Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
D e blomman- de fruktträden, en klar solnedgång, trastens glam och klöfverfältens doft fylla ett sådant sinne med större glädje än kläder, nöjen och kurtis; i en sådan omgifning får också sin- net igen sin jämnvikt, och frätande tankar och bittra känslor blåsa liksoji bort med vin- den.
Har du kännt igen dig själf efter någ- ra dagars vistelse på landet?
Harens språng, ekorrens spänstiga hopp, fiskarnes lek på vattenytan, skogens trolska sus och vågens skvalp skola för en yngling, i barndomen van att gifva akt på sådant, ega en tjusning nog stor att locka honom från kvalmet i en cirkus med dess nervska- kande akrobatprestationer.
Det friska lifvet i skog och mark skall bilda en helsosam motvikt mot de retmedel på hans sinlighet, som de dåliga teatrarne bjuda på.
Må vi ej heller glömma, huru viktigt det är att vårda barnets stämningar!
D e åter- komma under lifvet som lifvande eller ned- stämmande minnen.
Ingenstädes förvärfvas ljusa, glada sådana i så rikligt mått som i en vacker natur, om man eger denna öppna blick för henne, som vi nyss påpekat.
D e bilda ett kapital för lifvet, hvilket man se- dan har att draga vexlar på.
Barndomsin- trycken äro så mäktiga, att de med inga se- nare kunna jämföras; de sitta i som mysk- lukten.
En person yttrade én gång härom: » att jag växte upp i en trädgård, omgifven af sköna träd, har gifvit poesi åt hela mitt lif och kastat sitt aflägsna skimmer öfver mitt arbete och min hvila! » » Ack, barnets himmel hänger full med lyror af det röda gull, och allt, hvad mannen diktar sedan, som hjältar stort, som blommor smått, i skönare gestalter gått förbi hans barndomsöga redan. » I naturens skola har man äfven att lära medkänsla för de svagare.
Lyckligtvis har djurskyddssaken i våra dagar gripit vida om- kring sig.
tidningarna omtala genast, om någon person gjort sig skyldig till grym- het mot djur, och en sådan får icke i tyst- het och onämnd utöfva sitt barbari.
Men denna ädla sträfvan skulle vinna ännu mera framgång, om hvar moder tillhölie sina att vara ömma mot djuren, de stumma, som Afven barn
icke kunna klaga sin nöd och icke värja sig för människan.
Hvarför skola vi tillåta våra barn att utan nytta stå på ångbåtsbryggan med ett metspö och.
draga upp små stackars mörtar?
Hvarför låta dem ändamålslöst fram- kalla ett lidande och beröfva små oskadliga varelser lifvet.
Ett sådant nöje är rått och kan alstra råhet i karaktären.
Icke utan vämjelse kan man se små fina barnhänder träda upp maskar på kroken och sedan helt hjärtlöst lösgöra fisken och låta den sprattla på sanden eller stoppas ned i en pyts att långsamt dö.
Och ändå otäckare är gossars osed att röfva fågelbon!
Barnen borde icke ens få pina eller döda en liten fluga, utan förehållas, att man ej eger rätt att taga ett lif, som man ej kan återgifva, så vida det icke sker för att värja sig för skadedjur eller för nyttans skull.
Låt dem en gång genom ett förstoringsglas få betrakta denna fluga, och de skola häpna öfver, hvilket under af finhet hon är.
Ett annat okynne, som ungdomen gör sig skyldig till, är att trampa ned de vackra gräsmattorna, rycka upp blommor och kasta omkring sig samt, sämre än allt, af bryta och lemlästa unga träd.
Må man göra dem uppmärksamma på, huru illa sådant är, säga dem, att » skära käppar » — som strax kastas bort — är att hugga träd o. s. v. I all- mänhet duga icke våra svenska trädslag till käppar.
D e torka och blifva sköra i rums- värmen.
Dessa tankar, uppkomna under de senaste månaderna på landet, hafva vi velat meddela andra mödrar, då de i all sin anspråkslöshet innebära några antydningar, som kunna gag na.
Slutsumman af det hela kan samman- fattas i orden: väck och vidmakthåll hos barnen kärlek för naturen, ömhet mot djuren!
En utredning.
n:r 36 af IduD förekommer under rubrik: Skola eller hem?
en uppsats, hvilkens innebörd väl är värd en närmare utredning.
I fråga om barnens och ungdomens upp- fostran, undervisning och kristliga upplysning kunna vi lika litet uppställa ett antingen — eller med afseende på hem eller skola, som vi, med hänsyn till hushållsbestyren, kunna före- slå alla husmödrar valet emellan att göra all- ting själfva eller taga så och så många tjänare.
En del familjer kunna undvara tjänarinnan; för många är detta däremot alldeles omöjligt, utan de måste hafva en el !er flere legda per- soner till hjälp, antingen detta anses för en fördel eller » ett nödvändigt ondt ».
Hemmet och skolan stå, som bekant, i all- mänhet ej i något innerligare vänskapsförhål- lende till hvarandra; men spörjer man efter grundorsaken till detta, så får man från båda parterna helt ytliga upplysningar, och då skol- frågor offentligt behandlas, framkomma vanligt- vis blott förslag till små förändringar, hvilka i och för sig kunna vara nyttiga, men dock ej äro egnade att grundligt förebygga de allvar- samma andliga och lekamliga snedvridningar, af hvilka vår uppväxande ungdom hotas.
Det är med ett folks andliga sjukdomar som med dess lekamliga bräckligheter: man kräfver botemedel för dem, men man tål ej, att någon grundligare undersökning rörande orsakerna till det onda företages.
&lt;kl Af läkare och reformatorer fordrar man, att de ej göra allt för besvärande frågor eller be- lysa sjukdomsorsaker, hvilka kunna vara oro- ande för samvetet och anseendet.
Barnskolan i sin helhet är ämnad att vara hemmets trotjänare; hennes rätta uppgift är att utföra den del af det andliga såningsarbe- tet, som hemmet själft icke förmår utföra.
Men det har gått med skolan alldeles på samma sätt som det gått och går med mången tjäna- rinna; hon har tagit tyglame och tillvällat sig en plats, hvilken ej tillkommer henne i folk- lifvet.
Och hur har detta gått till?
Jo, på samma sätt som när en loj, liknöjd eller rent okunnig husmor öfverlemnar alla hushållsbestyr åt legda händer och blott till namnet är husfru och matmor.
Tillbakagåendets lag har gjort sig gällande; den slappa viljan har blifvit förkrympt, den andliga synförmågan allt mer och mer skum, och den moraliska lättjan har angripit hem- men, likt en förödande svamp; hvad som är kvar af känslan för hemmets friborna makt, det yttrar sig nu blott i ett dolskt, ett stän- digt frambrytande missnöje med skolan, hvil- ken regerar med samma olater som en tjäna- rinna, den där blifvit påtrugad den ena syss- lan efter den andra, tills hon råder öfver hela huset.
flertalet bland föräldrar upptager kristendoms- undervisningen som hjärtpunkten i all kunskap?
Det är först när vi kunna besvara dessa två frågor jakande, som tiden är inne att hop- pas på en grundlig reform af barnskolan och befria henne från sin falska ställning.
Hvad här först och främst måste arbetas på, är att få allt flere och flere hem till att inse faran af sin nuvarande vanmakt gent emot en uppväxande själfrådig och otyglad ungdom, af hvilken man fordrar, att den skall hörsam- ma tjänarinnan, sedan den vant sig att sak- löst trotsa föräldramyndigheten.
Här måste göras allt, hvad göras kan med föredöme, med tal och skrift, för att fä hem och skola i den rätta, den naturliga ställnin- gen till hvarandra, så att de förra återtaga hvad dem tillkommer — den uppfostrande de- len af barnavården — och åt skolan blott lem- nas en del af undervisningsarbetet.
Men denna del af arbetet kan dock aldrig tänkas som lösryckt från den kristna grunden och lifsåskådningen, om ej den sista villan skall bli värre än den första, ty det bör vara klart för hvar och en, som vill tänka sig in i saken, att det är lärarens ståndpunkt, som för- länar form och färg åt de taflor, han vill framställa för sina lärjungar.
Står undervisaren på hedningens ståndpunkt, Hvem bär skulden och det dryga ansvaret så blir det läroämne, han behandlar, färgadt af hedendomens tankar, antingen han vill det för en dylik förvexling?
Naturligtvis hemmen, hvilka år efter år la- eller icke.
Hvar och en människa, som af verklig krist- stat det ena arbetet efter det andra på sin medhjälparinna, barnskolan, och det är i hem- lig välmening yrkar på, att kristendomsunder- mens lojhet, liknöjdhet och blindhet, som vi visningen må borttagas från skolan, bör inse måste söka grundorsaken till vårt moraliska detta och akta sig för att göra gemensam sak krankhetstillstånd.
med dem, som » vilja utkasta barnet med bad- I frågan om kristendomsundervisningen i vattnet »; utkasta själfva kristendomen ur folk- barnskolan är det alldeles onödigt att inblanda lifvet genom att göra barnskolan till ett byte statskyrkans vara eller icke vara, utan kunna för hedniska tankeströmningar.
vi därvidlag lättare komma till klarhet med Få vi bara en lefvande kristendom i många saken, om vi blott hålla oss till hemmen och hem, så blifva vi snart kvitt den döda lexan se, hvad de under nu rådande förhållanden i skolan, ty hemmen forma skolan, icke tvärt förmå att uträtta för barnens kristliga upp- om.
fostran och undervisning.
Hvems är väl skulden, att barnen äro så Då vårt nuvarande skolväsen organiserades, öfverlastade med skolämnen, att de bli så godt upptogos blott några få läroämnen i skolpla- som främmande för hemlif och ej i nämnvärd nen, och då man ännu satt fast i den före- grad ega förmånen af tuktande och stödjande ställning, att kunskapen om den rena läran föräldravård?
Likt en lättjefull husmoder har det sven- var af långt större vikt än lifvet i Gud, så föll det då af sig själft, att skolan skulle med- ska hemmet nu och dä under den tid, som dela kunskap om kristendomens läror, samtidigt förflutit 3edan barnskolan blifvit så att säga därmed att hemmen uppfostrade barnen i en- lagstadd, fått anfall af en feberaktig verksam- hetslust — på skolans vägnar; barnen måste lighet med kristendomens ande.
Det är nog sannt, att skolan redan då miss- lära att bruka sina händer till annat än odygd, brukade sin förtroendepost genom att bokstaf- skolan skall lära dem slöjd och allehanda ar- ligen slå in stendöda lexor i barnen; men beten, skolan skall lära flickorna att koka mat, detta kunde ju omöjligt fått ske, om det ej tvätta och städa, och den skall skapa kommu- redan varit sed i hemmen att egga barnens nalmän, kemister, geologer och andra lärda af minnesförmåga eller fåfänga och utmärkelselust tolf- ä trettonåriga pojkar.
Hon skall med ett ord göra underverk i ett folklif, som är i medels björkris, rotting eller mutor.
Skolan är alltid och allestädes blott en » rund- sjunkande, emedan hemmen sålt sin förstfödslo- målning » af lifvet och tankegången i tusentals rätt till denna sin tjänarinna samt svikit sin plikt.
Så slö har föräldrablicken därigenom blifvit, Ju mera man nu känner trycket af den till herrskarinna vordna tjänarinnan, dess lifligare att den tror sig se framsteg, där tillbakagån- visar sig begäret att öfverhopa henne med nya gen är tydlig.
Ty nog är det en tillbaka- sysslor för att få sak med henne och så möj- gång, när barnen, just vid den ålder då de ligen kunna åt hemmen förvärfva skenet af under föräldravårdens tuktan skulle med kropp och själ danas till lifskraftiga personligheter, maktegande gent emot henne.
Hemmen kunna alltid få sak med barnsko- infösas dag efter dag i skolsalar och trälbindas lan, då fråga är om denna senares sätt att vid arbeten, för hvilka deras sinnen, själ och söka gifva barnen en kristlig uppfostran, ty håg äro främmande, och hvilka man dock plug- delta förmår icke skolan.
Men är flertalet af gar i deras minnen.
Man tror sig packa in en andlig matsäck, hem ens villigt att göra detta?
Kunna vi, som tro och veta, att blott det samfunds- och som skall räcka för barnets hela lif, och blun- folklif, som är grundadt på en lefvande kri- dar för det faktum, att barnet kastar bort den stendom, i sig innebär förutsättning till ett allra största delen af denna påtvingade vägkost, framåt- och uppåtskridande, nu räkna på, att så snart skoltiden är förbi.
Så går det med de döda boklexorna, så går det sedan med den s. k. slöjden i barnskolan, och så kommer det att gå med matlagningen ocb de öfriga hushållsbestyren, när de bli kar- rikerade till skolämnen för barn.
Man söker intala sig, att dessa två senare undervisningsämnen, hvilka hemmen kastat från sig in på barnskolan, där nödvändigt måste bli fruktbringande, just emedan barn älska att ar- beta med sina händer; men man vill ej se, att hvarje nytt ämne, som påtvingas skolan, framträder för barnen blott och bart under formen af en ny lexa; ingenting mer.
Det onaturliga i hela skolväsendet, sådant som det, tack vare hemmens lojhet, blifvit, har kommit barnen att sätta en skarp gräns emellan läror och lif, emellan lexornas döda bokstaf och den lefvande verkligheten.
Skolan står i barnets uppfattning bredvid lifvet, som en formlös skugga bredvid en solbelyst verk- lighet.
Häraf följer, att barnet mycket sällan ute i lifvet igenkänner de föremål, om hvilka det läst i lexböckerna, och liksom man nu, då man i skolan spörjer ett barn efter ting, hvilka det måste ha sett ute i lifvet, får det ängsliga svaret, att därom står ingenting i lexan, likaså skola dessa små stackars skolkokerskor komma att stå handfallna, om de i ett hem tillsägas att koka potatis i en annorlunda formad gryta och i ett annat slags spis än de, som funnos i skolan.
Det gör saken blott värre, då flere arbeten läggas på skolan; ungdomen, och därmed äfven folklifvet och framtiden, kan nu endast räddas, genom att hemmen intaga den maktställning och det ansvar, som dem tillkomma.
I hemmen måste barnen lära sig ordning, tukt och goda seder.
I hemmen skall barnets kristliga uppfostran grundläggas, utvecklas och stödjas genom lära och föredöme; i hemmen måste såväl gossar som flickor dagligen inöfvas i arbete och praktiska sysslor; i hemmet skall barnet lära att älska fäderneslandet och moders- målet; med fä ord, i hemmet skall barnet ha sin uppfostran, och skolan skall blott vara en biträdande medhjälparinna vid relativt mindre maktpåliggande saker.
Återbördar blott hemmet från skolan, hvad det med rätt och plikt tillkommer, då bort- faller äfven skolans arbete att » ösa vatten i såll », d. v. s. att ösa ett lika stort kunskaps- mått i alla barnasjälar, ett mått, hvaraf helt få ämnen lämpa sig för sju- till tolfåringar.
När hemmet åter blir den uppfostrande mak- ten i samhället, blir också skolan grundligt re- formerad, ty då kommer vikten af den sed- liga karaktärsbildningen att väga långt mer än innebörden i betyg öfver kunskaper, hvilka i går egdes af barnaminnet, men i dag hafva afdunstat.
Och då äro framtiden och folklifvet räddade, ty de otyglade, laglösa hopar, hvilka nu hota - samhället, skola ej mera rekryteras af en förvildad skolungdom, som uppvuxit under rent onaturliga förhållanden.
Då föräldramyndighet och föräldraplikt satt skolan i dess rätta ställning, dä befriar sig folkkaraktären frän slagget för att framträda i sin forna guldglans och göra det svenska namnet lika aktadt på fredens, idoghetens och laglydnadens fält, som det fordom var, då vårt folk kämpade med svärdet för fosterland, fri- het och folkrätt.
Det är från den svenska kvinnan, som denna väckelse måste utgå; det är husmodern, som måste göra början med att återbörda sin rät- tighet att uppfostra och, så långt hon förmår, undervisa barnen.
Hennes kärlek och hennes gudstro skola lära henne bästa sättet; husfa- | dern skall snart följa hennes exempel och häfda hemmens rätt till barnen samt uppfylla kärlekens plikt att upptukta dem till männi- skor.
Då kommer också skolan att utföra en förnuftig och fruktbärande undervisning, hvil- ken ei anses som afslutad genom någon utexa- minering, utan af vakna människor fortsattes genom iakttagelser och erfarenheter hela lifvet igenom.
Kvartalsprenumeranterna torde ofördröjligen förnya prenumerationen å Idun jämte Iduns Modetidning, på det de ej må riskera att gå miste om ett eller annat af de första numren i kvartalet, hvilJcet lätt kan ske, ifall prenumerationen uppskjutes.
Vidare vilja vi bedja våra ärade läsarinnor hafva godheten att till dem af sina bekanta, som varit bortresta under sommaren och så- lunda ej kunnat prenumerera på julikvartalet, meddela, att detta ännu kan erhållas komplett.
Tredje ringen.
S k i s s af Adolf Heliander.
B et var så tyst, så tyst därinne i den lilla eleganta budoaren.
De ljusa rullgardi- y- nerna voro nedfällda, men kunde likväl ej hindra, att solstrålarne smögo in vid sidorna, lekte sig fram mellan fikus och palmväxter och dansade gladt öfver den i rosa och hvitt hållna brysselmattan.
I två af det lilla rummets hörn voro små djupa soffor placerade, blott afsedda för ett förtroligt samtal mellan tvänne, och mellan dessa befann sig en elegant atenienne af ebenholts, öfverfylld af dessa hundrade små- saker af sévres och kristall, af kinesiska och japanska arbeten, hvilkas nyttiga ändamål man har svårt att gissa, men som taga sig så bra ut, ordnade af en ung kvinnas hvita fingrar.
Ett litet bokskåp midt emot inneslöt ett väl valdt bibliotek, elegant inbundet, och i hörnen stodo på smala, refflade piedestaler byster, öfverskuggade af rika makartsbuketter.
Snedt öfver golfvet stod en låg divan, liksom sofforna och stolarne klädd med rosafärgad kreton, och här.
Stilla, tyst.
den unga kvinnan, som hvi- lar där, tyckes slumra ännu.
Hufvudet, omvi- radi af det mörka håret, hvilar lätt på den spetssmyckade kudden, och de smärta formerna, omslutna af en ljusblå morgonrock, sträcka sig slappt pä divanens mjuka resårer.
Det fina ansiktet är blekt, de långa, mörka ögonfran- sarne darra emellanåt, och små sprittningar kring läpparna bebåda ett snart uppvaknande.
Den venstra handen, som hvilar i vecken af kachemiren, synes ännu hvitare af reflexen, och de två släta guldringarne tyckas med sin tyngd vilja glida af det smala ringfingret.
En svag solstråle dansar genom håret, gör en liten sväng nedåt ansiktet; det går en spritt- ning genom slumrerskans hela varelse, och så öppnar hon ögonen.
De ha samma färg som hennes dräkt och blicka hälft förvånade om- kring i det tysta rummet.
Så le ögon och mun på samma gång ett varmt, lyckligt leende, och hon hviskar: » Åh, hvad jag har sofvit godt!
Hvad det var skönt att sofva! » Nu vänder hon hufvudet med en snabb rö- relse mot det lilla bordet invid divanens sida och fattar det där stående blomsterglaset med friska, nyutslagna rosor.
Hon betraktar dem med en djup, forskande blick, liksom ville hon tränga till deras innersta väsen.
först den gula, citronfärgade, så den purpurglödande med sina nästan svarta bladkanter och så den hvita, med sin skiftning i skärt.
Så för hon dem stilla till sina läppar, kysser hvar och en sär- skildt, ställer glaset tillbaka och låter hufvu- det sjunka ned på kudden: » Hvad lifvet är skönt!
Hvad jag är lycklig! » Så lyssnar hon med återhållen andedräkt ... hon tycker sig höra något ljud från de andra rummen ...
Nej, allt är lika stilla och tyst.
Det var en inbillning.
Hon ligger stilla och leende, hälft dröm- mande, och allt emellanåt lyfter hon upp den hvita, venstra handen och låter ringarne glida rundt.
Ett sådant märkvärdigt år!
Hon kan knap- past fatta, att allt är sannt, och så skrattar hon sakta, lyckligt, nästan barnsligt ... Tystl Hon lyssnar på nytt, mycket allvarsam.
Dock, åter ingenting!
Det är för märkvärdigt, att hon ständigt tycker sig höra något.
Förlofningsåret?
— Ja, det förstås; nog var det roligt, då också.
Ett nästan ständigt fe- stande, hela vintern den ena balen aflösande den andra, och så sommaren med sin Mar- strandssejour.
Men icke fick man rå om hvarandra så mycket, det må gudarne veta!
Nog visste de, att de älskade hvarandra, det visste de ju ända från den tiden, då han var volontär och hon pensionsflicka; men ändå — att vara förlofvade och förälskade upp öfver öronen och ständigt omkretsade af främmande, nyfikna människor.
det är förfärligt.
Värst var det för stackars Karl!
Åh, så han brum- made ibland och gick omkring och såg ut som ett åskmoln.
Åter skrattade hon sakta och muntert vid dessa minnen, tog därpå blommorna och kysste dem häftigt gång på gång.
Sedan hon lyssnat några sekunder, lade sig ett stilla allvar öfver anletet, och hon fortfor i tankarne: Och så blef det höst — hvilken vacker höst.
Allt hade Karl ordnat själf ...
äfven det här lilla paradiset åt henne, dit han icke vågar stiga in utan » beviljad audiens », som den token säger.
Och så bröllopet; det var ståt- ligt, sade man, men hvad brydde sig de unga om det » ståtliga ».
Hon minnes blott, huru de möttes till vigseln, huru hon såg upp till honom.
Hon känner ännu det djupa, ömma allvaret i hans blick.
Hvad de lofvade hvar- andra, där de hårdt tryckte hvarandras hän- der.
det veta nog de och Gud.
och hålla det göra de med hans hjälp också.
Hon låg alldeles stilla några ögonblick, med knäppta händer.
Därpå drog ett skälmskt le- ende som en solglimt öfver hennes ansikte.
När de stego i vagnen — den dagen, den stora dagen — ropade en otäck pojke på ga- tan: » Äh, se, hon har ju bara fått en löjt- nant! » Usch, att de skola vara så stygga mot löjtnanter!
Om de visste, huru mycket man fordrar af dem nu för tiden.
Hvilken tid som nu följde af stilla frid och ro och lycka!
ja, det är nog sannt, som Karl plägade säga — makar skola upp- fostra hvarandra till ett harmoniskt helt.
» Lika rätt och lika makt ».
Hur många män tänka så.
men hennes man hade det till sitt val- språk.
Hvad hon snart funnit, hur litet hon visste.
men hvad det ock var roligt att
310 vara lians lärjunge!
Dock nu, nu kommer en ny tid.
Det flög solljus öfver hennes ansikte, ögo- nen glänste, och en skär rodnad spridde sig öfver kinderna.
Hon vände sig litet oroligt och tycktes lyssna.
Hon hörde lätta steg i trappan, en svag klang från ringledningen, och strax därpå öppnades dörren till salen.
» Det är Karl! » Hon strök håret ur pan- nan.
En lätt knackning förnams, och knappt hade hon ropat sitt » stig in », förr än hon var omsluten af hans armar och sakta tryckt till hans bröst.
» Åh, hvad du är skär och vacker, Anny, » ropade han muntert, i det han hjärtligt kysste henne.
» Du har sofvit godt, inte sannt?
Jag sade till, att ingen fick störa dig, förrän du ringde. » » Ja, ja, så godt.
jag känner mig så stärkt och glad, » hviskade Anny, under det hon lekte med hans mjuka mustasch, » men tyst.
hörde du intet, Karl,.
jag tyckte.
» » Åhnej, » log Karl, » han sofver nog som en liten stock.
Jag gläntade på dörren i för- bifarten och nickade åt mammas gamla Marie. » » Nej, jag misstar mig inte, » ropade hon och reste sig upp på divanen, » han är vaken! » » Nå, vänta då, älskling, så skall den lilla skrikhalsen genast få göra sin reverens, » skrat- tade mannen och skyndade ut; och det dröjde ej länge, förrän han kom åter i dansande fart med sin börda, insvept i bländande hvitt.
Det var en vacker grupp, som nu bildades invid divanen.
Den unga modern, som half- liggande med kärlekstindrande blickar betrak- tade sin förstfödde, hvilken hvilade på fadrens arm, där han knäböjde vid Annys sida och vi- rade sin lediga arm om hennes lif.
Och rundt omkring detta milda solljus, denna tystnad och balsamiska blomdoft.
Den lille sprattlade och sträckte de knub- biga händerna framför sig, och de unga ma- karne shnkte sina hufvuden mot hvarandra och möttes i en lång kyss.
» Men, min Gud, » skrattade Anny.
» V i veta iu ej ännu, hvad vi skola kalla honom.
Den lille har ju icke ens ett eget namn. » » Han skall själf meddela dig, hvad han vill heta, » log löjtnanten, i det han tryckte något i gossens lilla knutna hand och på samma gång fattade Annys venstra, hvarefter han lät den lille släppa ett glänsande föremål på ring- fingret.
Anny såg ned på sin hand och gaf till ett gladt utrop.
De två släta ringarne hade fått en kamrat, äfven den slät, men på hvilken en vacker turkos var infattad.
Hon såg länge och med rörelse på den blå stenen och räckte därpå handen med ett gladt leende till maken.
» Tack, Karl!
Just sådan hade jag önskat mig minnesgåfvan. » » Men se nu efter, hvilka namn pysen vill hafva?
» Anny drog ringen af fingret och läste inuti namnen Karl Wilhelm.
» Ja, » sade löjtnanten, » ville du det ej så?
Karl efter far och Vilhelm efter sin morfar.
Så är det ju rätt. » » Ja, » sade Anny allvarsamt, » så är det rätt.?
Länge höll den vackra gruppen samman, men alltemellan höjde Anny handen och betraktade den blåa turkosen i tredje ringen.
I DU N Om kvinnogymnastiken i Finland.
vem minnes ej den framgång och den sympati, som kom finnländarne till del vid deras gymnastikuppnsning i våras?
De raska och smidiga turnarne kommo många för manlig dådkraft intresserade hjärtan att klappa lifligare, och detta satte tusende händer i fart med att applådera.