Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Han klättrar upp i det hvarje qväll för att beundra dig, när du sitter ute på terrassen.
Men det är opassande -- -- -- och så mycket mera opassande som jag nästan alltid går dit utan att ha gjort toalett.
Jag har ju sagt det . . det är himmelskriande!
Men det är väl ändå värre!
Härom morgonen, när jag kom in hit i salongen, hittade jag ett papper på golfvet, ett papper fastadt med schärt band vid en stor kastanie.
Ett karteradt papper?
Nej, ett papper med verser på . . verser adresserade till dig!
Verser! .
Allt det här är mycket ledsamt, mycket komprometterande . . att klättra upp i ett kastanieträd . . att kasta in verser . .
Dåliga verser förmodligen?
Har tant dem qvar?
Nej, jag har förlagt dem.
Så tråkigt!
Men i alla fall, på det der sättet kan det väl inte fortfara?
Det vill säga, ni ämnar ta edra försigtighetsmått?
Och att om han nånsin vågar visa sig här -- --
FRUN. Åh!
Herr Ernest Duplessis frågar om frun vill taga emot honom.
FRUN. (till Cecile).
Han vågar komma hit!
Som du ser . . men oroa dig inte . . jag vet hvad jag skall göra!
Ah! ni vet?
Ja visst, och jag är säker om att du skall gilla -- --
Att jag gör som du nyss antydde!
Som jag antydde?
Ja visst . . nemligen visa bort honom.
Ah! har jag sagt det?
Sedan jag först låtit honom förstå -- --
Ja visst, tant!
Att han aldrig kan ha hopp om att behaga dig -- --
Nej, inte det minsta . .
ni känner min föresatts . . .
Klostret, ja!
Och det hade derför kanske varit bäst att inte ta' emot honom! . (till Lise)
Bed herr Duplessis stiga in!
Ja, mamsell! (går).
Jag går in till mig! (stannar och ser åt dörren som Lise lemnat öppen).
FRUN. Nå?
LISE (anmäler).
Herr Duplessis!
Ja, jag går, tant . . jag går! (skyndar in).
FRUN (för sig).
Aha! nyfiken!
Sjette Scenen.
FRUN. ERNEST.
ERNEST (inkommer och helsar).
ERNEST. Ni har varit så god och önskat ett samtal med mig, och jag är färdig att -- --
Vi träffas visserligen för att tala om affärer, men affärerna behöfva icke förjaga artigheten!
Gör mig det nöjet att -- --
ERNEST (tar en stol).
Jag tackar, min fru!
FRUN (afsides i det hon går till sin fåtölj).
Han ser bättre ut än jag trodde, och jag har gjort ett ypperligt val för min niéce!
ERNEST (afsides).
Hon kommer säkert att fordra hälften af bäcken . . jag skall försvara den till sista droppen!
FRUN (gladt, i det hon ser Ernest med allvarligt och tillbakadraget väsende sätta sig på långt afstånd).
För allt i verlden, herr Ernest! lät oss lägga bort alla motpartsminer, och efter som vi äro här för att uppgöra en öfverenskommelse, så räck mig er hand -- det blir en god början!
ERNEST.
Min fru! (afsides) Får gå för handen -- -- men hvad bäcken beträffar -- --
Vet ni min unge granne, att ni har totalt besegrat mig i går.
Ack ja, min fru, -- totalt!
Men vet ni också att jag kunde ta min revanche genom att gå till högre instance?
Ingenting är omöjligt, min fru!
Såvida jag inte föredrog att förklara mig nöjd med hvad jag fått.
ERNEST. Huru, ni afstår?
Från att appellera?
. . bestämdt!
ERNEST (mycket belåten).
Således är allt slut, min fru?
Ja, affären är uppgjord . . vi få lefva utan vatten!
ERNEST (artigt och muntert).
Akta er -- min fru! .
Jag är litet misstrogen . . jag har alltid hört sägas att i fråga om processer, ger man ingenting för intet!
Ni tror kanske att jag vill beröfva edra blommor några droppar vatten?
Ah, min herre ni misskänner mig!
Det smärtade mig att ni skulle anse mig för en orättvis, processlysten och farlig granne, -- -- jag ville bevisa er motsatsen, se der allt! och det är derföre som jag proponerat ett samtal emellan oss.
Det är sannt att jag är litet egen, litet fantastisk -- åtminstone har man sagt mig det ibland!
Men fast man anser mig vara qvick, så har jag ändå haft tillräckligt förstånd att redan från början inse det vår process var afskyvärd!
ERNEST. Men i så fall . . hvarför börja den?
Af vigtiga . . men hemliga skäl . . som skulle ursäkta mig, hoppas jag, i fall det vore mig tillåtet att yppa dem!
Vigtiga och hemliga skäl?
FRUN (stiger upp och ringer).
Han tyckes ha förstått mig!
(Lise inkommer).
Lise, har hon frågat efter mig.
Hvilken, frun?
Min niéce?
Jag tror inte det?
Mår hon något bättre i dag?
LISE (förvånad).
Min niéce.
Kors! . hon mår som vanligt!
FRUN (med bedröfvad mine).
Hon hvilar sig, inte sannt?
Nej, hon klär sig.
Du menar att hon försöker stiga upp.
Hvad behöfver frun bekymra sig för mamsell?
Är er niéce illamående?
Hon är sjuklig . . det syns visst inte på henne -- tvärtom . . men det är så mycket mera oroande . . (till Lise) Ah! . (till Ernest) Ni tillåter?
(till Lise) Om min niéce frågar om jag gått ut, så svara ja.
Det vill säga, nej!
Men tala för all del inte om att herr Duplessis är här.
LISE (i det hon går).
Om jag begriper ett ord, så -- --
Men hvarför dölja att jag är här, min fru?
Skulle min närvaro kunna -- --
Åh . . nej, nej!
ERNEST. Ni säger det der med en ton -- --
Men det är kanske orätt af mig att uppehålla er så länge.
ERNEST. Ni har således ingenting mera att säga mig?
Ni önskar ingen öfverenskommelse, intet skadestånd?
Ack jo, det var sannt . . jag höll på att glömma det!
Seså! nu ä' vi der!
Jag begär -- er vänskap!
ERNEST. Ingenting annat? .
Men den har ni ju redan!
FRUN (med bryderi).
Ja . .
ni är en ädel ung man, ni är öppenhjertig . . god . . och jag tänkte -- --
ERNEST. Hvad då?
Åh, ingenting! .
Farväl, min herre!
ERNEST (afsides i det han går).
Det är ett utmärkt fruntimmer!
Han är nyfiken att få veta mera!
Det vore kanske på sin plats att erbjuda henne hälften utaf bäcken! (närmar sig).
Min fru . .
Ännu ett ord, om jag får be!
Nyss på stunden, när ni hade den artigheten att vilja ursäkta er för det ni öppnat process mot mig, afbröt man er just som ni ämnade tala om vigtiga och hemliga skäl . .
Har jag talt om sådana?
ERNEST. Ja min fru . . och som det inte är möjligt annat än att dessa skäl till någon del angå mig -- --
FRUN (lifligt).
För all del . . tro inte -- -- --
Men min fru, om dessa skäl verkligen röra min person -- --
Ni söker förgäfves få mig att yppa dem!
Jag kan således inte få ert förtroende?
ERNEST. Då återstår mig endast att aflägsna mig.
Farväl min fru!
FRUN. Herr Duplessis!
Ni tycks taga så liflig del i hvad som rör oss, att jag inte kan öka mitt syndaregister emot er, genom att visa er misstroende.
Har ni styrka att bevara en högst ömtålig hemlighet!
Jag har en ovanlig styrka, min fru!
Ni svär således att aldrig för någon yppa . .
ERNEST. Ja, jag svär det!
Och jag emottar er ed! (afsides)
Nu måtte jag kunna vara säker om tystnad på båda hållen!
Hvad skall jag väl få höra!
(de sätta sig vid bordet midt på scenen).
Min käre granne, jag har ingen mera anhörig än min niéce.
Begåfvad med alla ungdomens och skönhetens behag, har hon hastigt, ifrån att vara glad, lycklig och leende, blifvit orolig, tankspridd och nedslagen.
Skulle väl bäcken i trädgården kunna vara orsaken?
Afbryt mig inte!
Jag har således sett henne sorgsen, förändrad -- och när jag velat undersöka skälen till denna förvandling, så har jag -- med en häpnad som ni säkert skall dela -- upptäckt -- --
ERNEST. Min Gud, ni skrämmer mig!
Kom ihåg att ni har lofvat mig den mest obrottsliga tystnad!
ERNEST. Ja min fru . . jag har till och med svurit! . . .
Ni har upptäckt.
Ser ni den der terassen?
Som vetter åt min trädgård? . Ja.
Förut gick hon nästan aldrig dit.
Men på en gång, det är väl omkring ett år sedan, går hon dit hvarje dag.
Hon har låtit sätta upp ett tält der.
För att få skugga troligen!
Så säger hon . . men den förklaringen ansåg jag ej giltig . . jag ville se, och jag såg --
Att hvarje qväll, då jag trodde hon var i sitt rum -- --
ERNEST. Nåväl?
Så gick hon helt försigtigt derifrån och gömde sig i tältet; hon stannade der orörlig och upprörd som en ny Hero, väntande en ny Leander!
Och denne nye Leander?
Är ni, min herre!
Jag?!
(de stiga upp).
Alldeles för säker, min herre!
Också måste jag gripa till ett energiskt medel.
ERNEST. Hvilket medel?
Jag måste anställa en process mot er.
Jag måste dränka denne nye Leander, och lyckligtvis fanns er bäck alldeles till hands!
Men jag måste tillstå att jag inte begriper -- --
Det var min pligt att bota min niéce för hennes olyckliga kärlek.
Olyckliga?
Ja, efter som den är utan hopp!
Och det finns ingen obehagligare karl än den som man processar med.
På min ära, min fru . . idén var ganska fyndig! .
Men ännu en gång, är ni säker på att det är mig hon älskar?
Har ni giltiga skäl att tro det?
Jag måste tillstå för er att jag inte vågar tro det!
Ni är svår att öfvertyga!
Nej min fru, men jag är blygsam, och jag tvekar antaga -- --
När allt kommer omkring, så har ni kanske rätt.
ERNEST. Ja, inte sannt?
Jag har kunnat misstaga mig.
Tror ni det!
En sådan der kärlek kommer inte utan skäl!
Nej visst inte!
Det fordras hos den som skall inge en sådan passion, nästan öfvernaturliga egenskaper!
ERNEST. Ja, det är sannt!
Och fastän ni är en ganska ovanlig ung man --
ERNEST. Ja visst . . men i alla fall . . . hennes qvällstationer i tältet -- --
Det var kanske bara nyfikenhet! . .
Nej min fru . . nej, ni har rätt!
Ingenting är mera påtagligt! . . det är jag som sysselsätter henne . . jag finner olyckligtvis i allt hvad ni sagt mig, spåren af en verklig, allvarlig kärlek.
Ack min Gud, der kommer hon!
Gå, min herre, så att hon inte får se er!
Sjunde Scenen.
DE FÖRRE. CECILE.
Ni har frågat efter mig, min tant?
CECILE (blir honom varse).
Ah, förlåt . . jag visste inte . .
FRUN (spelar brydd).
Jag tänkte sjelf inte uppå, att -- --
ERNEST. Min fröken.
Hon är djupt upprörd! (till frun) Ni ser nu sjelf, min fru . . och hennes upprörda tillstånd upphäfver alla mina tvifvel!
FRUN (till Ernest).
Inte ett ord, min herre! och förvärra inte det onda genom att stanna här längre . . jag besvär er -- lemna oss! (till Cecile) Min niéce, tillåt mig att presentera för dig Herr Ernest Duplessis, vår motpart!
ERNEST. Motpart?
-- Åh, mamsell! var öfvertygad om -- --
Det är bra . . mycket bra! . farväl min herre! . (sakta till Cecile) Hvad tycker du om honom?
CECILE (likaså).
Han ser mycket intressant ut!
Hon är förtjusande . . trotts sitt illamående! .
Åttonde Scenen.
Fruns advokat ber att få tala vid frun!
Han kommer som han vore efterskickad!
Jag skyndar att säga honom att processen är slut! (afskedande till Ernest) Min bästa granne, jag ber er ursäkta -- --
Hon går! (högt) Min fru, jag har den äran -- --
Han går inte! . (hon går).
Min fru, jag har den äran -- -- (med glädje) Ah! hon har gått!
Nionde Scenen.
CECILE. ERNEST.
CECILE (har satt sig till höger vid bordet, och tagit ett handarbete; afsides).
Han gick utan att säga mig ett ord!
Stackars unge man, han är lika blyg som han är kär!
ERNEST (i fonden).
Tanten blir kanske ond på mig för det att jag stannar!
Ah bah! litet nyfikenhet är väl inte något brott! (går nedåt scenen) Mamsell!
Ack min Gud!
Förlåt . . jag ville inte störa er -- men jag har ännu ett sista ord att säga fru Gardonnière, och innan jag aflägsnar mig för alltid.
Min tante är i samtal med sin advokat -- men om ni genast vill säga henne -- (sträcker ut handen emot ringklockan).
ERNEST. Jag ber . . mitt sista ord blir kanske något vidlyftigt . . och som hon inte är ensam, tillåter ni mig kanske att dröja här.
CECILE (visar på en stol).
Det förefaller mig också, som jag skulle ha något att säga er!
ERNEST. Fru Gardonnière har emottagit mig med så mycken godhet, och ni sjelf, mamsell, tycks visa mig så mycken välvilja -- --
En granne -- -- det är ju helt naturligt!
Ja visst . . fastän ni egentligen inte känner mig!
Åh, jag känner er något!
Ack ja . . på afstånd . . från den eller den terrassen . .
Att ni till exempel kunnat se mig ifrån ert tält, då jag om qvällarne promenerar ensam i min trädgård, utan att ana -- --
CECILE. Hvad, min herre?
ERNEST. Åh . . just ingenting . . (afsides)
Här gäller att hålla tungan rätt i munnen.
CECILE (afsides). Stackars unge man . . han vet inte hvad han säger . . jag borde kanske tala till honom med litet mera vänlighet -- -- hans belägenhet är värd litet deltagande.
ERNEST (går för att taga en stol).
För tusan, så mycket värre! jag kan inte låta afguda mig så der, utan att litet närmare lära känna förhållandena!
CECILE (behagligt och vänligt).
Men min herr granne, hvarför aflägsnar ni er så der? .
Skulle jag vara olycklig nog att skrämma er?
Åh mamsell . . det är tvärtom jag . . jag som är olycklig nog . . och likväl önskade jag af allt mitt hjerta att kunna motsvara ert förtroende -- --
CECILE (afsides).
Mitt förtroende?
(högt) Jag förstår inte -- --
ERNEST (sätter sig, ock säger med ombytt ton).
Jag tänkte på den högst egna ställning, uti hvilken en person befinner sig -- --
Som ni känner?
ERNEST. Ja, mamsell!
Han talar om mig . . vändningen är fyndig!
Det är tid att undertecknad uppträder på scenen!
Ni talade om en persons egna ställning -- --
ERNEST. Ja, hvilken en dag ser sig passioneradt älskad -- --
Passioneradt!
Utan att hafva gjort något för detta!
CECILE (nästan afsides).
Åh, något?
Och utan att det ringaste hveta hvarföre?
CECILE (utan att se upp från sitt arbete).
Men man värderar ju alltid en person för dess egenskaper.
ERNEST. Mamsell!
Dess dygder!
Mina dygder!
Och för de förtjenster som man anar hos densamma.
Ja, deri ligger just det farliga!
Om man nu skulle ha öfverdrifvit dessa förtjenster, dessa dygder som ni behagat nämna -- --
CECILE. Huru? öfverdrifvit?
Om denna person endast hade inbillade egenskaper . .
Inbillade?
Fordrar inte då sanningen att denna person visar sig sådan den är?
Sådan hon är?
Nej, sådan han är!
Men nej, ni misstar er . . denna passioneradt älskade person är ett fruntimmer!
ERNEST. Nej, tvärtom!
ERNEST. Såvida jag inte uttryckt mig orätt, eller också ni sjelf misstydt mina ord!
Min herre! inte ett ord mer i denna sak och tillåt . . (hon helsar som för att gå).
ERNEST (hejdar henne).
Af nåd, mamsell! . här är något missförstånd, någon hemlighet som måste förklaras!
Nyfiken som alla karlar, har jag sedan en timma sökt att försäkra mig om -- --
Jag har haft orätt, jag ser det! . . och känslan för det passande borde hafva föreskrifvit mig absolut tystnad; men finns det väl en man, han må vara huru blaserad och misstrogen som helst -- fel som äro långt ifrån mig, det försäkrar jag er; -- finns det väl en man, som då han ser sig vara föremålet för en ung, skön och älskvärd qvinnas hemliga tankar -- --
Stanna min herre . . jag förstår visst inte meningen med edra ord, men om denna qvinna är jag, så lånar ni mig känslor som jag aldrig hyst!
Skulle jag varit olycklig nog att förolämpa er?
Nej min herre, inte om ni inte velat det! .
Men ni säger att mitt hjerta kommit ert till möte, då det tvärtom -- --
ERNEST. Tvärtom?
När ni ledde bort bäcken från vår trädgård, var det inte för att få ett tillfälle att komma hit?
ERNEST (med börjande munterhet).
Tillåt mig . . det är ju ni, som med tillhjelp af er tant, börjat processa med mig, för att -- --
För att -- --
Ge mig anledning all komma hit!
Ack min Gud! och det har ni kunnat tro!
ERNEST. Ja, ni trodde ju att jag vändt bort bäcken!
Men det är inte jag som trott det!
ERNEST. Ja, och det är inte jag som trott . . det andra!
Men hvem då?
ERNEST. Ja, mamsell! hvem?
Åh . . jag kan inte säga det, jag har lofvat . . då ni deremot -- --
Jag har svurit, jag!
Och om den person, som fått mitt löfte, nånsin skulle få veta -- --
ERNEST. Det kan den aldrig få veta.
Huru så?
Om vi här afgifva ett nytt löfte att aldrig tala om att vi ha talt om hvad vi hade svurit att aldrig tala om!
CECILE (leende).
Ja, det är sannt!
Och jag lofvar det!
ERNEST. Jag också! . . .
Vill ni nu vara så god och börja?
Nej, ni måste föregå mig med det dåliga exemplet!
Låt oss hellre börja på samma gång!
Ja, låt oss det!
Tre ord hvar, den ena efter den andra!
Tills den dubbla hemligheten är uppdagad!
ERNEST. Vänta nu! jag börjar!
Och jag fortsätter!
Fru Gardonnière har tvungit mig svära --
Jag har gifvit min tant mitt ord -- --
(De betrakta hvarandra med stigande förvåning för hvarje replik).
Att för ingen omtala -- --
Aldrig för någon upptäcka --
ERNEST. Hvad hon har sagt mig, nemligen -- --
Hvad hon anförtrott mig, nemligen --
ERNEST. Att ni älskar mig! .
Att . . (stannar brydd).
Att?
Samma ord som ni sade, min herre!
ERNEST (efter en paus).
Och dessa ord . . dessa ord äro en osanning!
Ty ni . . ni älskar mig inte?
Nej . . visst inte . . och ni?
ERNEST (förlägen).
. . ja . . ty . . visserligen -- --
Ni älskar mig inte . . det är afgjordt!
ERNEST (med hetta).
Säg att det är afskyvärdt . . förfärligt!
Man har gjort narr af oss!
Vi äro offer för ett svart förräderi!
Ack, jag ber er -- ingen vrede . . framför allt ingen hämnd!
Se på mig, jag är förolämpad, men lugn! och min enda hämnd skall bli att draga mig undan i ett kloster!
Ja, men på det sättet kan jag inte hämnas.
Tionde Scenen.
FRU GARDONNIÈRE (för sig).
Jag hoppas att de äro på god väg!
Min tant! .
Hvad fattas dig, mitt kära barn?
Ack min tant, min tant!
Min Gud, med hvilken mine du säger det der?
Och ni min herre, hvad kommer åt er?
Min fru, jag måste bryta ut . .
Bryta ut?
ERNEST. Ni har beviljat mig ett samtal!
Det är sannt!
Jag har infunnit mig!
Ja, det ser jag.
Och en gång hos er, har ni förklarat mig att vår process var ingenting annat än en förevändning för att göra mig bekant med er mamsell niéce . . .
Tyst då!
Som för mig hyste en känsla, mycket nära beslägtad med kärlek.
Men tillåt mig -- --
Och till mig sade ni, tant, att herr Duplessis kom hit för att begära min hand! .
FRUN (afsides). Aj, aj!
ERNEST. Nåväl, min fru, er niéce har aldrig haft en tanke på mig!
Och herr Duplessis tänkte på ingenting sådant, då han kom hit!
Ja, det visste jag.
ERNEST. Huru, ni visste det?
Seså, gör nu inte så fasligt stora miner och se inte så förolämpad ut!
Kommen hit, båda!
ERNEST och CECILE.
Minsta försök att vilja närma dem till hvarandra, skulle skilja dem för alltid!
ERNEST. Min fru . . mannens värdighet -- --
FRUN. Ah bah! .
Ett fasligt brott att tro det ni skulle kunna komma öfverens . . kanske älska hvarandra . . . jag har bedragit mig, dermed väl! .
Min lilla intrig kommer inte att slutas som komedierna bruka! -- Herr Ernest! . min niéce . . allt är klart: varen lyckliga! jag åtskiljer er!
Men, min fru, om -- --
Jag förstår! . . situationen är obehaglig för alla kontrahenterna . . låt oss inte förlänga den! (till Ernest) Farväl, min herre!
Ett afsked! . för tusan!
Seså! nu skickar hon bort honom också!
Och du Cecile . . det passar inte att du längre är i sällskap med herr Duplessis!
Gå in till dig! (hon för Cecile till dörren; derpå när hon ser att Ernest inte gått) Ni är ännu qvar?
Elfte Scenen.
Med er tillåtelse, min fru, men jag går inte så der!
Jag måste ha upprättelse!
Hvilken då! . Ni älskar inte min niéce hon älskar inte er . . då är det ju ingen skada skedd!
ERNEST (tar ett steg).
Jaså, ni tror det, min fru?
Ni vill väl inte duellera med mig?
Jag vill . . ha en förklaring öfver ert, minst sagdt, besynnerliga handlingssätt.
Och jag går inte härifrån förrän jag fått en sådan, fullständig och tillfredsställande!
Men detta är ju ett tyranni . . och er envishet att stanna här hos mig -- --
ERNEST. Hvarför har ni låtit mig komma hit?
Det vet ni väl!
ERNEST. Nej, min fru!
Det ligger något under det här!
Det är en hemlighet . . en mystifikation . . och jag måste ha ordet till gåtan . . förr lemnar jag er inte.
Men jag väntar en visit.
Säg att ni inte är hemma!
Jag måste sjelf ut -- --
ERNEST. Då följer jag er!
Men det gäller en resa . . .
Jag skall ha den äran att göra er sällskap!
Åh, min herre!
Min fru . . jag kan vara lika envis, lika besynnerlig som någon annan . . och kan ni, för att få bort mig, inte hitta på någon bättre förevändning än en resa, så fruktar jag för att jag kommer att växa fast i er salong!
Det är ju det jag vill! (högt) Men, fruktar ni inte -- --
Jag fruktar ingenting annat än att synas löjlig . . och som ni gjort mig sådan i er niéces ögon, måste jag hafva upprättelse! .
Jag väntar den på stående fot!
Vänta du! jag skall minsann ge dig upprättelse! (hon närmar sig honom)
ni skall säkert anse mig mycket brottslig -- --
ERNEST. Hvilket bryderi!
I det jag lät er tro er vara älskad af min niéce, har jag spelat en afskyvärd komedi med er?
ERNEST. Ni tillstår det?
Det var inte hon som älskade er!
Det vet jag redan, min fru!
Det var inte för henne som jag önskade väcka er kärlek! .
Men för hvem då?
Kom ihåg att jag inte talat med er om henne förr än i sednaste laget . . men jag ville . . jag tänkte -- --
ERNEST. Hvad?
Ty jag har låtit er komma hit för att tala med er om -- --
ERNEST. Om?
Om en annan! .
ERNEST. En annan mamsell?
Nej, inte så alldeles!
Men när jag såg er framför mig, så ung, så älskvärd -- -- se inte på mig, jag ber er!
Men hvarför inte, min fru?
När jag såg er så . . så strålande . . talade jag i stället om en annan . . ty jag var rädd att ni skulle förakta henne . . som skulle kunna vara er mor!
Ni vet nu allt! .
Men jag besvär er vid er heder! inte ett ord om denna förfärliga hemlighet, som ni tvungit mig att yppa . .
Glöm denna person, som redan har glömt er -- -- och som skall fortfara dermed . . hoppas jag . .
Jag hoppas det också!
Och på det er upprättelse må blifva fullständig i händelse ni fruktar att hafva synts löjlig i Ceciles ögon, så kan ni få återse henne i min närvaro, och förklara henne -- --
ERNEST. Ja! ja . . det är nödvändigt att jag får återse henne, . att jag får förklara -- --
Jag går att fråga henne om hon anser det passande att återse er . . men min herre! låt den fatala hemligheten hvila i djupet af ert hjerta!
Var fullkomligt trygg, min fru! .
Jag är en hederlig man, och det finns saker som en hederlig man aldrig upptäcker!
Jag räknar derpå, min herre! . jag räknar derpå! (går).
Tolfte Scenen.
ERNEST (ensam).
Har man någonsin hört ett mera otroligt förtroende?
. jag ryser ännu! .
Eröfringen är smickrande, och min ställning serdeles behaglig! .
Försmådd af niécen och afgudad af tanten!
Åh! nej, nej! så får det inte sluta!
Jag måste hämnas både på den unga flickans förakt och den mogna enkans suckar! (han har stannat till höger; Cecile inkommer med Lise från höger och för henne med sig fram på scenen, utan att se Ernest).
Trettonde Scenen.
DEN FÖRRE. CECILE.
CECILE (till Lise).
ERNEST (afsides). Cecile!
Lemna brefvet, och vänta tills du får förestånderskans svar.
Fjortonde Scenen.
ERNEST. CECILE.
Ja, mitt beslut är fattad!
Jag går i kloster! (hon är nära soffan).
ERNEST (närmar sig henne).
ni framhärdar i detta beslut?
Ni här?
Hör mig, jag har besynnerliga saker att omtala för er!
Det är inte möjligt, min herre!
Vi ha ingenting mera att säga hvarandra!
ERNEST. Åh, var lugn! . . jag har inte önskat få säga er ett sista farväl för att tala med er om kärlek!
Vi ha dessutom gjort en alltför dålig början . . .
ERNEST. Ja, ni har rätt, hela felet är mitt!
Men hvad skall jag säga er till mitt försvar?
Ännu brydd utaf er tants meddelande, förstod jag inte straxt . . men jag förstod sedan, när allt var slut, hvilket välde ni redan hade fått öfver min själ! .
Och ännu i detta ögonblick, då vi stå färdiga att säga hvarandra farväl för alltid, och jag ser hos er så mycken skönhet, ett på en gång så varmt och så upphöjdt sinne, ett behag på en gång så oskyldigt och så retande . . . ack! vid tanken på allt detta, tyckes det mig som vi skulle kunnat förstå och närma oss hvarandra!
Från min sida åtminstone skulle vägen hvarken varit lång eller svår!
Jag vet mycket väl att mina egenskaper icke äro af det slag som väcka en ögonblicklig böjelse . .
Jag är ung, oegennyttig och varmhjertad, som hela verlden vid min ålder . . mycket vanliga företräden, det är sannt; men jag har aldrig älskat . . och inga ord kunna uttrycka den vördnad och lycka som jag känner vid åsynen af den renaste oskuld parad med så mycken skönhet! -- Ack, om ni hade velat . . eller rättare, om ni hade kunnat -- -- --
Hvad då, min herre?
Det skulle inte varit oss man gycklat med, . . hela förvirringen hade drabbat henne!
Ack, jag kan inte säga er det! jag vågar inte anförtro er en sådan hemlighet!
Ni hyser då inte förtroende för mig?
ERNEST. Hvad säger ni?
Er, som jag ville anförtro min lycka . . mitt lif!
ERNEST. Ja, mamsell . . min lycka, mitt lif!
Ty den roman som fru Gardonnière uppfunnit har för mig blifvit en verklighet . . jag älskar er!
ERNEST. Ack, frukta ingenting!
Min kärlek är lika vördnadsfull som den är varm!
Den begär intet annat än hvad ni kan gifva . . nej! säg ingenting . . svara mig inte . . (närmar sig henne) Säg mig endast att ni förlåter mig!
Jag är inte ond på er!
ERNEST. Åh, det är inte nog! .