Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
N:o 469. samma dock må kunna komma under pröfning, hemställer jag, i sammanhang med begäran om motionens remitterande till vederbörliga Utskott: att, såvida dessa grunder godkännas, och saken icke skulle kunna vid denna riksdag fullt utredas och afgöras, skrifvelse må afgå till Kongl.
Maj:t med underdånig anhållan, alt Kongl.
Majit täcktes efter riksdagens slut nedsätta en kommitté af sakkunnige personer, hvilka fingo sig uppdraget att uppgöra ett i allo detaljeradt förslag, som skulle aflemnas till slutligt afgörande vid nästinstundande riksdag.
Jag anhåller derjemte vördsamt att denna min motion må varda Med-Stånden delgifven.
Stockholm den 30 November 1862. S. Heurlin, från Kronobergs län.
N:o 469.
Af Sveö Heurlin ri-ån Kronobergs län, om en revision af Jordeboken.
Jag föreslår: att Rikets Ständer för sin del besluta, att Jordeboken skall undergå en revision och ursprungliga Krono- eller Kronoskattelägenheter, som förut innehafts med full åbo-rält, men af en eller annan orsak, hvad Kronans rätt öfver dem beträffar, öfverlåtits åt enskildt verk eller inrättningar, och ännu af förre åboernas rättsinnehafvare brukas, skola återställas uti sin egenskap af Krono- eller Kronoskatte och åboerna bibehållas oförkränkta i sin besittningsrätt till hemmanen, ehvad Kronans rättsinnehafvare sökt förvandla dem lill Landtbönder eller ej, och de ej kunna betungas med andra gärder, afgälder eller tjenstbarheter än de, som ålåge hemmanen, innan Kronan öfverlät sitt dominium öfver dem till enskilde.
Stockholm den 30 November 1802. S. Heurlin, från Kronobergs lån.
N;o 470.
N:o 470. 769 N:o 470.
Af Johan Gustaf Wassmuth irån Stockholms län, om statsanslag för utläggning lill erforderlig bredd af vägen från Järla till Nyvarp ock Bullandö pä Wermdön.
Öster ut från Stockholm ligger Wermdö skeppslag, hvilket, såsom bekant är, består af en stor mängd öar, af hvilka de största äro Wermdö, Ingarö, Djurö, Möja, Ljusterö, skiljda af större eller mindre fjärdar och sund.
— Sjövägen har till följd deraf utgjort och utgör ännu den förnämsta förbindelsen dessa öar sinsemellan och med fasta landet.
— Om kring början af förra århundradet anlade vägbyggnadsskyldige en sockenväg genom Wermdö moderförsamling.
Denna väg, som, gående ifrån Nyvarp och Bullandö förenar sig vid Hemmesta samt löper till Skuru och vidare öfver dervarande uppförda bro tills den vid Järla anträffar den från Stockholm öfver Sicklaön anlagda väg.
Hela denna väg utgör en sträcka af 5^ mil.
Anläggningen deraf har varit särdeles svår, emedan bergsprängningar måst på flera ställen verkställas och stenmurar anläggas utefter långa sträckningar vid sjöstränderna, för att kunna anskaffa en säker grund för vägens framdragande.
Med denna väg afsågs endast öboernas behof af en farbar väg för forslandet af de produkter, de hade att afyttra eller nödgas förskaffa sig under de tider af året, då den vanliga och naturligaste vågen eller sjövägen, var för dem stängd, det vill säga, då isen hvarken bar eller brast.
Någon gästgifvaregård har icke heller funnits förrän för omkring 20 år sedan, då två sådane anlades å Wermdön vid Gustafsberg och nära Wermdö kyrka.
Hufvudsakiigaste skälet för deras anläggande synes hafva varit, att bereda fortskaffning, dels till öarne af dit resande personer, dels till Stockholm af en mängd sjöfarande och varor, tillhöriga fartyg, som, då inloppet till Stockholm varit tillfruset, måst anlöpa skärgårdens yttre hamnar, särdeles Djurhamn; hvilket hvarje höst inträffar.
Innan dessa gästgifvaregårdar anlades, fanns ingen annan utväg för dessa personers och varors forsling än genom enskild öfverenskommelse, hvadan ock mången gång hände att kostnaden derför biel ganska stor.
För öboernas egen beqvämlighet blefvo dessa gästgifvaregårdar ej anlagda, emedan de deraf ytterst sällan behöfva begagna sig, och de medförde ett ytterligare onus, nemligen erläggandet af tillskott utaf de skjutsskyldige för åvägabringande af entreprenad, det minst kostsamma sått för öboerna att afbörda sig skjutsskyldigheten.
Förut erlades en afBih. till B.
Prat. 1862 8r 1863. 11 Sami. 4 Afd. 97 770 Motioner i Bonde-Ståndet 1862.
N:o 470. gift af omkring 2 ä 5 R:dr per mantal i reservskjutsafgift till Pittja gästgifvaregård, men nu har den å hemmanet belöpande afgiften för entreprenadens upprätthållande uppgått till emellan 5 och 7 R:dr årligen.
En vida svårare påföljd af dessa gästgifvaregårdars anläggning har varit, att vägen ända till Wermdö kyrka sedan dess blifvit ansedd såsom häradsväg, och att Kongl. Maj:ts Befallningshafvande i Stockholms län genom resolution af den 24 Juli 185 7, som den 9 Mars 1860 blifvit af Kongl. Majit fastställd, ålaggt vägbyggnadsskyldige utlägga denna väg till 6 alnars bredd öfverallt, der den vore smalare, och den öfriga vägen till en bredd af 5 alnar.
Detta åläggande kommer alt för dem medföra de största uppoffringar, särdeles då man tager i betraktande, att de å öfrige öar boende vägbyggnadsskyldige icke kunna annat än genom lega verkställa en stor del af arbetet samt alt bergsprängningar till en betydande mängd och utläggningar af höga stenmurar på långa sträckor måste företagas, hvartill kommer igenfyllning af gamla och upptagande af nya diken, trummors anläggning, samt hela vågens grusning.
Såsom exempel på hvad endast bergsprängningen kommer att kosta, torde jag få anföra att, enligt en af då tillförordnade numera ordinarie Kronofogden L.
Blomqvist jemte synemän år 1856 anställd värdering af kostnaden för alia de å ifrågavarande vägsträcka nödvändiga spränguingsarbeten, upplages ensamt deuna kostnad till 2,227 R:dr 32 sk.
Banko eller Riksmynt 3,341 Ridt- 50 öre.
— Att detta språngningsarbete icke för delta pris låter nu verkställa sig, är att befara, med afseende å de sedan den tiden stegrade arbetskostnaderna.
Utom det betydliga vägbyggnadsarbele, som sålunda blifvit skeppslaget ålagdt, har dess skyldighet alt underhålla färja eller bro öfver del sund, som skiljer Wermdön från fasta landet, helt nyligen förorsakat detsamma en betydlig utgift.
— Den, enligt derom uppgjordt kontrakt, af eli bolag vid Skurusundet byggda och sedermera enskild egare tillhöriga bro, lill hvars underhåll hvarje mantal erlagl en viss årlig afgift, har under förlidet år, efter kontraktstidens förlopp, af skeppslaget öfvertagits emot en kontant ersättning till egaren af 14,800 Riksdaler.
Då den kostnad, som föranledes af ifrågavarande väganläggning tillkommer icke lill följd af behofvet för skeppslagets egna bebyggare och den trafik de kunna åstadkomma, ulan till följd af andra för dem främmande ändamål, alldenstund Wermdö skeppslags innevånare så mycket mindre begagna denna väg, som den år särdeles backig, och de i allt fall, såsom jag förut haft äran anföra, endast undantagsvis begagna den, när sjövägen är slängd, sä ock då det icke synes vara med billighet öfverensstämmande alt de skola bekosta denna svåranlagda väg, föranledes jag vördsamt anhålla: alt Rikets Ständer ville såsom statsanslag lör utläggning till erforderlig bredd af vägen från Järla till Nyvarp och Bullandö å Wermdön anvisa Motioner i Bonde-Ståndet 186%, N:o 471.
771 del belopp, hvartill kostnaden derför, enligt vederbörligt kostnadsförslag, beräknas komma att uppgå; och anhåller jag att, så fort undersökningen af vägomläggnings-arhelet hinner afslutas, få till det Utskott, till hvilket denna motion varder remitterad, aflemna kostnadsförslaget, jemte öfriga erforderliga upplysningar.
Stockholm den 30 November 1862. G. Wassmuth, från Stockholms län.
N:o 471.
Af Johan Gustaf Wassmuth från Stockholms läu, om anvisande af 300 R:dr ärligen lill understöd ät Majoren Fahlsledls enka, född Schméer.
År 1841, den 24 Juli, afled i Stockholm Majoren Carl Adolf Fahlstedt, hvilhen, då lian i 1808 års krig emot Ryssland tjenstgjorde som adjutant åt Sandels i träffningen vid Wirta bro, erhöll svår blessyr, af hvilken han licia sin återstående lifstid bade varit lidande, enär en kula totalt genomborrat ena skulderbladet.
Detta oaktadt, deltog dock Major Fahlstedt uti 1813 oell 1814 års fälttåg mot Norrige, var 1814 Place-major i Fredrikstadts fästning, var sedermera från 1825 Adjutant i Krigs-kollegium och invaldes 1827 till ledamot i Direktionen för Arméens Pensions-kassa.
Ehuru Major Fahlstedt sålunda egnat 37 år af sin lefnad åt Kongl. Maj:ts och Kronans tjenst, samt derunder, såsom belöning för Konung och Fosterland gjorda tjenster, erhållit såväl (1809) Guldmedaljen för tapperhet i läll, och 1820 hugnades med Kongl. Svärds-Orden, kunde han dock i ekonomiskt afseende ingenting efterlemna åt enka och minderåriga barn.
På grund häraf, och då enkefru Fahlstedt icke af Staten erhållit mera än 54 R:dr Runt i årlig pension från Arméens Pensions-kassa, af hvilket obetydliga underhåll enkefru Fahlstedt icke kom i åtnjutande förr än flera år efter mannens död, med stöd af vidfogade intyg, och med kännedom om enkefru Fahlstedls numera försvagade synförmåga, hvarigenom hon urståndsatts alt som hittills hafva sitt uppehälle af kartors m. m. färgläggning, får jag vördsamligen föreslå: 772 Motioner i Bonde-Ståndet 1862.
N:o 472. att Rikets Ständer behagade åt Majoren m. m.
Fahlstedts enka, född Schméer, som nu är nära 59 år gammal, anslå ett årligt understöd af Trehundra (300) R:dr R:mt.
Om remiss lill Stats—Utskottet anhålles vördsamt.
Joh. Gust. Wassmuth, från Stockholms län.
Af Johan Gustaf Wassmuth från Stockholms län. att ett efter hustru Grenqvist frän Waxholm är 1859 fallet danaarf af omkring 250 R:dr mätte anslås såsom bidrag till uppförande af ett fattighus i nämnde stad.
Waxholms samhälle, som år utan jord, fabriker eller någon förmån från Statens sida helst sedan under sednare tider deras ursprungliga friheter i områden, blifvit på alla håll inskränkta genom sednare års författningar och genom strandegares fiskevattensområden, är numera så torftigt, alt det ej mäglar utgöra några betydande onera.
Till följd af innevånarnes torftiga belägenhet, har de fattigas antal under de sednare åren så betydligt ökats, alt ett nytt fattighus är af nöden påkalladt.
Medvetande om dess bristande tillgångar för en så betydande utgift, hafva några dess innevånare, och personer i omgifningen samlat och gifvit enskilda bidrag till en fond för faltighusbyggnad; denna utgör dock för närvarande endast omkring 1,200 R:dr R:mt, — ett testamente efter en förlidet år afliden fru Magge lofvar möjligen omkring 1,500 R:dr samma mynt, men äfven detta är otillräckligt för att bringa förslaget till fullbordan.
År 1859 föll efter en hustru Grenqvist, gift med en fiskarborgare derstädes, ett danaarf af något öfver 250 R:dr R int, men för närvarande saknas utdrag af bouppteckningen, hvarföre beloppet ej så noga kan uppgifvas, men att detsamma icke öfversliger 250 R:dr, och skall med det snaraste utdrag ur bouppteckningen meddelas.
N:o 473. 773 Och får jag, i följd af mina bärofvan anförda skäl, anhålla: att delta lilla dana-arf mätte af Rikets nu församlade Ständer anslås lill bidrag till den tillförene samlade fattighusbyggnadsfonden i Waxholm.
Af Per Östman från Wester-Norrlands län, om anslag till förhöjning i Nämndens s. k. tingsgästningspenningar.
Då under de sednare tidernas lopp Rikets Ständer på ett omsorgsfullt sätt omhuldat
Statens tjenstemän med förhöjda löneförmåner och domarekorpsen med förhöjd expeditionstaxa synes det icke vara rättsenligl, att
Häradsnämnderna skulle för alltid blifva med någon, om ej stor, ersättning för sina resor till och från tingen samt tidspillan under lingen, bortglömda.
Redan för långliga tider tillbaka tillerkändes nämndemän ersättning för sina uppoffringar och sin tidspillan, under namn af tingsgästningspenningar, efter hvad jag tror, utgående af Häradshöfdingeräntan, och belöpa sig dessa inom min hemort vanligen till 2 R:dr 80 öre R:mt för hvarje nämndeman per år.
Om det under den tid denna ersättning tillerkändes nämndeman kunde anses i någon mån utgöra en vedergällning för hans kostnad och tidspillan, kan det numera, sedan penningevärdet så förändrat sig, icke utgöra någon ersättning, som förtjenar att nämnas.
Väl vet jag att mången anser nämndemansbefallningen vara eli kommunalbestyr, hvarför ersättning icke bör komma i fråga, men det torde ock böra medgifvas, alt icke alla bönder äro dertill passande elier villige att åtaga sig denna befattning, och alt, äfven om de som äro passande inväljas, desse, sedan de tjenstgjort 2:ne år taga afsked och nya inväljas, af hvilka en ung eller till orten nyss kommen Domare icke kan hafva ett ofta behölligt stöd, och till förekommandet deraf att icke allt för täta ombyten i Häradsnämnderne må ega rum, och då billigheten fordrar, att dessa må erhålla åtminstone någon ersätt - 774 Motioner i Bonde-Ståndet 1862.
N'.o 474. ning för sina resekostnader och uppehåll vid Häradstingen, får jag vördsamt föreslå: det matie Rikets
Ständer bevilja en tillökning i tingsgästningspenningarne, så alt de utgöra 450 R:dr Runt för hvarje härad årligen.
Om remiss till vederbörligt Utskott anhåiles.
Per Östman, från Wester-Norrlands lån.
N:o 474.
Af Per Östman från Wester-Norrlands län, angående underdånig hemställan till Kongl. Maj.t om revision af Land sköfding e - instruk tio nen den 10 November 1855.
Bland frågor, som vid flera föregående riksdagar väckts, ulan att hafva lill åsyftad påföljd föranledt, men hvilka likväl äro af beskaffenhet att icke böra falla, är otvifvelaktig! den om revision och ändring af Landshöfdingc-inslruklioncn den 10 November 4 855, och detta hufvudsakligast i hvad beträffar den Landshöfding tillagda magt att i vissa lall, enligt 66 § af Författningen, skilja Landssekreterare och Landskamererare från embetels utöfning, om, vid åtals anställande emot dem, omständigheterne syntes sådant påkalla.
Det olämpliga och obehöfliga i denna nya suspensionsmagl är anmärkt af Rikets Ständers Justitie-ombudsman i haus till 1856—1858 årens riksdag afgifna berättelse.
Det är ock uppenbart till hvilka missbruk denna magt hos Landshöfding kan föranleda.
Då paragrafens ordalydelse medgifver Landshöfding alt suspendera för förseelser och fel, som tilläfventyrs af domstol icke anses förtjena strängare ansvar än några Riksdalers böter, kanske ock af domstol pröfvas icke vara begångne eller icke böra medföra något ansvar, så kan det icke vara annat än äfventyrligt att lägga i Landshöfdingen hand denna suspensionsmagl, utan att åtminstone närmare bestämma några gränsor för densamma, helst, vid det förhållande all Landshöfdingarne sällan äro lagkunnige, det är att befara att de mycket skulle misstaga sig om rätt tillfälle, då behof af suspensionsmagtens utöfning kan vara förhanden.
Motioner i Bonde-Ståendet 1862.
775 Denna obegränsade suspensionsmagt kommer ock ait på Länsstyrelsens framtid utöfva ett högst menligt inflytande.
För dessa styrelsers behöriga verksamhet fordras skickliga Landssekreterare och Landskamererare, på hvilka ärendenas behandling väsendtligt beror.
Men om hotelsen af Landshöfdings obegränsade suspensionsmagt får qvarstå, skall åtminstone skickligare jurister icke äfventyra att utsätta sig för denna hotelse utan Länsstyrelserna komma alt sakna juridisk erfarenhet, hvilken år alldeles oundgänglig för dessa embetens utöfning.
Denna suspensionsrätt verkar också förlamande på deri sjelfständighet att yttra sin mening, som Landssekreteraren och Landskamereraren böra ega, om de skola kunna med rätt gagn utöfva sina embeten, dervid ej sällan förekommer att de nödgas motsätta sig Landshöfdingens meningar.
Det kan också ej vara annat än olämpligt att
Landshöfdingen har ifrågavarande myndighet mot dessa tjenstemän, då de äro ansvariga föredragande och rådgifvare samt med Landshöfdingen dela ansvarigheten för allt hvad som af Länsstyrelsen göres eller uraktlåtes.
Mest orimlig förefaller dock denna suspensionsrätt, då den, enligt instruktionen tillkommer Landshöfdingen äfven i egen sak, eller då han blifver af Landssekreterare eller Landskammererare bemött med förment vanvördnad, —'ett oklart och mångtydigt begrepp, som lätteligen kan föranleda missbruk, helst, om Landshöfding verkligen blifver förfördelad af en underordnad, icke någon skada sker derigenom alt han, likasom alla andra menniskor får vänta på upprättelse, till dess den kan i laga ordning bestämmas, hvaremot genom suspensionsrätlens tillämpning obotlig skada kan tillfogas Landssekreterare och Landskammererare, enär om de ock någon gång skola erhålla upprättelse, denna dock aldrig blir fullkomlig, med hänsigt till den skada i allmänna opinionen dessa tjenstemän genom en, om än aldrig så orättvis suspension lida.
Slutligen är omförmålda suspensionsmagt äfven skadlig för menigheterne, enär, då Landshöfdingarne, i synnerhet vid början af deras embetsförvaltning, ofta hafva en öfverdrifven tanka örn allmogens förmåga och skyldighet alt utgöra onera och prestationer, det väl behöfs alt vid deras sida stå sjelfständige embetsman, hvilka i deras verksamhet att utöfva kontroll mot magtmissbruk icke förlamas af stadganden, sådane som del ifrågavarande.
På dessa grunder föreslår jag: att Rikets Ständer måtte hos Kongl. Maj:t anhålla, det Kongl.
Maj:t täcktes låta underkasta den för Länsstyrelserne den 10 November 1855 utfärdade instruktion behörig revision och låta omarbeta densamma i fol kets intresse till mera öfverensstämmelse med rättvisa och billighet.
P. östman, från Wester-Norrlands län. 77(5 Motioner i Bonde-Ståndet 1862 N:o 473.
N:o 475.
Af Johannes Svensson från Skaraborgs lån, om ändring i 25 Kap. 6 $ Byggning a-balken, i fråga om vägars årliga gräsning.
Sedan man i vårt land från uråldriga tider vid allmänna vågars vidmaglhållande strängt tillämpat det i 6 § af 25 Kap. Byggninga-balken befintliga stadgande, att vågar skola höjas och fyllas upp med sand och grus, så hafva vägarne genom den årliga påfyllningen omsider på ganska många ställen blifvit så beskaffade, att de äro vådliga, i synnerhet nattetid, alt befara.
Det synes vara naturligt att en jemn och slät våg icke bör grusas, endast gropar och djupa hjulspår böra med grus fyllas på det vägen må blifva jemn, men icke vådligt hög.
För vinnandet af ett så vigtigt ändamål får jag föreslå: det den ärliga grusningen måtte vpphöra och alt endast gropar och andra ojemnheter å vägar skola årligen fyllas med sand och grus, så att väg varder jemn med lindrig kullrighet för vattens aflopp.
Om remiss häraf till vederbörligt Utskott anhålleg.
Stockholm den 50 November 1862. J. Svensson, från Wadsbo härad af Skaraborgs län.
N;o 476.
N'is 476 och 477. 777 N:o 476.
Af Platts Pehrsson från Stockholms län,, om skärpning af de uti Kongl. Förordningarne den 1 December 1858 och 15 Mars 1859 förekommande stadgatiden angående styrning d fartyg till undvikande af ombordläggning.
Som mångfaldiga olyckshändelser de sednare åren inträffat genom påstötningar melian ång- och seglande fartyg, dervid äfven menniskolif blifvit spillda, får jag anhålla: om skärpning af bestämmelserna i förfallningarne af den 1 December 1858 och den 15 Mars 1859; förbehållande mig ail framdeles få utveckla skälen härtill.
Stockholm den 50 November 1882.
M, Pehrsson, från Stockholms iåu, N:o 477.
Af Per Tjernlund från Wester-Norrlands län, om statsanslag till ersättning ät någre hemmansegare inom nämnda län, för upprätthållande af gästgifveri- och skjvtsrättareskyldigheten.
Eli för vissa orter inom Indals tingslag i Medelpad särdeles tryckande onus är den gästgifverihållning vid den öster om Indals-elfven anlagda nya landsvägen, som Konungens Befallningshafvande i Wester-Norrlands län antingen tills vidare eller Bil. till R.
Prot. 1862 4- 1863. 11 Sami 4 Afd. »8 778 Motioner i Bonde-Slåndel 1862. iV;o 478. för obestämd tid ålagt skattehemmansegare att bestrida, såsom det heter, mot den ersättning, som framdeles kan i laga ordning bestämmas.
Ingenstädes är dock detta onus kännbarare, än vid gästgifvaregårdarne Boda och Backen inom Lidens socken; och sorn, enligt hvad af bifogade utdrag ur domboken, hållen vid Indals tingslags vårting den 2 7 Juni 1862, nogsamt inhemtas, det visat sig alldeles omöjligt för gästgifverihållaie alt, genom ansökning bos Konungens Befallningshafvande i länet, komma i åtnjutande af den utlofvade ersättningen, återstår nu ingenting annat än all påkalla Rikets Höglofliga Ständers behjertande för de stackars skatteliemmansegarne, som, till och med genom hotelse af militärinqvarte ling, blifvit tvungne att bestrida de besvärliga och kostsamma gästgifveri- och skjutsråttarebelätlningarne vid ifrågavarande gästgifvaregården och får jag alltså ödmjukligen föreslå: att Rikets Höglofliga Ständer täcktes såsom ersättning för berörda onus, hvilket lagligen icke kan åläggas skattehemman annorlunda ä nmot vederlag, bevilja åt bonden Per Mattsson, som från den 1 Maj 1861 tillden 1 Maj 1865 har alt uppehålla gästgifveri- och skjulsrätlare-befattningarne vid Boda, och åt bonden Per Unander, hvilken under samma tid bestrider enahanda befattningar vid Backen, hvardera 1,000 R.dr, samt åt nämndemannen Nils Nilsson, hvilken från den 1 Maj 1860 till samma tid 1861 upprätthållit dessa befattningar vid Boda, 500 R:dr, allt Runt.
Jag anhåller ödmjukligen om remiss härå till vederbörligt Utskott, der jag utbeder mig få förete ytterligare handlingar till stöd för min framställning.
Per Tjernlund, från Wester-Norrland* län.
N:o 4T8.
Af Per Tjernlund från Wester-Norrlauds län, om åläggande för Häradshöfding att inom bestämd kortare tid afsluta lagtima ting.
Ingenting kan verka menligare på rättstillståndet inom landet än den långsamma lagskipningen, som ytterligare fördröjes genom det oskick en del domare å lan - Motioner i Bonde- Ståndet 1862.
N:o 4 70.
779 det tillåta sig att flera månader fördröja med utslags afkunnande i mål, hvilka redan äro slutligt utagerade.
Ty, ehuru 2 Ka[>. 5 § Rättegångs—Balken uttryckligen stadgar alt Häradshöfding skall i hvar sak gifva utslag efter ty ske kan ”innan han från tingsstad resor”, efterlefves detta stadgande numera sällan, om ens någonsin.
Häradshöfding reser från tingsstad till tingsstad och, som det heter, lager upp målen, men. återkommer först efter 2 å 3 månader och meddelar utslag.
Mången vigtig sak går härigenom förlorad; ersättnings- och fordringsanspråk blifva genom lösöreköp och andra medel under tiden tillintetgjorda.
Jag får derföre ödmjukligen föreslå: att verkande påföljd mätte stadgas för Häradshöfding, som icke; antingen innan han från tingsstad reser eller sist inom fjorton dagar efter de egentliga rältegångsdagarnes slut, meddelar utslag och ullemnar expeditioner i alla de mål och ärenden, som vid tinget förevarit.
Om remiss af denna motion till vederbörligt Utskott anhållcs.
N:o 479, Af Per Tjernlund från Wester-Norrlands
Ian, om användande af prestebols skogstillgdng lill nybyggnad och reparation af kyrka.
Ett ibland de tyngsta onera, som för allmogen kunna ifrågakomma, är kyrkobyggnad.
I skoglösa orter medför inköpet af trävirke en dryg kontant afgift och i skogrika trakter är förhållandet omvändt i afseende på öfriga materialier och stor svårighet möter i glest bebodda trakter, der möjligen tillgång på^trävirke finnes, alt forsla detsamma ända till 'ö k \ mil på ganska besvärliga och obanade vägar.
Ehuru sådan byggnad mera sällan förekommer, måste det likväl vara angeläget att, såvidt möjligt är, hindra dess tunga för dem, hvilka byggnadsskyldigheten, så lill sågandes, på engång drabbar.
Eli medel dertill torde finnas i det förslag jag härmed vördsamligen framställer.
Det är bekant alt i många orter prestbolen ega riklig tillgång på skog änskönt 780 Motioner i Bonde-Ståndet 1862.
N:o 479. sådan i iner oell mindre mån börjal blifva sällsynt på de enskildes hemman och egendomar.
Det är lika bekant alt, i anseende tili gällande föreskrifter i afseende på nyttjandet af boställens skogar, träden få ruttna ned i stället alt komma till någon nytta.
Sedan vi numera fått skogsstyrelse och jägeribetjening, är lätt att fä undersökning verkställd, hvilka prestbols skogar som, utan minskning i boställets framtida behof, kunna hafva så ymnig tillgång på skog, ali något deraf kan få användas för kyrkobyggnadens behof, samt till hvad belopp sorn skogen kan tåla af verkas utöfver boställsiunehafvarens årliga framtida behof.