Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Kanske redan i vår skall min mor om söndagarne gå till kyrkogården, till familje- grafven, men sorgen, som fyra veckor mildrat, håller ej stånd mot hvardagstan- karne.
Förgäfves tvingar hon sig att tänka på alltings fåfänglighet och sin egen död.
Kring grafvarnas stängsel leka dödgräf- varens små, och det är en vacker dag.
Vår i luften och hög himmel.
Men min mor lägger ner sin krans på min tufva och plockar undan några vissna blommor se ' n sist och en papperslapp, som icke bort ligga där.
Hon tänker på, att detta är slarf af kyrkvakten.
Hon ber en bön, som hon är van, och suckar, när hon går ut genom gallerporten, påskyndande sina steg, ty middagen väntar.
» Det var nog ändå bäst, att han fick sluta, stackars barn! » Min Gud, hur kärlekslös den sucken är!
Döden kommer som befriare — för dem, som lefva efter, icke för mig, icke för mig.
Jag minns den tiden jag låg vid akade- min och läste på kandidaten.
Den tog jag aldrig, nu är jag dödskandidat.
— Och så får jag en gång blommor, som o m jag gått igenom min examen, och jag får många, — hela kistan full.
Gärna blefve jag öfverliggare.
— Detta låter ändå bra sorgligt, men Signe har j u rest.
Hur troget har hon icke sut- tit hos mig och hållit min hand och stödt mig, när jag velat resa mig upp i sängen för att se ut.
En liten fågel satt där så ofta på blecket och kvittrade, en liten vac- ker sångfågel, och så bad jag Signe sätta ut en kärfve i trädet.
Jag trodde den skulle komma till fönstret ändå.
Nej, man drömmer om ett samband mellan allt som lefver, små pjollriga, själf- viska drömmar om hvad man vunnit och äger.
Och dock älskar jag detta bedrägeri.
Hvad vore lifvet annars?
Se där, hur jag fruktar sanningen, se där, hvarför jag aldrig vågat fråga Signe, om hon håller af m i g.
Men nu har hon rest, och jag får kanske aldrig se henne mer.
» Torger, jag kommer j u igen i sommar, » sade hon m e d sin melodiska stämma, när hon såg den förtviflan, som jag förgäfves sökte kväfva, ja, hon såg d e n!
Det lät som om hon brustit i tårar, när dörren föll igen om henne.
Och så körde släden fram, jag minns jag vände mig mot väggen för att slippa höra, men jag hörde ändå, jag satte mig upp och lyssnade, tills jag icke orkade längre.
Nu har Alfred flyttat in i hennes rum — för att vara till hands, jag vet det godt L De tro, att jag inte förstår!
» Hans gamla rum skulle ny tapetseras ».
Om jag skulle be att få se prof på de nya tapeterna, åhja, alltid ha de väl en rulle tapeter att visa fram.
Men Alfred är en dålig läkare, utan nog praktik.
Han för- står inte min åkomma.
Hur många män- niskor ha inte klent bröst, men alltid komma de stickande med sitt » tuber- kulos ».
Jag har en liten fickspegel, som jag brukar gömma mellan madrassen och säng- kanten.
Det är ofta ett riktigt nöje att se sig i den.
Den här skymningen måtte vara bra för hyn, ge skär, frisk färg.
Detta lär ju för resten också vara ett sjukdomssymptom, och så. — att man inte tror själf.
Bästa fröken Signe!
Härmed har jag den sorgliga plikten att underrätta er, att Torger afled i går kl. 6.15 e. m.
Han hade ett svårt anfall på morgonen, hvarefter han njöt några timmars lugn sömn.
På eftermiddagen, när jag kom in, sade han plötsligt: » Alfred, du får lof att upp- bjuda hela ditt geni och göra mig frisk igen! » Det kom så hastigt öfver mig.
Jag höll ju af honom så hjärtligt, men jag kunde icke längre föra honom bakom ljuset.
Jag visste ju, att han icke var en stackare, hvilken begär medlidande, och därför sade jag, att jag ingenting mer förmådde.
Han låg tyst ett ögonblick, så vek all färg från hans kinder, och jag kände mig som en bödel, vet fröken!
» Kan du då inte ge mig något, som gör mig bättre åtminstone för en t i d?
» bad han, men då jag blott skakade på hufvu- det, utbrast han: » Menar du då, att jag skall dö, dö från allt? » • Hvad skulle jag svara!
Han hade tyd- ligen aldrig plågats af dödstanken.
Lyck- lig han!
Efter en stund frågade han, hur länge det kunde dröja.
— » Nu, nu i detta ögonblick, » ropade han, » så besynnerligt, så besynnerligt, » fortsatte han lugnare.
Hastigt tog han fram ett papper ur sin portfölj och begärde ett kuvert, på hvilket han skref ert namn, fröken Signe.
Det är detta som jag nu sänder er.
— Han bad mig kalla in familjen.
Det var ett rörande vackert afsked.
Jag har aldrig förr stått vid en väns dödsbädd, och en sådan vän!
Han tryckte allas våra händer, låg sedan tyst och stilla, men plötsligt lystes hans | anlete upp af ett löje.
' 29 » Hör du, gamle gosse, » sade han, » tänk, om jag sade godmorgon till er i morgon.
Då blefve du allt förlägen!
Nå, Alfred, var inte för säker! » Detta var hans sista ord, innan han somnade.
Ja, Torger är död, men fastän jag var hans bästa vän och sörjer honom så djupt som ett mänskohjärta kan, hvilket en gång fått dricka ur sorgens bägare, måste jag glädjas öfver att han fått sluta.
Hans sista år voro j u ett enda långt lidande!
Är det icke sällsamt, fröken Signe, att en kärlek till lifvet kan skapa en så fast tro på detsamma?
Tyvärr äga icke alla så starka nerver, att de icke känna lifvets börda.
Den blir j u också så mycket tyngre att bära, när ingen ser och ingen vet.
Fröken Signe, vid vår väns dödsbädd ber jag er räcka mig handen och lofva att aldrig ett missförstånd mer skall skilja oss åt.
Jag besvär er, gif mig åtminstone någon utsikt att en gång.
Jag vet, att det var Torgers vilja, om han också aldrig sade det, men jag har ett hopp, ett hopp, att detta bref från honom, som jag nu ger er, skall tala om mig, och ni skall inse, hur g r y m ni varit mot mig.
Det var en glans i hans öga af den gamla humorn, när han räckte mig brefvet till er.
Jag läste i hans skratt, när han borrade ner ansiktet i kudden och kväfde hostan.
Ni har icke hjärta efter detta att neka mig.
icke vid en dödsbädd.
K o m ihåg: han ville d e t!
Eder alltid hängifne Alfred Stranden.
•: * Är det klandervärdt?
Till Ilse Franke!
Eder artikel uti Idun 52, år J 897, kom till mitt hem nästan som - efterskickad », ithy att ett lik- nande fall som det eder uppsats berör helt ny- ligen här diskuterats.
Smärtsamt berördes jag af den orättvisa ni gör » fru Petterson » eller rättare öfver den hårda dom ni fäller öfver henne med gelikar.
Min historia är denna: I samma hus som undertecknad bo två gamla fröknar.
De äro hvad man kallar » bättremans- barn » och ha nog åtnjutit en för sin tid god uppfostran, fastän den för vår ungdom ter sig skäligen enkel.
Fattiga, men ytterst arbetsamma ha de visst alltid varit, och någon egentlig nöd skulle de ej lida, om de blott hade sig själfva att tänka på.
Allt, och mer ändå, som de kunna undvara, dela de nu med en fattig broders stora familj, och detta är desto nödvändigare, som denna familjefar i inånga år varit krympling ocli oförmögen till allt slags arbete.
Dessa gamla kvinnor möta mig dagligen, leende, vänliga och artiga, och icke ens då man tror sig veta, att de sakna det för dagen nödvändiga, hör någon dem klaga eller begära sina medmänniskors hjälp.
Har nu den bättre lottade rättighet att tränga sig på dessa fattiga med en hjälp, som icke be- gäres?
En gång, när nöden var som störst, kom den ena af systrarna till mig för att begära ett litet penninglån.
Med gladt sinne kunde jag lämna önskad hjälp, men förödmjukelsens vånda stod så tydligt att läsa i hela den gamlas upp- trädande, att jag icke hade mod att dä erbjuda det som gåfva.
När jag senare trodde mig lättare kunna göra det, vet jag att de voro tacksamma, men att den tanken plågade dem, att jag skulle tro, att deras mening hade varit att ej betala igen det lånta.
(Icke så att förstå, att jag skulle trott dem oärliga.)
Att dessa fattiga kvinnor ej ha råd att lega hjälp till sina grofsysslor, är ju klart, men då de utföra dem själfva, sker detta vid tider, då husets öfriga folk ligger i sin sömn, och antar jag att detta sker, för att de genom ständigt propert uppträdande skola kunna dölja, hur stor deras fattigdom är.
IDUN Är nu denna stolthet, eller hvad namn man vill gifva det, klandervärd?
Jag för min del finner deras sträfvan att hålla sig uppe så beundransvärd, att jag ibland ej tror mig » värdig lösa deras skoband », och att bjuda dem en gåfva af hvad slag det vara månde ge- nom min tjänarinna skulle aldrig falla mig in.
Däremot har jag många jämnåriga jämlikar, som jag kan bjuda både mat och kläder utan något slags parlamentering — ja, de kanske snarare skulle bli stötta af » preludierna » än af gåfvan.
Ätt eder » fru Petterson » hör under annan kate- gori än mina fattiga är ju antagligt, men då eder artikel åstadkom litet missförstånd och split, hoppas jag ni förlåter min dristighet att gifva eder min lilla historia till lifs.
— 9 — 9- * " Gn eneste g a n g.
» - 4 * - n eneste g a n g - o g saa aldrig mer — A " * — — » Ligger det icke ett sällsamt gripande vemod i dessa ord?
Och ändå, inte sant, som ett undertryckt jubel, ett blek- skärt skimmer af lycka?
En gång hörde jag den visan, hvarur dessa ord äro hämtade, sjungas för mig — och jag kan icke säga dig, hur jag vardt till mods!
Ögat blef fuktigt och kinden stod i brand — » en eneste g a n g », ljöd det för hågen — smekande, skälfvande, vemods- fullt klang det, det var som ett sus ur björke- skog om våren, det var som de fallande, guldröda bladens prassel om hösten.
Och eko svarade dämpadt och sorgset: » og saa aldrig mer » — och det var mig som skulle jag velat gråta både af glädje och sorg, både af ve och lust.
1 Har den visan sjungits för dig en gång, ha dess sällsamt gripande ord nynnats för dig, då förstår du hvad jag kände.
Kan- ske du äfven lefvat genom detta: » en gang, en eneste gang » — lefvat genom det en dag, när rödaste rosor bundo sin krans, när allt var som en dröm, när allt var ljust som hvitaste vårblom, rent som nyfallen snö — då, ja, då förstår du det än bättre!
Då förstår och vet du, att detta vemodiga: » og saa aldrig mer » icke kan förtaga den jublande lyckan af det föregående, af det vackra minnet från svunnen tid.
— Ack, min vän, det är däjeligt att ha ett sådant minne!
Har det icke, säg, en förunderligt bedårande kraft med sig, en kraft att drifva undan dimmorna och töck- nen?
Kan det icke, som intet annat, göra blicken ljus och bevara sinnet rent?
Det är som hviskade det i mörka stunder: » Gud vill, att du skall vara stark » — och då blir det lugnt och stilla i hågen, och om det än glimmar tårar i ögat, så är det inga bittra tårar.
Ahnej, det är ljufva tårar — och jublande och ödmjukt böjes hufvudet och där går fram ett solljust: &gt;Und hab ' ich nicht errungen wonach mein Geist gestrebt, so hab ' ich doch gesungen, geliebt und gelebt! » * Och kunna icke några ögonblick af lycka väga upp ett helt lif af försakelse?
Du tvekar väl icke om svaret, min v ä n?
Du, som en dag skälfvande lyssnade till detta drömmande: » en gang — og saa aldrig mer » — du, hvars saga en gång diktades därinne i lyckans och vårens underland!
Min vän, låt ofta dessa vemodigt glada visord ljuda för dina öron, hviska dem om * Och har jag ock ej ernått, livad min ande eftersträfvat, så har jag dock sjungit, älskat, och lefvat!
och om tider — nytt!
— af lycka, 1898 igen nu i dessa vintriga, dunkla och du skall se, att det våras på Och tacka Gud för det skimmer han gifvit d i g!
Adi. '
— * • Teater och musik.
operan hade till i de anslagit » Hvita frun », gång fått ökadt intresse, mann öfvertagit Georges ' i nästa nummer.
onsdags till uppföran- hvilken repris denna därigenom att hr Öd- parti.
Vi återkomma K.
Dramatiska teatern har bjudit oss ett svenskt original, ett lustspel i tre akter af obekant för- fattare, som bakom det.
skyddande märket Petrus Solmiensis hittills trotsat alla demaskeringsför- Hofbalen på honungens födelsedag för- sök.
Stycket röjer visserligen föga originalitet, tiden fredag var naturligtvis lysande och dess men det är tillredt med en viss savoir faire, mest strålande stjärna var vår unga furstinna har scener som » göra sig », roller » som ligga bra » prinsessan Ingeborg.
Hon dansade l:a vals med för några af dagens favoriter bland skådespelar- kronprinsen, l:a fransäs med excellensen Boström ne vid den kungliga scenen, med ett ord det friar vis-ä-vis frih.
Carl Klingspor och fru Tigerschiöld, f. Neijber, 2:a vals med löjtnant Wilh.
von Geijer — och, som det visat sig, visst icke utan framgång l:a polka med kaptenen vid Svea lifgarde Bergen- — till det ytligare publiktycket.
Dess bättre stråle, 3:e vals med kapten Nils Ankarcrona, 2:a egenskaper äro en obestridlig fläkt af godt fransäs med grefve Vodzicki von Granow vis-ä-vis lynne och en träffsäker humor i tecknandet generalmajor Munck och grefvinnan Brahe, f. af en bland rollerna, den gamle aristokratiske Nordenfalk, kotiljong med sin gemål prins Carl.
vivören gref ve Skytt.
Denna är som gjord för hr Personne, och han briljerar också i uppgiften.
För Prinsessan Ingeborg dansar med synbart nöje öfrigt är pjäsen från början till slut en fru Hart- och med en smidighet och elegans, som äro ett » wrore-pjäs!
Ett sjuttonårigt hittebarn med blått arf af hennes fader, kronprins Fredrik.
Hon för blod i dansande unga pulsar, uppvuxet i yster med sig något af den smittande lifslust, som vid frihet bland ett kotteri glada, men ädla konst- hennes unga år tillhör en sund natur, och hon närssjälar, prononcerande franska som en liten är icke blott glad, hon älskar också ett oskyldigt parisiska och Stockholms-slang som en atelier- skämt, därom vittnar skalken i hennes klara, modell, slitande sin första långa klädning och blåa ögon.
Det sägés att hon redan blifvit sina sprittande upp till en nymornad kärlek för den svärföräldrars stora favorit och icke minst drott- allra ädlaste af de många ädla konstnärsämnena ningens, som hon ofta narrar att le med sina — hvad kan väl ens fru Hartmann mera begära?
småroliga infall och sin snarfyndighet.
Till hennes berömmelse må antecknas, att hon Hon bar på balen en charmant toalett af skär höll en lofvärd måtta midt i denna frestande sidenbrokad med inväfda hvita buketter.
I han- embarras de riehesse af » tacksamma » moment_och den hade hon en bukett, som till henne öfver- lyckades breda en prägel af naturlig, frisk och lämnats af representanter för hertigdömet Väster- hjärtevinnande enkelhet öfver sitt spel.
Publiken götland i riksdagens båda kamrar och pryddes syntes, som sagdt, känna sig angenämt under- af band med Västgöta vapen.
hållen, slösade bifall och gaf det nya programmet rundligen på hand till en ej allt för efemär En dugande affärskvinna, fröken Maria framgång.
I pressläggningsminuten förspörjes att Charlotta Peterson, innehafvare af en af Jön- köpings största affärer och en af de största manu- » Petrus Holmiensis » nu frivilligt demaskerat sig fakturaffärer i landsorten, firman M. Ch.
Peter- och framträdt som en rutinerad gammal teater- son, afled i lördags efter en längre tids sjuklig- bekant: Dramatiska teaterns egen regissör hr het.
Fröken Peterson, som var en särdeles ener- H. Christiernsson.
Emil Sjögren-konserten i lördags under hr Tor gisk och dugande kvinna, var vid sin död 76 år Aidins anförande hade, som vi förutspådde, fyllt gammal.
Musikaliska akademiens stora salong till sista * plats.
Bland den lifligt intresserade publiken be- Kvinnan och fredssaken.
Den lifaktiga före- funno sig äfven kronprinsen samt prins Carl med eningen Studenter och arbetare hade i sön- gemål.
Programmet upptog som bekant uteslu- dags anordnat en diskussion i Landtbruksakade- tande kompositioner af den tonsättare, efter hvil • miens sessionssal i Stockholm öfver ämnet » Kvin- ken konserten benämndes, och till förmån för nan och fredssaken ».
Kallelsen hade hörsammats hvilken den gafs.
Den framstående kompositören, af så många, som lokalen lämpligen kan rymma, som f. n. vistas på främmande botten, är näm- och spinnsidans representanter voro öfvervägande ligen sjuk och behöfver understöd.
Bland de till antalet i salen, men icke i diskussionen.
biträdande märktes främst fru Linden, hvilken Sedan ordföranden, d.T Laurent, hälsat de sjöng trenne sånger med orkesterackompanje- tillstädesvarande välkomna, öfverlämnade han mang, nämligen » Molnet;, ett stycke i förträfflig ordet åt fru Emilia Broomé, som med klar och orientalisk stämning, » Liten knopp », en originell tydlig stämma höll ett till så väl form som inne- och karaktäristisk komposition, samt den friska håll tilltalande inledningsföredrag, i hvilket hon » Solglad dag », hvilken måste omtagas.
Hr Berg- bland annat yttrade, att den insats kvinnan har ström utförde vid god röstdisposition den präk- att göra i fredssträfvandet är i främsta rummet tiga » Bergmanden », hvilket stycke dock kräfver ett uppfostringsarbete, att inom hemmet som en mäktigare stämma för att göra sig fullt gällan- moder och uppfostrarinna så handleda den.
upp- de.
I stället för fru Möller, som blifvit sjuk, växande generationen, att en folkmening med uppträdde hr Forsell, hvars vackra stämma man fredsvänlig tendens så fort sig göra låter spirar alltid gärna hör från konserttribunen.
Fem små fram och får lifskraft.
Det arbetet af kvinnan pianostycken, tillsammans kallade » Erotikon », ut- får visst icke underskattas, och kvinnan är bäst fördes fint och enkelt af hr Stenhammar.
Som skickad att uträtta ett sådant kulturarbete, ty rena orkesternummer hade upptagits en spirituel hennes skaplynne ställer henne som en naturlig festpolonäs i e-dur, » Heliga tre konungars öken- opponent mot den våldsamma styrkans lag.
vandring », en säideles originell och målande or- Föredraget mottogs med starka applåder, och kesterskiss samt sviten » På vandring », hvilken efter detsamma utspann sig, som sagdt, en liflig egentligen är skrifven för piano, men af hr Au- diskussion, som varade fulla 3 / » timmar.
Under lin erhållit en ypperlig instrumentering.
Särskildt densamma gjordes en mängd uttalanden, hvilka förtjänar i denna de båda sista satserna, » Afton- knappast direkt hörde till ämnet.
Bland de stämning » och » I bykrogen », att framhållas.
Kon- sakligaste och med största intresse åhörda var serten väckte lifligt och välförtjänt bifall, ägnadt professor O. Montelius ', hvilken bland annat ut- såväl kompositören som de uppträdande, bland talade som sin öfvertygelse, att om alla jordens de senare särskildt hr Aulin, hvilken hade gläd- kvinnor blefvo ense om fredsidén och inplantade jen att se sin vädjan till den musikaliska all- den hos det uppväxande släktet, skulle målet mänheten för den sjuke vännen ej hafva varit vinnas kanske redan under den kommande gene- förgäfves.
rationen.
Musikföreningen gifver instundande tisdag sin Vid sammanträdet utdelades ett tryckt cirkulär med förslag till stadgar för Sveriges kvinnliga 49:de konsert, denna gång med biträde af fru fredsförening, som ansluter sig till den interna- Dina Edling, fröken Anna Piehl, hrr C. F. Lund- tionella kvinnliga fredsrörelsen och arbetar för qvist och C.
A. Gentzel samt k. hofkapellet.
Pro- grammet upptager kompositioner af Brahms, fredsidéernas utbredning och förverkligande.
De damer, som intresserade sig för bildandet Franck, Hallström och Gade.
af en kvinnlig fredsförening, anmodades att för Pianisten Borwick gifver i morgon lördag kon- diskuterande af detta stadgeförslag samlas å hus- hållsskolans lokal, Jakobsbergsgatan 15, torsdagen sert i Musikaliska akademiens stora sal.
den 27 januari.
— — &lt;J.
IDUN 1898 " Det unga furstehemmet ", den utlofvade skildringen med interiörer från prins Carls och prinsessan Ingeborgs nyin- redda hem i Arffurstens palats, kominer att inflyta i nästa veckas nummer af Iditn.
jVlellan morgoa och a / ton.
Skiss för Idun af Sophie Linge.
» Jag har litet brådtom » — sade hon — » ty min man har telefonerat, att han bju- dit en resande affärsvän hem på middag, och innan jag visste det, hade jag lofvat min husa att få besöka sin sjuka syster och stanna hos henne den återstående de- len af dagen.
Min kokerska åter är all- deles omöjlig och skulle röra upp himmel och jord, om jag föreslog henne att kom- ma in och passa upp.
Herrarne få såle- des ursäkta värdinnan, som kommer att springa från och till under måltiden. » Den goda frun hade varit så vänlig mot Hanna, att denna kände det riktigt varmt gent emot henne och ville gärna visa henne litet erkänsla därför.
Ett ögonblick käm- pade hon m e d sin stolthet och äfven med sin naturliga blyghet, men nästa ögonblick frågade hon: » Kanske att jag kunde — öfverta er- husjungfrus åligganden? » » Ni, fröken Gohte — nej, det går al- drig an. » » Hvarför ej » — svarade Hanna — » jag vet ungefär, hur serveringen vid ett fint bord skall skötas, ehuru jag ej förr lagt hand därvid, och den främmande känner mig ej.
Er man kan ni j u förbereda. » Fru Eeis betänkte sig litet, men antog sedan den erbjudna hjälpen.
Ett hvitt för- kläde samt en liten mössa förvandlade snart Hanna till en liten prydlig husjungfru.
Men om Hanna anat, hvad som väntade henne, hade hon ej lånat sig till en sådan komedi.
Det var först när de tre bords- gästerna redan tagit plats och hon bar in den rykande soppskålen, som hennes mar- ter började.
Först träffades hennes känsliga öra af tonfallen i en röst, som uppväckte några dunkla erinringar hos henne.
Säkert hade hon hört den förr, men hvar?
Hon vågade ej se upp, där hon stod och väntade på den tallrik, hon skulle ställa framför gästen, och hon visste ej hvaraf det kom sig, att hennes hjärta klappade så vildt.
Vore kanske en ny svimning i an- tågande — det vore olyckligt!
Men hon ville lugna sig.
Hennes hand darrade märkbart, när hon räckte honom tallriken, och dock hade hon ej en enda gång lyftat ögonen mot hans ansikte.
Det vågade hon e j.
Åter stod hon bredvid värdinnans stol för att taga emot en ny tallrik, och hon tyckte sig tvärs igenom ögonlocken se, hur den främmandes blickar spörjande häftade vid henne.
Men hon såg ej ändå upp, och när hon äfven serverat herrn i huset, drog hon sig tillbaka till serverfngsrummet.
Hvarför var hon så upprörd?
Kunde hon ej se en främmande människa rakt i ansiktet?
Hvilken svag, dåraktig varelse hon var — nej, hon måste bemästra sig och söka gå i land med hvad hon åtagit sig!
Fru Reis rörde vid ringklockan och hon hoppade till vid ljudet däraf.
Sopptallri- karne skulle tagas bort och en ny rätt ser- veras.
Värdinnan gaf henne en liten menande och uppmuntrande nick då hon kom tillbaka in i salen.
Hon märkte Hannas oro och trodde, att den härledde sig af blyghet.
» Men min bästa bror » — s a d e herr Reis skrattande, när gästen serverat sig af kött- rätten.
» Det påstås att en resande tål mycket, men det kan då icke tillämpas på dig.
Det där är j u portion för en fluga. » Hanna hörde ej hvad s \ ai han fick på sin anmärkning, ty hon var redan på väg ut med ett fat i handen, men hon visste nu, hvem den främmande var, och hon ön- skade blott att måltiden väl vore slut, så att hon finge draga sin tillbaka.
Hur dår- aktig hade hon också varit, som utsatt sig för ett dylikt äfventyr!
Månne han känt igen henne?
Men elfva år hade nog förändrat henne mycket — och dessutom den dräkt som hon bar.
Att hon blifvit fattig, hade han kanske hört, men knappast kunde han ändå tänka sig, att hon tagit plats som huspiga, ehuru detta kanske för henne själf varit bättre än att som nu gå, nästan som en tiggerska, ur hus, i hus.
Då desserten var serverad och hon slutat sin tjänstgöring med att bära in kaffe samt likörer, drog hon sig åter tillbaka till ar- betsrummet, men hon var så medtagen af sinnesrörelsen, att hennes händer skakade, så att hon knappast kunde föra sin lilla hammare.
Hvad han såg manlig och präktig ut!
Men hans hår var redan litet gråsprängdt, ehuru han ej kunde vara mera än fyra eller högst fem år äldre än hon själf.
Hon hörde nu hans röst på afstånd, och den in- verkade på hennes nerver som tonerna af en gammal kär, välkänd melodi.
Troligtvis hade han haft mycket att kämpa emot, innan han kunnat hinna den position i lifvet, som han nu synbarligen intog.
Han hade varit midt i det brinnande verksamma lifvet, under det hon helt obemärkt smugit sig fram på dess / skuggsida.
Därför bar han också adelsmärket på sin panna, under det hon.
Hon hade på länge ej tänkt på, hur hon egentligen såg ut, och hon fick helt hastigt lust att studera sina anletsdrag framför rococospegeln, hvilken satt i ett hörn af rummet.
Med lampan högt upplyftad i sin sviktande hand, stirrade hon en stund mot sin bild, strök det mörka krusiga håret ur pannan och granskade ett par fina rynkor, som doldes af detsamma.
Ful var hon kanske ej, men den första ungdomliga friskheten var dock för alltid förlorad.