Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
De kallades förkastade, och sedermera “Tycho-Brahe-dagar“, en benämning, som kommit från Danmark, der man efter den store, men fördomsfulle astronomens beräkning (under senare hälften af 1500-talet) lade märke till åtskilliga för hans slägt och äfven i allmänhet olycksbringande dagar, 32 till antalet.
De hos oss räknade – nära nog desamma – öfverstiga de sistnämnda med en dag.
Och om dessa har vår gamla bondepraktika att förmäla följande:
“För 33 dagar i året skola alla menniskor taga sig till vara, ty de äro ganska farliga, såsom hedniska menniskor skrifvit, men ej hos de kristna. 1) De menniskor, som blifva sjuka på någon af dessa dagar, få antingen snart bot eller aldrig. 2) Hvilka menniskor, som blifva födda på dessa dagar, de lefva icke länge; lefva de, då få de stort armod. 3) Hvilken menniska, som fäster sig hustru eller håller bröllop på en af dessa dagar, den får inga barn. 4) Hvilken menniska, som flyttar af hus och hem, eller i tjenst till en annan tjenst sig begifver på dessa dagar, är alltid bedröfvad för giftas skull. 5)
Den menniska, som vandrar ifrån hus eller utländes förreser på någon af dessa dagar, den kommer sällan hem till sitt land igen; han skall mycket ondt utstå, och kommer han i stort armod; och 6) ej skall man gå till rätta med någon på en af dessa dagar.“
Ibland dagarne i veckan betraktas ännu Thorsdagen såsom en olycksdag, då man ej bör börja byggnader eller andra vigtiga företag, icke skära naglarne o. s. v.
I afseende på Dymmelonsdagen heter det, att efter kl. 12 denna dag får ingenting utlånas, förrän efter påsk, emedan det lånta kan användas till trolleri.
Under samma tid ges ej ost eller smör, kött eller fläsk till misstänkt och okänd person, att kreaturen ej må förtrollas.
Amuletter.
Amulett (af det arabiska hamalet, “något påhängdt“) kallas allt, som man af vidskeplighet hängde på någon del af kroppen, särdeles om halsen, och hvarigenom man trodde sig skyddad mot faror, trolldom, sjukdomar och andra olycksfall.
Såsom amuletter begagnades hos egyptierna särskildt formade stenar, hos grekerna vissa ringar, hos romarne halsband, stenar och dylikt, hos judarne de på pergamentsremsor skrifna Moses bud.
Från hedningarne öfvergick bruket deraf till de kristna, och ehuru dessa genom flera konsilier blefvo strängt förbjudna att bära amuletter, har dock denna vidskepelse icke ens i nyaste tider blifvit alldeles utrotad.
Några få prof på dylik vidskepelse äfven hos oss gå vi nu att omnämna.
I sitt “Tal om Stockholm för 200 år sedan och Stockholm nu för tiden“ omtalar P. J. Bergius, huru man under katolska tiden här i Sverige äfven på flera vidskepliga sätt sökte bota och afvända sjukdomar, hvaribland det förnämsta och tillika det allra lättaste tycktes varit, att dertill betjena sig af vissa ord eller bokstäfver, skrifna på lappar och sedlar, hvilka man antingen bar som amuletter omkring halsen, eller nyttjade på annat sätt, hvarvid det som oftast icke kom an på huruvida de ord, som då begagnades, voro helt och hållet obegripliga.
Mot tandvärk brukade man dessa ord: “Galbes galbat galdes galdat.“
Mot hundbett: “Irioni Khiriori essera khuder fere“; och för bett af någon galen hund: “Hax pax max Deus adimax“, hvilka ord skrefvos på ett äpple, som sedan skulle uppätas.
Man har trott, att dessa ord blifvit förvrängda af någon olärd, som råkat på något gammalt munkrecept af samma slag, och som varit skrifvet: “Hoc † po † mo † Deus † adimat †.“
Och det var ej blott bland menige man sådan vidskepelse var i svang.
Äfven de mera bildade, ja till och med den tidens läkare, voro intagna deraf.
Så berättas i nyssbemälde bok om doktor Bengt Olsson, hvilken var konungarne Erik XIV:s och Johan III:s lifmedikus, hurusom han, andra vidunderliga ordinationer att förbigå, föreskref såsom ett medel mot tandvärk att binda båda låren hårdt med ett snöre, så länge man läser Fader Vår “eno reso“, och bruka detta “fyra resor“.
Samma doktor säger ock i sin läkarebok, att smaragd stärkte hjernan, saphir lefvern, samt att hyacint och rubin voro eljest helsosamma att bära på sig.
I våra uräldsta griftkullar träffar man bland urnor, aska m. m, äfven amuletter, hvilka bestå i en rakknif, ett sylspett, en försliten knifstubba eller en pincett o. s. v.
Vanligen ligger en sådan amulett ofvanpå benskärfvorna och en annan ner i urnan.
Dessa amuletter voro af koppar, emedan jernet ej då var kändt.
Man vet ju, att ännu för 50 år sedan läto vidskepliga personer nedlägga stål på lik i likkistan.
Hos qvinna, som födt barn, sattes stål (vanligen en knif) i sängen, tills hon blifvit kyrkotagen, och på barnet sattes stål (vanligen en stoppnål) i mössan, tills det blifvit kristnadt.
Då drängen började sitt arbete på åkern, lät han dragarne gå öfver stål (vanligen en yxa), och då han gick ut på marken att så, hvälfde han om såkorgen och lade sin knif ofvanpå bottnen, tills han var färdig att företaga såningen.
Troll och spöken kunde fördrifvas med stål.
Konung Christian
I tillskref domkapitlet i Lund 1468 ett bref af följande innehåll: “Käre synnerlige gode vänner!
Vi hafva förnummit, att I hafven i Eder kyrka en särk, som goda qvinnor uti barnsbörd ganska nyttig är, och derför bede Vi Eder kärligen, att I viljen Oss denna låna och genast hitsända.
Vi försäkre Eder, att I skolen utan allt hinder och invändning med det första återfå den alldeles lika god.
Härpå lite Vi och vele derföre visa Oss tacksamme emot Eder.“ – Ifrågavarande lintyg, som är mycket groft, förvaras ännu bland kyrkans skrudar.
Somliga ha föregifvit, att det tillhört Jungfru Maria, andra hafva med mera skäl kallat det Margarethas o. s. v.
Måhända har det burits af den Margaretha, som blef af sin man Herlog mördad 1176, och som blef genom sin slägtinge Absalons försorg förklarad helig.
Konungen fick emellertid låna det undergörande plagget, och kyrkan erhöll derför en äreskänk.
Det är en sägen, att biskop Svedberg i Skara en gång såsom djekne, då han gick att insamla djeknepenningar i bygden, kom i en bondgård, der hustrun, medan hon honom undfägnade, beklagade sig deröfver, att hon fick inga kalfvar till att lefva.
Den rådsnälle djeknen sade genast, att han det väl hjelpa kunde, allenast han fick en linneklut, nål och tråd; hustrun, som hört sägen om, huru kloka djeknarne voro, blef glad häröfver och tog fram det han begärde.
Han förfärdigade då en liten påse, skref några ord på ett papper, lade det in i påsen och sydde väl ihop den, sedan han dervid fästat ett litet band.
Denna “trollpåse“ lemnade han hustrun, med tillsägelse, att hon skulle hänga den på kalfvarne, så skulle de blifva vid lif; men derest hon någonsin öppnade den, skulle det lända henne och hela hennes hus till största förderf.
Den muntra djeknen log åt sitt skämtsamma påhitt och gick, väl undfägnad, sina färde.
Många år ledo derefter fram, och efter många öden blef den forna djeknen slutligen biskop i Skara.
En dag, när biskopen satt till doms med sina kapitelmän, hades fram för honom en gammal fängslad qvinna, för trolldom anklagad.
Biskopen blef bedröfvad och mycket allvarsam, emedan om sådant brott bevisades, skulle hon till döden dömas.
Den stackars qvinnan fick då göra sin bekännelse.
Hon var anklagad, att med en trollpåse hjelpa kalfvar till lifs i bygden, och sjelf hade hon med detta medel fått god kalflycka.
Hon bekände att så sig förhöll, och berättade då, att för omkring några och trettio år sedan en djekne gifvit henne den olyckliga trollpåsen och bekände med tårar, att hon med god lycka från den dagen densamma nyttjat hade.
Biskopen begärde få se påsen, och då hon framtog den och biskopen öppnade honom, fann han den sedel, han såsom djekne sjelf hade skrifvit, och läste hvad derå stod, nämligen dessa orden:
“Kalf hvit eller kalf rö,
Vill du inte lefva, så får du dö.“
Biskopen omtalte nu för kapitelmännen sitt äfventyr, och frikände den förskräckta gumman, som han med en liten gåfva lät till sitt hem återvända.
Vid öppnandet af en graf å Thorstuna kyrkogård sommaren 1869, hittades i en förmultnad likkista en liten flaska, innehållande ett fluidum, som vid undersökning befanns vara – bränvin.
Antagligen hade omkring 50 år förflutit, sedan samma graf sist öppnades och det nu gjorda fyndet blifvit nedlagdt.
Saken bevisar, hvilken vidskepelse allt intill våra dagar varit och till en del ännu är rådande bland allmänheten.
Så hör man t. ex., att en supare bör, för att finna ro efter döden, hafva litet af sin älsklingsdryck med sig i grafven, en storrökare pipa och tobak o. s. v.
Förre innehafvaren af den omnämnda grafven har således med all säkerhet i lifstiden varit en rumlare, och vidskepliga anförvandter hafva genom medsändandet af bränvin, trott sig bereda den döde ro och måhända sig sjelfva befrielse från att se honom “gå igen“.
På somliga ställen lägga lapparne tobak, yxa, några torra stickor samt elddon uti den dödes likkista, sannolikt för att derigenom skydda den aflidnes själ för ondt.
Allt emellanåt förekomma vid våra domstolar mål, rörande bedragare, som förstått att draga fördel af den ännu hos en stor del af folket rådande vidskepelsen och öfvertron.
Så var på sommaren år 1870 till Polisdomstolen i Stockholm inkallad en hustru Sofia Björnsson, angifven för att, under förebärande att hon kunde trolla och utransaka förborgade ting, ha narrat till sig penningar m. m.
Till en hustru
Sjöberg hade Björnsson lemnat en påse, kallad “lyckopåse“, och enligt uppgift innehållande jord från Solna kyrkogård och några blybitar.
Med denna påse, buren på kroppen, skulle Sjöberg vara förvissad om helsa och välstånd, lycka och välgång i alla sina förehafvanden.
Svår sjukdom skulle naturligtvis blifva en gifven följd, om Sjöberg icke iakttog gifna föreskrifter.
Till gengåfva skulle Sjöberg skura och hålla rent i Björnssons bostad.
En hos Sjöberg boende ogift qvinna, Svensson, lyckliggjordes med ett handskfinger, fyldt med pionkärnor af samma helsobringande kraft som jorden från Solna.
Svensson nödgades ersätta medlet med 5 stycken ägg, stulna från hennes husbonde.
Vilkoret skulle noga uppfyllas, i annat fall kunde Björnsson ej ansvara för osvikligheten.
En annan hustru hade mot kontant ersättning af 50 öre fått mottaga en dylik påse.
Men ej allenast lätttrogna qvinnor hade Björnsson förstått att bedraga, utan det hade ock lyckats henne att trolla för tvänne skräddaregesäller.
Herrarne fingo sina påsar och erlade 50 öre hvardera, hvarjemte Björnsson mot ytterligare kontant ersättning spådde i kort för dem båda.
Björnsson medgaf till en del riktigheten af hvad mot henne anförts, men förklarade, att hon icke kunde trolla, ehuru hon förstod sig på att “lägga ut korten“.
Nemesis divina.
Försynen hemsöker menniskan för det onda, låga och ovärdiga, hon tänker och föröfvar, kallas hon Nemesis divina eller Gudshämnd.
Tron på en sådan gudshämnd är lika gammal som menniskoslägtet.
Den igenfinnes, fastän mer och mindre klar, i alla folkslags religionsläror.
Den framlyser på det mest tydliga sätt i bibelurkunden i allmänhet och ur de mosaiska skrifterna isynnerhet.
Den igenfinnes derjemte hos både greker och romare, enligt deras egna skriftställares klara intyg.
Och verkligheten af en sådan hämnd är svår att bestrida.
Eller är det månne möjligt att tillskrifva förhållanden, sådana som de här nedan anförda, endast en tillfällighet?
Ransakar man historien, skall man finna, att mången gång furstarnes uselhet och brottslighet i främsta rummet böra skrifvas på dåliga, ondskefulla rådgifvares räkning, som förstått att innästla sig hos dem.
Stundom lyckas väl sådana nedriga örontasslare stadigt bibehålla sig i sina herrars ynnest, men ofta händer det äfven, att de plötsligt träffas af deras ogunst och taga en snöplig ändalykt.
Bland de märkligaste i våra häfder förekommande exempel härpå torde vara det öde, som träffade Christian Tyranns gunstling Didrich Slaghech, af svenskarne kallad Didrich Slaghök.
Denne, till börden en vestfalisk bondson och sedan någon tid barberare eller fältskär, lyckades genom ett smidigt och listigt väsende ställa sig synnerligt väl in hos holländska qvinnan, moder Sigbrit, hvilken var Christian Tyranns rådgifverska i de flesta mål, och vann derigenom snart äfven nämnde konungs ynnest.
Smickrande dennes herrsklystnad och våldsamma böjelser, innästlade han sig allt mer och mer i den grymme regentens innersta förtroende, så att han blef hans skriftefader, hans hemliga råd och andra hand, en tjenare lik sin herre.
Då efter Stockholms eröfring, konung Christian rådgjorde med sina förtrogna om hvilka mått och steg, som voro de lämpligaste att företaga emot svenska rådet och rikets förnämsta herrar, yttrade Slaghech: “Sveriges rike och dess råd äro bannlysta utaf den helige fadern; och kättare, såsom de alla äro, må ingen hålla tro och lofven.
De hafva förgripit sig emot den heliga kyrkan, thy kan dödsdom utan omsvep dem alla, såsom det konungen bäst behagar, öfvergå; konungen har nämligen väl gifvit förlåtelse och lofvat glömska för sin egen person, men på påfvens och kyrkans vägnar har han hvarken gifvit eller kunnat gifva ett sådant löfte“; och denna mening antogs.
Efter Stockholmska blodbadet förordnades Slaghech till ståthållare på Stockholms slott, blef kort derefter utnämnd till biskop i Skara, och 1521 erkebiskop i Lund.
Då Gustaf Eriksson började sitt befrielsekrig, drog Slaghech, tillika med Gustaf Trolle och Jöns Beldenacke, i spetsen för 6000 man, upp till Dalarne, för att qväfva upproret i dess början.
Danskarne blefvo dock slagna vid Brunbäcks färja, då Slaghech flydde, först till Westerås, och sedan, efter slaget vid Bolundsås, ännu längre undan, ända till Stockholm.
Försedd med konung Christians uppdrag att föra hela regeringen i Sverige, fick han dock föga styra här.
Stolt och högmodig, samt dertill lömsk och grym, hatades han så väl af danskarne, hvilka trodde att upproret förnämligast var rigtadt emot denne man, och att det skulle afstanna om han straffades, som ock isynnerhet af svenskarne, hvilka i honom sågo upphofsmannen till Stockholms blodbad.
Föremål för allmänt hat, och numera, sedan det började gå så olyckligt, äfven för konungens missnöje, fängslades han ändtligen samt fördes till Köpenhamn, der han lagfördes för många begångna skälmstycken, och den 24 Januari 1522 på Christian Tyranns befallning afrättades, lefvande å båle bränd.
Ett annat af Christian Tyranns kreatur, som isynnerhet rigtat sin grymhet mot svenska adelns utrotande, blef slutligen af en svensk adelsman tillfångatagen och fick på dennes befallning undergå en skymflig död.
Vi syfta på Junker Thomas, som åren 1520 och 1521 var konung Christians höfvidsman på Åbo slott, hvilket han med tapperhet försvarade mot den belägrande Nils Westgöthe.
Denne Junker Thomas beskrifves såsom en lika grym och vildsint man som sin herre.
Då konung Christians förnyade befallning om svenska adelns utrotande ankom till Finland, utförde han den med yttersta stränghet.
Junker Thomas gjorde i Åbo flera lyckliga utfall mot Nils Westgöthe, och vid ett af dessa fick han dennes broder, Bengt Westgöthe, tillfånga.
Honom lät han dagen derpå hänga, jemte flera andra svenska adelsmän, uppå slottsmuren i de belägrades åsyn.
Allt svenskarnes bemödande att drifva honom ur slottet var fåfängt.
Slutligen omkom Junker Thomas på följande sätt:
Han sändes af Norrby med undsättning till Stockholm i Juli månad 1522.
Då han kom mot Furusund, skickade han ett litet fartyg förut att bespeja farleden; men Erik Fleming låg der med svenska flottan bakom några öar och borttog fartyget så hastigt, att Junker Thomas ej fick några underrättelser derom.
Skyndsamt sattes på fartyget svensk besättning, som påklädde sig danskarnes kläder, hvarefter skutan åter styrde ut emot Junker Thomas.
Då denne såg henne återkomma, hoppade han, nyfiken efter tidningar, uti sin skeppsbåt och lät ro sig till fartyget.
Svenskarne tego och höllo sig stilla.
Då Junker Thomas kom till fartyget, frågade han dem, huru det stod till.
Allt väl, svarade de, hvarpå han steg med ena foten inom skeppsbord, men i detsamma märkte han de främmande ansigtena och sitt misstag.
Hastigt ville han då kasta sig tillbaka i sin slup; men blef fasthållen och fängslad af svenskarne, allt med största skyndsamhet och tystnad.
Derpå vände de om med fartyget och seglade inåt sundet igen.
Finska flottan, troende att Junker Thomas styrde tåget, följde efter; men snart fann den sig helt och hållet instängd af den svenska.
Alla fartygen eröfrades hastigt, blott ett enda, kalladt den Finska Prinsen, försvarade sig hela dagen, till dess slutligen svenskarne sköto eld deri, och det nedbrann med gods och manskap.
Junker Thomas kunde, för sin myckna föröfvade grymhet, ej få någon nåd.
Han utfördes till Tynnelsö, och blef der upphängd i en ek.
Då han såg tillredelserna härtill, harmade det honom mest, att han ej aktades värdig ett tåg af hampa, utan skulle hängas i ett “bastrep“.
En varnagel för alla fosterlandsförrädare ligger i de olyckliga öden, som nästan alla de svenska män, hvilka understödde Christian II, fingo upplefva.
Till dem hör Hemming Gadd.
Han hade i sin ungdom vistats såsom kammarherre hos den eländige, i laster och brott försjunkna, påfven Alexander VI, och blef sedermera, år 1502, utnämnd till biskop i Linköping, ehuru han aldrig tillträdde detta embete.
Emellertid visade sig Gadd såsom god svensk och en ifrig anhängare af Sturarne.
Då Christian begärde gisslan för sin tillärnade underhandling med Sten Sture, och sex svenska ädlingar för detta ändamål afsändes till hans flotta, var Hemming Gadd, hvilken af riksföreståndaren blifvit upphöjd i adligt stånd, äfven en bland dem, samt fördes jemte de öfriga fången till Danmark.
Här lärer det hafva lyckats Christian, att icke allenast besegra Gadds forna hat till danskarne och föreningen, utan ock att draga honom helt och hållet in i sina fördelar, så att han återvände till Sverige i konungens sällskap, uppträdde såsom hans partigängare och sökte på allt sätt, med sin vältalighet och sina underhandlingskonster, verka till hans förmån.
Detta bedröfliga förräderi tros hafva varit vålladt af löftet om Linköpings biskopsstift, hvarmed han blifvit smickrad.
Christian höll sina löften mot honom likasom mot alla andra, och lät halshugga honom på Raseborgs slott i Finland, den 11 November 1520.
Han var då omkring 80 år gammal.
Hemskast bland dessa förrädarenamn är dock Gustaf Eriksson Trolle.
Denne man blef redan 1514, ännu helt ung, utnämnd till erkebiskop, och började straxt derefter af hat och afund mot Stureätten upproriska stämplingar emot landets rättmätige regent till befrämjande af danska konungens planer på Sverige.
Slutligen af ständerna förklarad afsatt, insattes han i fängelse på Westerås slott, och hans slott Stäket blef af det förbittrade folket stormadt samt i grund förstördt.
Efter Sten Stures fall återkom han, och blef på nytt erkebiskop, då han tillstyrkte konung Christians erkännande såsom Sveriges regent, samt utverkade af påfven en bannlysning emot alla sina motståndare.
En verksam rådgifvare vid anställandet af det ohyggliga Stockholmska blodbadet, hvilket uppgafs ske till straff för det emot honom verkställda våld, måste han snart, belastad med folkets afsky och förbannelser, flykta jemte sin fördrifne konung ur Sverige.
Ej långt derefter öfvergaf han denne konung, lemnande honom åt danska adelns hämnd samt krönande konung Fredrik.
Utnämnd 1534 till biskop i Odense, egnade denne föga presterlige man dock ringa uppmärksamhet åt sitt stift; deremot deltog han följande året i slaget vid Oxeberget på Fyen, der han blef illa sårad och fången.
Insattes sedan i fängelse på Schlesvigs slott, hvarest han i bojor slutade sin oroliga lefnad.
Thure Jönsson Roos, som af afund mot Gustaf Wasa stämplat mot honom och derför af riksdagen i Strengnäs blifvit dömd förlustig lif och gods, träffades ock af det straff, som så ofta hemsöker förrädaren.
Tillika med Gustaf Eriksson Trolle hade han år 1531 begifvit sig till Christian Tyrann, hvilken han försäkrade, att Sveriges eröfring vore en lätt sak, och att han, för att åstadkomma den, endast behöfde visa sig i landet med 2 eller 3000 man.
Han var ombord på den flotta, som i Oktober afseglade från Holland till Norge, och drog, jemte Christians höfvidsman, Cordt Pfenning, i spetsen för 1200 man till Bohus.
Till dess befälhafvare skref han, prisande Christians mildhet, och uppmanade honom till dagtingan, men fick afslag.
Han intog nu Carlsborgs slott i Bohus län, som nedbrändes, hvarvid höfvidsmannen Åke Classon blef skjuten.
Derefter infann han sig i Kunghäll, der Christian hade sitt högqvarter.
Men emot staden anryckte tusentals väpnade män, hvilka ej kommo i afsigt att hylla Christian.
Denne förebrådde då Thure Jönsson, att han bedragit honom med sina uppgifter om företagets lätthet, och följande morgon, en dag i början af år 1532, fanns Thure Jönsson liggande hufvudlös på en af stadens gator, förmodligen så lönad af Christian för sina råd.
Vi kunna ock icke undgå att erinra om det slut, som Försynen beredde Christian Tyrann sjelf.
Efter att ha blifvit afsatt äfven i Danmark och i åtta år lefvat landsflyktig i Nederländerna, återkom denne furste år 1531 med en krigshär och en flotta till norden, för att återeröfra sina riken.
Detta lyckades dock icke bättre, än att han i Juli 1532 måste gifva sig åt danska befälhafvaren biskop Knut Gyllenstjerna, hvarefter han i 17 år satt fången i Sonderburgs slott på ön Als, der han inspärrades i ett mörkt fängelse, hvartill dörren igenmurades och ingen annan dager insläpptes än genom en glugg, der maten instacks till honom.
Hans enda sällskap härstädes var en norsk dvärg.
Förgäfves bad sjelfva Luther danska konungen att mildra hans fångenskap; så stor var den fruktan, minnet af hans regering underhöll hos danska adeln, att de togo förbindelse både af konung Fredrik och hans efterträdare Christian III, att han icke skulle släppas ur sitt fängelse.
Först 1549, sedan fred blifvit sluten mellan kejsar Carl V och konungen i Danmark, blef den 67-årige gubben förd i ett lindrigare förvar till Kallundborgs slott på Seeland, der han erhöll en större frihet och stundom kunde roa sig med jagt.
Efter 10 års vistande derstädes dog han 1559.
Johannes Svenonis, år 1552 adlad af konung Gustaf I, blef sedan sekreterare hos konung Johan III.
Han öfvergaf sin sekreterareplats och blef prest, i anseende till den oroliga tiden och af kärlek till religionen, samt förseglade då sitt adelsbref med allvarsam befallning, att ingen af hans efterkommande skulle understå sig att detsamma uppbryta eller begagna sig deraf.
Detta efterlefdes af flera slägtleder, men hans sonsons sonson, häradshöfdingen Anders Daniel Westman, kunde ej styra sitt begär efter förment utmärkelse, han bröt sin farfars farfars adelsbref, oaktadt dennes stränga skriftliga förbud, samt blef derför ånyo adlad till Stjernklo, men straffet följde snart.
Han dömdes från tjensten och dog 1733, och i sitt äktenskap fick han ej några söner, hvarför adelskapet dog ut med honom.
Kunde han i lifstiden högfärdas öfver sitt med förbannelse förvärfvade adelskap, icke kunde han åtminstone vara glad öfver sin afsättning.
Såsom i mången annan adlig slägt spåras i Erik Lindskölds grefliga ätt en hämnande Nemesis öfver högfärd och bördsfördomar.
Såsom ofrälse, med namnet Lindeman, gifte
Lindsköld sig med en rik bonddotter från sin födelsebygd, Allhelgona socken.
Under hans utrikes resor dog hustrun, och deras enda barn, en son, uppfostrades hos hennes föräldrar.
Lindskölds senare hustru, Elisabeth Cronström, kunde ej fördraga en styfson af bondeätt, hvadan han qvarblef i sin moders stånd och gifte sig med en bonddotter.
Deras afkomlingar, i oafbrutet nedstigande led på manssidan, lefva och blomstra ännu i Östergötland, medan den grefliga
Lindsköldska ätten redan utslocknat för mer än 150 år sedan.
Den af Gustaf II Adolfs lifmedikus Jakob Robertsson grundlagda adliga ätten af samma namn utdog redan med barnen af hans son, Adolf Robertsson, 1659 eller 1660, och i det ömkliga sätt, hvarpå denne sistnämnde slutade sina dagar, har man velat se ett prof på en gudomlig Nemesis för ett begånget brott.
Han hade ihjälstuckit sin hustru, medan hon låg i barnsäng och satt derför fängslig i Dorpt, då denna stad intogs af ryssarne, under hvilka han då gaf sig.
Ofvannämnde år dog han emellertid, liggande på en gödselhög, och ruttnade lefvande.