnad skulle ha räckt, om de ej blifvit afdagatagna.
Till förskräckelse för barnamörderskor ropa de: “Mamma, mamma!“
Ibland hänga de sig på den förbifarande bondens vagn, hvarvid lasset blir så tungt för hästarne, att dessa svettas och frusta och slutligen ej kunna förmås att gå vidare.
Om bonden då går fram till hästarne och lyfter på hufvudlaget och ser derigenom utåt vagnen, kan han se den lilla ömkliga varelsen, men får i detsamma ett dugtigt slag vid örat, eller blir han sjuk; det kallas att bli gastkramad.
Från skogsträsk och moras säges ofta ett skriande förnimmas, som härleder sig från rafnen eller rammen.
Det säges vara mördade mäns hamnar, som der af oupptäckt mördare blifvit nedgräfda och icke fått jordfästning.
Mythen om Loke hin onde, som med en jätteqvinna aflade ulfvar, har föranledt, att vargarne ännu i dag anses som djefvulens anhang och skapelse; och den hedniska trolldomen att försätta menniskor i varghamn eller förvandla dem till varulfvar tros ännu vara fortplantad på onda menniskor.
Finnar, lappar och ryssar afskys isynnerhet för sådan svår trolldom.
Då i sista krigsåret mot Ryssland Kalmar län hemsöktes af en ovanlig mängd vargar, sades, att ryssarne förvandlade svenska fångarne till vargar och sände dem hem igen att plåga landet.
En sådan varulf irrade i Småland omkring vid det torp, der han förr haft sin bostad och hvarest han efterlemnat hustru och barn.
Men en jägare kom och sköt honom och förde honom in i torpet.
När huden aftogs, skall hustrun ha igenkänt den skjorta, hon sytt åt sin man, då han gick hemifrån.
I södra Sverige var fordom en allmän tro bland bondfolket, att om en hafvande qvinna, för att göra sin barnsäng lätt, användt ett i deras tanke suveränt medel, att krypa genom en sele, skulle barnet väl om dagen blifva likt andra menniskor, men om natten, i händelse det var en flicka, förvandlas till mara, och i händelse det var en gosse, till varulf.
Maran hade ingen sett, men varulfvens yttre var ganska många bekant; han såg ut som en stor lurfvig hund med eldröda ögon och sprang på tre ben.
Den menniska, hvars sorgliga öde det genom moderns lättsinnighet blifvit, att om natten lunka omkring såsom en varulf, omskapades, så snart han om aftonen insomnat, så att den ena armen blef svans, den andra ett ben, och hufvudet spetsades till formen af ett hundhufvud; hvarefter han på sina tre ben hoppade ur sängen och började sina hemska nattvandringar.
Hos en bonde i H– (så berättades det, och dylika berättelser voro många) inträdde en afton en tiggare, som med värdfolkets begifvande lade sig till hvila i den så kallade kakelugnsbänken, under det husbondfolket och tjenarne sutto och arbetade vid ljus; men knappt hade han insomnat, förrän han i sömnen utropade: här vuser en febb! (här växer en svans!)
Vid hvilket anskri alla närvarande sprungo upp, emedan de visste att dessa ord alltid föregingo den hemska förvandlingen, och fingo till sin stora förskräckelse se huru en varulf, på tre ben, larfvade ut ur stugan.
De små eldar, som stundom ses röra sig fram och åter på sumpiga hedar, kallas lyktgubbar.
Det är, säger folktron, andar efter skäl- eller skilnadsvrängare, sådana, som i lifstiden bedrägligt flyttat andras råmärken, och som till straff härför icke få någon ro eller hvila i sin graf, utan måste upp hvar midnatt och med en lykta i handen leta sig fram i marken till det ställe, der en gång det råmärke stod, som de bedrägligt flyttat.
Uppfylld af samma bedrägliga sinne som i lifstiden säger nu skälvrängaren, när han går dit: “Det är rätt, det är rätt“; men då han går tillbaka, fattas han af ängslan och samvetsqval, och säger då: “Det är orätt, det är orätt, det är orätt.“
Till forntidens trollverld må ock räknas lindormen, om hvilken många sägner och sånger finnas.
I de hedniska sagorna nämnes väl icke hvad färg han hade, men i senare tid hör man honom gemenligen kallas hvita ormen.
Denna må ingalunda förblandas med den hvita tomtormen, som i södra orterna räknas bland goda gårdsrån och välvilligt matas utaf den gårdens invånare, der han behagar taga under golfven sin bostad.
Den här menade hvita ormen visar sig högst sällan, somliga mena hvart hundrade år, och blott i stora ödemarker.
Trollqvinnorna sökte honom begärligt och kokade honom i sina kryddblandningar till erhållande af trolldrycker och djup visdom i naturkrafternas hemligheter; ty såsom slingrande sig omkring i jordens för dagsljuset undangömda innandöme, kring bergens och stenarnes rötter, trädens och växternas djupaste fibrer, troddes han hafva insugit deras förborgade krafter och meddela dem åt den, af hvilken han lät sig finna.
Om någon fann hvita ormen, skulle han genast gripa midt om hans lif, hvarvid han lemnade sitt skinn.
Att blott slicka på detta troddes öppna den menniskans inre syn att utan all föregående lärdom känna örternas, jordarternas och stenarnes krafter, att läka sår och bota allehanda sjukdom och krankhet.
Det kallades “att blifva klok“.
En liten fattig vallgosse – så berättas – hade i ödebygden farit vilse från sin led och kom slutligen till en liten stuga i skogen, der en sådan klok gumma och ormkokerska bodde.
Hon var, då gossen inträdde, icke hemma, men en stor kittel stod sjudande på elden å hällen: der var ormkokning å färde.
Gossen var hungrig, och seende bröd på bordet och ett tjockt fett skumma i kitteln, trodde han något fläsk koka der, tog brödet och doppade det i kitteln och åt.
Då gumman kom in, märkte hon straxt hvad som skett; men som hon visste att gossen deraf väl skulle blifva visare än andra menniskor, men icke öfvergå henne, ej heller kunna tillfoga henne någon skada, lät hon honom oskadd gå bort och följde honom, till dess han kom på sin rätta stråt, samt undervisade honom mycket under vägen huru han skulle använda den undergåfva, han nu var i besittning af.
Den namnkunniga “kloka gubben“ i Enekulla i Westergötland, hvilkens son i förra århundradet ännu söktes af sjuka och hjelpsökande fjerran ifrån, sades på detta sätt ha fått sin kunskap.
Om Sven i Bragnum i samma landsort, hvilken var så namnkunnig, att han fick ett besök af vår store naturforskare Linné, går der i bygden den sägen, att han funnit hvita ormen och slickat dess afdragna hud, hvaraf han blifvit klok.
Sådana vidskepelser försvinna nu mer och mer, och en trogen uppmärksamhet på naturens krafter och verkningar, jemte läsning af upplysande böcker och skrifter, samt erfarna läkares råd synas nu den förståndige landtmannen vara en bättre källa för vishet än hvita ormen och de bedragare, som af den oförståndiga hopen låta kalla sig kloka.
Hos lapparne är tron på åtskilliga trollväsen, så väl goda som onda, ännu ganska allmän.
Så anse de åskan härleda sig från ett väsen, som är hvarken godt eller ondt, emedan det väl först blifvit skapadt af Perkel eller den onde i ett berg, men sedermera uthemtadt och uppfödt af Jubmel eller Gud.
Emedan sålunda denna Thorgubbe eller Aijke, såsom han kallas, är det ondas barn, men Guds fosterson (efter lapparnes eget ordasätt), är han både god och ond.
Hans förnämsta göromål är att döda och förgöra alla troll och spöken, och detta är orsaken, hvarför trollens bak så ofta träffas af åskan; han skjuter dem nämligen med sin båge, regnbågen, som kallas Ajanoksa eller Storfadrens båge.
– I andra orter af Lappland berättas om samme Aijke följande:
Då en flicka satt sig vid ett träd i skogen, kom den onde och bad henne lägga torr tjäreved i sin mudd, som hon hade under hufvudet; när den onde sedan itändt veden och flickan blef varse att han hade horn, blef hon förskräckt och ville fly, men slapp ej undan hans våldsamhet; härefter blef hon hafvande och födde en son, som oupphörligt grät och visade sig orolig.
Gud kom och tog barnet med sig upp i skyn och frågade hvilken det ville vara till hjelp, antingen sin far eller mor.
Barnet svarade sig vilja hjelpa modern och förfölja fadern med all dess slägt, hvilket det nu också gör, far omkring i luften, klyfver berg och slår eld i träd, så snart ett troll gömt sig i eller under dem.
Utom dessa och dylika gudar, som de ej hafva några bilder utaf eller tillbedja såsom beläten, hafva de äfven en hop andra genier eller halfgudar, hvilka de hålla i vördnad och ära.
Lapparne föreställa sig sådana genier, regerande dels i luften, dels på jorden, dels under jorden, och alla dessa anse de sig pligtiga att på visst sätt hedra och vörda.
Äfven anse de sådana finnas, som regera vid hvart och ett stånd och lefnadssätt, liksom vid alla tider och månader i året.
Så hafva de t. ex. en under Februari månad, som de kalla Kuowa-manno, en under julhögtiden, som heter Jauloherra (julherren), samt på julaftonen en, som benämnes Ruotta eller Druetta (drott).
Om Kuowa-manno har en gammal hustru berättat, att hennes föräldrar plägade en viss tid i Februari månad binda sådant hö och gräs, som de hafva i sina skor och vantar, vid hornen på sina renar, hvarefter man med ringar och annat skrammel samt bultande mot ackjorna bad Kuowa-manno äta.
Häraf synes, att de höllo denna gud för ett lefvande kreatur, som kunde lefva af hö och behöfde genom allehanda buller och gny påkallas.
Åt den så kallade Julherren plägar man offra små skepp eller båtar, som äro med yxor förfärdigade af furuträd, 3 qvarter eller 1 aln i längd och försedda med master samt här och der korsade och bestrukna med renblod.
Sådana båtar hafva de vanligen färdiga, då de jultiden slagta sina renar, ty de skola bestrykas med renarnes blod.
De uppsättas högt i stora granar, dock ej hängande, utan liggande på några af samma granar hopvikna qvistar.
Äfven granarne äro här och der korsade samt långt upp på stammen bestrukna med renblod.
Dessa båtar finner man icke på andra ställen, än der lapparne vid jultiden haft sina kojor och tillhåll.
Till hvilkens ära de omtalade offer-renarne slagtas, är ovisst, men vid lapparnes julkojor finnas alltid offerlafvar, på hvilka man finner liggande icke allenast hornen af de slagtade renarne, utan äfven alla ben i det kött, som de då äta, och som är taget af samma renar.
Uti träd, som på tvänne sidor äro täljda och korsade, bruka de äfven vid samma tid åt
Ruotta upphänga näfvertrattar eller näfverstrutar.
Uti dessa strutar lägga de ett stycke af all den mat, som de äta om julafton och julmorgon; denna mat är ej kött, utan vanligen ost och mjölk eller fisk.
Hafva de mjöl, så göra de en kaka af en riksdalers storlek, men en god tum tjock, och denna fylla de med mjölk och ost samt steka på glöderna.
Samma kaka lägga de i en af de nyssnämnda strutarne, sedan de i kakans brädd instuckit tvänne träspjelkor, till formen liknande spadar, af en half alns längd.
Dessa upphängas och få qvarsitta bredvid kojan; dessa tillika med andra strutar, i hvilka deras öfverlefvor förvaras, äro bestämda för Ruotta, på det han, efter deras föregifvande, ej må på ett visst sätt skada deras qvinnor.
Spökhistorier.
Med spöken menar folktron aflidnas själar, hvilka af en eller annan orsak icke få någon ro i sin graf och derför, i ett skugglikt omhölje, irra omkring bland de efterlefvande samt förorsaka dem mycken ängslan och vedermöda genom att tillställa allehanda oväsen.
Spökerier förekomma dock äfven, som sägas vara tillställda af onda andar, hvilka erhållit tillåtelse att till någon tid grassera på en ort.
Tron på spökelser är mångenstädes ännu ganska allmän; isynnerhet förmenas de uppenbara sig nattetid, och klockan mellan 12 och 1 på natten anses för den egentliga spöktimman.
Deremot anses de sky dagsljuset och tros vara tvungna att genast, då första hanegället höres vid dagens gryning, flykta från menniskors grannskap tillbaka till andeverlden.
I kyrkor, vissa gamla byggnader och på kyrkogårdar anses spöken hafva ett beständigt tillhåll, och kring gamla tingsställen och galgbackar tros de ofelbart skola husera, hvarför ock otaliga sägner om deras uppenbarande derstädes äro gängse.
Den bekante, år 1690 såsom biskop i Åbo aflidne Johan Gezelius, som, oaktadt sin lärdom och fromhet, var något vidskeplig, indelade andeverlden i vissa klasser.
Så t. ex. indelas spöken i nymfer, vattuqvinnor, tritoner, nereider, bergsrån o. s. v.
Andesyner äro ej själarnes uppenbarelser, men härröra af demoner, som antaga aflidnas skepnader.
Såsom exempel ur den demoniska magien anföres trollkarlars förmåga att sätta horn på menniskor, uppsluka hästar och åkdon, skada årsväxten; men författaren nekar deras förmåga att kunna förvandla sig till kattor eller vargar.
Tron på spöken sammanhänger onekligen nära med tron på själens odödlighet och det hos menniskan nedlagda evighetsbegäret.