Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Om jag icke vore lifligt öfvertygad, att den föreslagna förändringen i sist åberopade lagrum skall leda tilt missbruk och snarare öka, än hämma förbrytelser af denna art, skulle jag icke, i afseende å brott emot detsamma, tillstyrka något undanlag från ofyan antydda allmänna regel; men nu måste jag göra det, och jag tror, alt ett sådant undantag kan ske, ulan att den enhet och consequens , som i lagstiftning bör ega ruin, derigenom på något sätt stöms.
Det förefaller mig tvärtom, som 0111 ett undantag från den allmänna regeln angående häktande just borde ega rum i afseende å ifrågasatte förbrytelser, såsom en följd af innehållet uti Kongl. Brefvet den a5 September 1777.
Enligt våra Grundlagar eger icke Konungen att anbefalla nedläggandet af ransakning om ett enkelt snatteri-brott, som med penninge-böter ian försonas och hvarpå högsta ansvaret är några dagars fängelse; men deremot kan Konungen förordna, att ransakning med en person, som talat . lasteliga om Konungen och det Kongliga Huset, på hvilket brott, efter den föreslagna lagförändringen, följer ansvar från och med 2 års fästning till och med lifvets förlust, skall nedläggas och förfalla.
Denna rättighet, som lätt förklaras af skillnaden emellan brott, hvarigenom samhället laederas endast i den nion Konungens Personlighet och Majestät blifvit det, samt brott, hvarigenom allmän säkerhet lill lif, ära och egendom störeq innebär likväl det skarpaste undantag från allmän regel, och i jemförelse dermed är det, jag ernar föreslå, en obetydlighet, men också, efter mitt sätt att se saken, en nödvändig följd af det förr*.
Uti ofvan åberopade
Bref yttrar Sig då regerande Konungen sålunda: ”om vid undersökningen det å ena sidan varit Yår hugnad, ätt finna obetänksamhet mer än illvilja, ofta enskild afund, Lag-V. skottets Betänkande N:o 178' 5 men alltid okunnighet uti de afgifne utlåtelser,, så har det åter å den andra alltid varit
Oss bekymmersamt, alt finna sådane utlåtelser så hård t-ansedde , enfaldige undersåtare i svåra fängelser inneslutne, och under en långsam rättegång så utblottade, att när ändtligen Vår JNåd frikallat dem. från Lagens näpst, liar förlust af heder, förmögenhet och helsa likväl ofta varit deras straff.
Under ett ömt öfvervägande häraf, har det icke heller kunnat undfalla
Oss, huru i hat och arghet slika brott kunna af de minsta anledningar angifvas, genom förtydning- af ord och mening, falska vittnen och andra nedriga utvägar bestyrkas, samt en oskyldig ovän således under sken af nit lör Regeringen fällas; och ändteligen huru Domare, mindre kännare af Våre böjelser, äro bundne af Lagens föreskrift och undersåtlig vördnad, tro Vårt välbehag och deras pligt bäst uppfyllda genom stränghet i ransakning och bevakning."
Om man vidare genomläser den Kongl. Skrifvelsen lill slut, skall man på lagligen inse och finna, att den i 1 Gap, a §.
Slraflbalken nedlagde princip icke står väl tillsamman med m. ningen och syftemålet i det Kongl Brefvet, som ännu är lill efterrättelse gällande, och jag har svårt att förlika mig med den tanken, att den närvarande tiden, hvars mildare anda i brottmåls lagstiftning förmenas hafva motiverat den föreslagna förändringen i 5 Cap. 1 §.
Missgernings-Balken, skall jäfva lämpligheten af förändring uti eller förklaring af 1 Cap. 3 §.
Straffbalken, helst denna förändring eller förklaring, om den också icke i bestämda ordalag genom olla åberopade Kongl. Bref föreskrifves, likväl synes mig vara af det sammas ofvan anförde innehåll till sin nödvändighet bestyrkt.
Då i andra fall någon häktas, utan att sedermera kunna för det angifna brottet sill ansvar fällas, är hans rättighet till reconventions - talan gifven; men jag fruktar, att den för brott emot 5 Cap. 1 §.
MissgerningsBalken häktade, men af Konungen för saklös förklarade (ty della blir lian genom ransakningens nedläggande) aldrig skall kunna göra en sådan talan gällande, emedan angifva ren , på hvilkens föranstaltande häktandet skett, skyddar sig dermed, att han ej fått utföra och bevisa sin angifvelse, och Domaren, sedan Konungeu förklarat ransakningen böra nedläggas , är förhindrad alt pröfva, huruvida angifvelse»! varit grundad eller icke.
Denna omständighet, som förtjenar alt noga begrundas, är det, sorn i förening med de i J777 års Kongl. Bref uttalade motiv, bestämt min öfvertygelse om nödvändigheten af ett undanlag från den allmänna regeln.
Man invänder häremot, att undantaget kan föranleda dertill, att förbrytelser emot 5. Cap. 1 §.
Missgernings-Balken blifva obeslraffade, emedan förbrytaren, stadd på 6 Lag-Utskottets Bttankandt N:o 1^8. fri fot, kan undandraga sig Lagens näpst.
Efter min öfvertygelse innebär det ingen våda för samhället, om så beskaffade isolerade förbrytelser blifva ostraffade, utan tvärtom anser jag det för en vinst för samhället, att hvarje person, som icke är belåten med den bestående ordningen, och gifver sitt missnöje tillkänna i ohöfviska ordalag, går i frivillig landsflykt, och sålunda ej vidare åstadkommer förargelse.
Det kan likväl tänkas fall då lasteligt tal emot Konungen och det regerande Konungahuset kan vara mera, än blotta pratet, och antyda planer, ämnade att öfvergå i handling af större eller mindre omfång, och i hvilka planer flera andra personer, än den som yttrat sig, kunna vara invecklade.
I sådant fall är det för samhället af vigt,-att den angifne icke slipper undan, och att Domaren, som, innan anmälan hos Konungen göres om angifvelsens och brottets beskaffenhet, skall deröfver höra den tilltalade, icke är satt utur tillfälle att låta honom, i häkte förvaras, om skäl och anledningar dertill förefinnas; hvadan jag icke eller vill sträcka undantaget så långt, som Motionairen gjort.
Mitt förslag går således derpå ut, att antingen genom ett tillägg till I Cap. 2 §•
Straff-Balken, eller genom serskild Författning bör stadgas, att den, som angifves för brott emot 5 Cap. i §.
Missgernings-Balken , ej må häktas förr, än Domaren i målet sig yttrat, eller vederbörande Police-myndighet, derest angifvelsen af den upptages, derom förordnat, hvarigenom jag tror det af Motionairen, i öfverensstämmelse med andan af 1777 års Kongl. Bref, åsyftade ändamål på ett lämpligt sätt kunna vinnas.
Då denna min åsigt emedlertid ieke lyckats, att inom Utskottet göra sig gällande, nödgas jag emot pluralitetens beslut mig reservera;” af Riksdags-Fullinägtigen Johan Andersson från Calmar Län ; "Jag anser Herr Dalmans motion hafva bort af Utskottet tillstyrkas; och jag är nog enfaldig att icke finna ett enda antagligt skäl deremot.
Jurist är naturligtvis icke jag, men nog vet jag, att män med både vidsträcktare juridiska insigter och skarpare omdömes-förmåga än måhända någon af Utskottets majoritet, hysa den mening, att 1777 års Kongl.
Bref redan innefattar det stadgande, att häktning vid anklagelser för Majestäts-brott ej bör ega rum förr än Konungen yttrat sig, huruvida åtalet bör fullföljas eller nedläggas.
Bland dem, som hafva en sådan åsigt om Lagen, vill jag nu endast nämna vår Justitiae-Ombudsman, som, i egenskap af Hof-Rätts-Ledamot, nyligen uttalat densamma i en vidtbekant högmåls-sak; och denna åsigt har vidare blifvit under discussionen i Utskottet ända till olvifvelaklighet utvecklad af Herr Rådman Holm.
Mycken djupsinnighet synes det ej heller Lng-Tlt,kottets Betänkande Nio 178. f erfordra för att inse, att den beifran af ett brott, d. v. s bestämmelsen, huruvida en handling skall anses såsom straffvärd eller icke, beror på målsegandens vilja, der kan ej heller lagenligt något ondt, någon olägenhet tillfogas den förmente förbrytaren, innan målseganden gifvit sitt tillstånd till sakens upptagande.
Är delta ej klar sanning, är detta ej princip i lagstiftning, då begriper jag verkligen ej hvad som är sannt eller principenligt.
Det undantag, C1777 ^rs ®reO hvarigenom stadgas, att Majestäls-förbrytelser icke få åtalas utan Konungens (Målsegandens) bifall, innebär således, till sin grund, jemväl den föreskrift, att häktning ej heller dessförinnan må ske, och det är, i min tanka, endast ett förtydligande af denna, snart femtio-åriga Lag, som Motionairen begärt.
Öfvergår jag derefter till undersökningen om ändamålet med häktning för lasteligt tal emot Konungen, hvilket skulle det väl vara?
att förvara brottslingen till ransakning och straff — säger man; men nu befaller Kongl. Maj:t åtalets nedläggande, d. v. s. förbjuder vidare ransakning, och efterskänker på förband straffet.
Kan det väl då anses öfverensstämmande med en Landsfaders milda sinnelag, eller med någon rimlig lagstiflningslära, att den, som måhända, genom ransakningen , kunnat hafva ådagalagt sin fullkomliga oskuld, skall hafva i flera månader sutit i fängelse, i följd af en fiendtlig eller kitslig angifvares egennyltiga afsigler, eller en beställsam Domares underdåniga nit? och när ransakningen skall nedläggas, hur kan den häktade då ens tänka på att erhålla någon reconvenlion, eller blir icke just delta nedläggande en allt för säker undflykt för åklagaren och domaren att undslippa ansvar för en tilläfventyrs olaglig arrestering?
Men fortfar man:
Konungen befaller åtalets fullföljande — och se då är förbrytaren sin kos. Nå väl, hvari beslår faran deral?
Icke är någon vådlig för allmän säkerhet, för det han råkat fälla ett ohöfviskt ord om Konungens person, hvilken den enfaldiga så lätt förblandar med hans regelings-handlingarj och i följd af hvilk» n oreda i föreställningssätt hundradelals Svenska Medborgare blifvit offer för åklagares förföljelser — ett antal, hvilket troligen blifver mångdubbladt, på sätt jag redan anfört i min Reservation emot den olyckliga, vid innevarande Riksdag, af tre
Stånd beslutne förändringen i 5 Gap. 1 §.
Missgernings-Ralken, derest nemligen denna skulle vinna Konungens sanction.
Och om, på sätt Motionairen förutsatt, förbrytaren skulle, hellre än att frivilligt inställa sig lill ransakning, gå i en frivillig landsflykt, bör icke hans brott anses dermed fÖrsonadt, och är icke samhället bäst belåtet med alt på della sätt blifva utaf med en eiler annan af de missnöjda? 8 Lng-VSnktttets Betänkande N-.o i78, Betraktar raan, å andra sidan, de oerhörda missbruk hvartill åklagares rättighet att godtyckligt häkta för lasteliga yttranden emot Konungens person eller gerningar, hunna föranleda, så begriper man svårligen , huru någon rättsinnig och upplyst Medborgare i ett Constitutionelt samhälle kan ens tveka att vilja bidraga att sätta en gräns härför.
Hur lätt kan det t. ex. icke hända, såsom en värd medbroder, JSils Månson, yttrade, då frågan om 5 Cap. 1 §.
Missgernings-Balken förevar i det Stånd jag tillhör, att en enfaldig bonde eller hans hustru, i harmen öfver ett bänvinsbrännings-förbud, eller öfver en utmätning för Krono-utskylder eller något dylikt, förifrar sig och yttrar om Konungen, att han handlar emot landets fördelar, att han utsuger Bondens sista kraft, att han är en odåga, eller något ännu värre.
Härmed menar man visserligen ingenting mindre, än Konungens person, ty den känner man icke ens — man menar bans Regering, hans Rådgifvare, hans Embetsmän — ty snart sagdt all Öfverhet innefattar en stor del af vår allmoge under benämningen Konungen.
Länsmannen eller Fjerdingsmannen får höra detta, han begagnar tillfället att hota, skrämma med häkte &c. och kan icke saken nedstystas, genom bevekande medel, så kastar han den fattiga Bonden och hans hustru i fängelse.
Der sitta de först några veckor, innan det blir Urtima Ting.
Domaren, måhända ofta en ung man, som söker sin lycka, eller en gammal, sorn vill ådagalägga sin vördnad för Regeringen, vågar ej släppa ut högmåls-brottslingarne.
Hau förfrågar sig i Konungens Justitiae-Expedition; der går det mer eller mindre långsamt, genom Högste Domstolen, StatsRådet, &c,; måhända skall man anse nödigt infordra vederbörande Länsautoritets yttrande om ”sinnesstämningen" i orten, om de tilltalade personernas frejd, om de kunna hafva många anhängare &c., hvilket ytterligare drager ut på tiden, innan Konungens Rådgifvare med fullkomlig tillförsigt tro sig kunna bedöma, huruvida Majestätets helgd eller tilläfventyrs deras egen, af Konungamagtens glans omskyggade värdighet må tillåta åtalets nedläggande —
Rådet blir mildt — och den förmenta förbrytaren ställes på fri fot, efter att oftast i flere månader hafva försraägtat i fängelse, samt derigenom blifvit bränmärkt i orten; kanske ådragit sig sjukdom, och förkasten måhända af välfärd — och sådant allt, utan att hafva varit öfver ty gad om något brott — och utan att ens ega rätt att bevisa sin oskuld.
Jag frågar: är det icke en värdig, på philosophiska och moraliska grunder byggd
Lag, som kan leda till dylika följder ?
Om Lag-Tltskottéts Betänkande K:o 17?.
Öm nu alla ofvannämnde preludier fÖregingo häktningen, så Liefve det åtminstone mera sällspordt, att ett oskyldigt lidande kunde, för några obetänksamma och lättsinniga yttranden, tillfogas Svensk man ; något prejeri å åklagarens sida torde då ej heller behöfva så mycket befaras.
Konungens Rådgifvare kom'me då att inför nationen ansvara för alla de åtal, livilka anställdes för brott emot Konungens pierson, och det blefve då desse Rådgifvare, som i första rummet finge urskilja, huruvida Lagen åsyftade ett skydd för Konungens Majestät, eller blott för de i Hans namn begångna magtmissbruk.
A.f dessa skäl tillstyrker jag till alla delar bifall å Herr Dalmans motion.
Den modificslion, Herr Holm deri föreslagit, är visserligen bättre, än hvad nu någon gång eger rum.
Men på det sätt pluraliteten af Domare, serdeles i politiska mål, visat sig uppfatta sitt förhållande lill Regeringsmagten, Letviflar jag, att mycket vore vunnet genom en till Domaren öfverlemnad pröfningsrätt angående häktning., eller att Domaren kanske i något enda fall vågade utsläpppa en Stals-fånge, när nemligen så många anledningar emot honom förekommo, att saken borde anmälas hos Konungen: och i allmänhet lärer det väl, äfven under nuvarande förhållanden, vara sällsynt, att en Länsman vågar häkta en person för förment lasteligt tal emot Konungen, innan Domaren yttrat sig.
Domaren anse den tilltalades brott innefatta någon uppmaning till myteri, uppror eller stämpling, med ett ord, lil något för ali-' män säkerhet vådligt företag: då hörer ju brottet under 4 eller 6 Gap. Missgernings-Balken och då kan häktning i allt fall ske; men kan Domaren ej hänföra detsamma under någon annan calhegori än 5 Gap. 1 §.
Missgerning*-Balken, då anser jag häktningen böra uppskjutas, till dess Konungens beslut om åtalets fullföljande blifvit inhemtådt;’’ af Riksdags-Fullmög tigen Nils Persson från Örebro Län, sorn förenat sig med Jöhan Andersson.
Vrot. i834 och 1835. 7 Sami. 1 Afd, 2 Bandet» gede Häftet. 2 S T OCK H 0 LM , i835; hos J. A. Walldcm.
Lag-Utskottets Betänkande N.o Ijp. i N:o 179.
Ankom lill Exp.-Utsk. den a April.
Betänkandej öfver väckta motioner, angående Lagstiftning för vexelrörelsen.
Under den 3 Mars sistl. år, har Höglofl.
Ridderskapet och A.deln till Högloft.
Banco-Utskoltet remitterat: 1:0 ett af Herr B.
Rosenblad afgifvet memorial, deri hau anfört: att då inom Banco-Utskottet vid senaste
Riksdag fråga väcktes om införande af en ny
Discontrörelse efter förbättrade grunder, (den sedermera så kallade Handels-Disconten), hade dermed varit förenad afsigten att upphäfva de hinder, Lagens bud lade emot tillvarelsen af sådana papper, som företrädesvis kunde här disconteras, det vill säga vexlar i Svenskt mynt; men bemödandet hade då icke funnit nog understöd.
Frågan vore likväl vigtig.
Den afsåge 2:ne föremål, dels att i afseende på utländska handeln jemna förhållandena emellan importeurer och exporteurer, emellan dem, som ega utländskt mynt alt omsätta i Svenskt, och dom, som behöfva för sitt Svenska mynt anskaffa utländskt, dels ock att lifva den inhemska rörelsen genom att för dess transactioner lemna samma kraftiga befordringsmedel, sora den utländska rörelsen redan eger.
Hvad förra frågan beträffade, så syntes det vara obestridligt, att om man icke ville föreviga den öfvervigt våra trassenter ega öfver remittenterna, och hvars förderfliga verkningar, medelst cursvacklingar och cursstegringar, visserligen efter en fri silfvervexling i Banken inskränktes, till kostnaden för silfvermynlets begagnande i utländska liquider, men dock erbjödo stora offer nog på agiotagens altare, för alt förtjena afseende, borde man åtminstone icke pålägga möjligheten, att från utländska handelsplatser draga på Svenska större svårigheter eller inskränkningar, än man underkastat vexeldragningen härifrån på utländska orter, helst genom våra exporteurers mera concentrerade antal, samt den större credittillgången på utländska vexelplatser m. m., fördelarne i allt fall äro å exporteurernas sida öfvervägande.
Vidkommande åter senare frågan, så torde icke någon giltig orsak finnas, hvarföre man icke borde medgifva de förbindelser, som utfärdas för inhemska handelsaffairer, och äro af det Bih. till R. iSt.
1834 och i83S. 7 Sami. 1 Afd. 2 Bandet. 1 10.de X Lag-Utskott t (s Betänkande N.o 179. slag, hvarförutan större delen af alla aflairer, eller ali handel, annor-- lunda än per cassa, vore omöjlig, samma vexelrätt, sorn utlänningens i transportväg svenskblifna skuld, (ty annan natur egde icke en vexel, än att Acceptanten öfvertagit Trassentens skuld till Remittenten), I Preussen och äfven i Frankrike vore den inrikes vexelrörelsen ett af de betydligaste och tillika minst vådliga medel crediten begagnade.
Preussiska Bankens förnämsta verksamhet bestod i vexelrörelse emellan Hufvud- och Province-Contoren.
Då man erinrade sig skilnaden emellan en invisning och en vexel, hvilken senare, utom förmonen af sin strängare executiva kraft, egde den, att gifva innehafvare!! regress till hvarje endossent, så borde man inse vigten, att ej beröfva den inhemska handelsrörelsen detta creditmedeh
På grund häraf har Herr Rosenblad föreslagit, det Rikets Ständer hos Kongl Maj:t i underd. anhålla, att i den nya Vexelstadga, som vöre under utarbetning, måtte iakttagas: 1:0 att förbudet, enligt Kongl. Kungörelserna af den 7 Aug. 1816 och den 7 Maji 1817, emot vexlar eller invisningar, dragna från utländsk på Svensk ort, med längre betalningstid än 3 dagar efter sigt, eller 1/f dagar efter utgifvandet, måtte upphäfvas; och 2.0 att tillåtelse må gifvas, att från Svensk handelsort, på annan Svensk handelsort, utgifva vexlar i Svenskt mynt, med full vexelrätt; hvarjemte Motionairen vidare, med afseende på olämpligheten deraf, att, emellan Brödrarikena, ej några omedelbara vexelförbindelser egde rum, tillstyrkt den underd. anhållan hos Kongl. Maj:t, att Kongl. Majit täcktes låta ombesörja ändring i detta fall både i Sverige och Norrige ; och 2:0 en af Herr Friherre Joh. A Ib.
Kantzow väckt motion, ”ätt enskilde invisningar, eller inrikes vexlar, hvilka, enligt 1818 års Förordning, icke finge utgifvas på mindre summor än 100 R:dr B:co, hädanefter mätte få ut gifvas på minst 20 R:dr B:coåberopande Motionairen i detta hänseende det förslag till Lag uti ämnet, sorn Rikets Ständer, vid 1823 års Riksdag, för deras del, an togo-, (och hvilket Lagförslag, tilldess hufvudsakliga grunder, finnes af Lag-Utskottet omfÖrmäldt i Utskottets Betänkande, N.‘o 64, öfver väckta motioner, om antagande af en mera* fri assigneringsrätt enskilde emellan, än nu eger rum.)
Sedermera har ofvanbemälde Riks-Stånd till Banco- och Lag-Utskotten gemensamt remitterat följande af Herr Grefve D. Frölick framställda förslag till Lag-Utskottets "Betänkande N.o 7yr).
3 Lag för Inrikes och Utrikes Vexelrörelse.
Om Vexelbrefs beskaffenhet och egenskap. §. •.
Vexelbref eller Vexel kallas en i viss form utgifven, vexelrätt medförande och emot valuta försåld skriftlig invisning å en summ apenningar, att lyftas hos annan person, inrikes eller utrikes.
Vexelrätt kallas den strängare executiva talan och påföljd, som, under iakttagande af de vilkor denna Lag föreskrifter, åtfölja vexlar framför andra fordringsbevis. §• 2.
En vexel bör innehålla, jemte uttrycklig sådan benämning: 1:0
Ort och tid, hvarå den är skrifven eller dragen; 2:0
Om den är ensam (sola) eller flerfaldig.
I senare fallet utmärkes genom dess namn^^J tred]e, fjerde, ö prima, secunda, tertia, qvarta, etc., hvilken i ordningen den är.
Alle vare i öfrigt lika lydande och galle för en, så alt när ett är inlöst de öfrige varda kraftlöse; 3:o Myntsorten och summan, utsatt både i siffror och med bok sträfver; 4:o
Personens namn till hvilken den först blifvit utfärdad, kallad Vexeltagare (Remittent); 5:o Personers namn eller firma, hos hvilken vexeln skall inlösas, kallad Vexelgodkännare (Acceptant); 6:0 Orten hvarest Godkännaren bor, eller hvarest å annat ställe än der vexeln skall accepteras, densamma skall inlösas; 7:o Tiden, då den skall inlösas, hvilken kan bestämmas; «)
Vid uppvisandet (anfordran) (å vista); 6)
Från uppvisandet efter viss betalningstid (usance å viie) (uso efter sigt); c) brån utgifvandet (å dato) med eller utan uso; 8:0
Att valuta är bekommen, antingen i räkning eller contant; med eller utan utsättande af myntsort, och 9:0 Egenhändig underskrift af Utgifvaren (Trassenten). 4 Lag-Ulskoltets Betänkande N;0 tj&. §. 3.
Vexel kan vara dragen på en person och betalbar hos en tredje pä annan ort.
Den kan vara ställd till Utgifvarens egne ordres.
Den kan vara utgifven tor en annans räkning efter fullraagt (Procura}.
Den kan vara ställd tilt viss raan eller ordres, §. 4■
Är vexel ställd alt betalas i Sverige efter sigt, eller å dato, under vilkor af viss uso eller usance, antingen enkel, dubbel eller tredubbel, och således betalningstiden icke bestämd till visst antal dagar eller månader, då skall för enkel uso anses 3o dagar, den dag oräknad å hvilken vexeln till accept presenterades.
Är tiden för uso utsatt, en eller flera månader ä dato eller efter sigt* då skall beräknas calender-månad från dagen i den ena till och med samma dag i den andra månaden.
Är förfallotid utsatt midt i månad, vare då den i5:de dagen rätta förfallodagen.
Infaller förfallotid å sön- eller helgedag, blifve den förflyttad till den påföljande söcknedagen» §•
Vexel förloraT ej sin giltighet för gjord utstrykning, men väl för radering.
Öfverskrift vare ogiltig. II.
Cap. Om Vexelköp och öfverlåtelse* §• 6.
Hvar och en, sorn eget öfver sig och sitt gods sjelf råda, kan dra
Köp om vexel kan afslutas antingen genom omedelbart aftal emellan säljare och köpare, eller ock genom mäklare.
I båda fall böra, i händelse vexlar ej genast mot contant utbytas, vilkoren skriftligen göras genom så kallad slutsedel.
Slutsedel bör, jemte öfrige vilkor, innehålla vexelpriset eller curs, derest utrikes vexel köpes.
I afseende på serskildt sätt och tid för vexelköp genom Mäklare i de Städer der Börs finnes, gälle serskild Börs- eller Mäklare-ordning. §• 9- Vexelgifvare vare skyldig, enligt slutsedel, tillhandahålla vexeltagaren vexel, en eller flere, å utsatt tid.
Vägras sådant, ersätte vexelgifvaren uppkommande skada genom dröjsmålet.
Vexeltagaren varel i sådant fall fri från handeln, om han så förgodt finner. §. io. Vexeltagare vare å sin sida skyldig å utsatt lid afhemta vexel hos vexelgifvaren, och derföre erlägga betalning enligt slutsedel.
Sker det icke, låte vexelgifvaren protestera och lagsöke på sätt i VI:te och Vlljde Cap. säges.
Försummas protest och lagsökning, håfve vexelgifvaren ingen annan talan, än för annan skuldfordran. §. ii.
Ä fullgjord betalning för Solavexel, tage vexeltagaren serskildt quitto, hvaremot, då två eller flera vexlar utgifvas, secundavexeln eller en af de efterföljande gälla såsom quitto. §. 12.
Ben, som af annan erhållit uppdrag alt vexel köpa och vill vara från vexelrätts ansvar fri, låte ställa vexel på sin hufvudman eller dess ordres, och i vexeln införa, att värdet derföre är af Ombudet erlagdt.
Låter han deremot ställa vexeln på sig sjelf och egna ordres, blifve då, sedan han vexel öfverlåtit, för densamma ansvarig, såsom hade han den för egen räkning upphandlat. §. i3. yexelgifvare vare skyldig med nästa post, efter vexelslutet, gifva 6 Lag-Utskottets Betänkande N:o tyg. den person, på hvilken han dragit, underrättelse (advis-bref) derom, vid ansvar för allt dröjsmål, som eljest för innehafvaren uppstå kan. §. »4.
Vexelgifvaren må äfven efter godtfinnande innehålla primavexeln, för att densamma till godkännande afsända till sin man.