Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Utskottet tror, att den frihet, sorn uti Lego-Stadgan är lemnad både för husbonde och tjenstehjon, att, sedan tjenstehjonet uti tjensten ingått få, den förre uppsäga Lng-Utskottets Betänkande/ii 479 ijefistehjonet, och detta åter att uppsäga siri tjenst, blott att sådant sker före sista uppsägningsdagen, är både billig ojth rättvis, äfven som det synes nied ordning öfverensstämmande, att, efter sådan skedd uppsägning, Orlöfs-sfedlar bör tjenstehjonet meddelas, samt det äga öppet, att därå hos annan husbonde antaga städsel till årstjenst vid påföljande flyttningstid; Och Utskottet kan icke inse, det några skadliga följder deraf blifva att befara, hälst härvid förekommer, dels att, ont husbonden finnér sig missnöjd med sin tjenare, eller denne icke Artner sig belåten med sin antagna tjenst, det lärer vara likgiltigt vid hvilken tid de tillsäga hvarannan om afflyttning, samt Lagstiftningen endast synes tillhöra, att bestämma tiden, inom hvilken uppsägningen sist må få skje, om den för gällande skall anses, dels städsel af annan husbonde ej kan af tjenstehjonet få antagas, eller af den förre till den sednare utlemnas, förr än rättigheten kärtill är genom företeende af vederbörlig Orlofs-sedel styrkt, samt i öfrigt vidtagande åtgärder till tjenstehjons städjande, utan att de, innehafva Orlofs-sedel, äfvensom till deras lockande eller förledande att uppsäga sin tjenst, finnes uti Lego-Stadgan med betydligare böter belagde.‘
Att åter förvägra en tjenstedräng att, förr än uppsägningstiden till ändagått, antaga lega till Krigstjenst, anser Utskottet vara ett obehörigt band på hans frihet, samt jemväl vara ett betydligt hinder i synnerhet vid recryteringar af den indelta Armen, äfvensom husbonden afen slik legas tagande, antingen den skett före eller efter stadgade upp - 468 Lag-Utskottets Betänkanden. sägningsf iden, Icke i fredlig till försättes 1 ti* dande, då han i håda händelserne är berättigad! att bibehålla Örängen i sin tjenst till legöstäm» mans slät, men en lika rätt för husbonden under Krigstid destomindfe kan vara antaglig, som nödvändigffétén af Rikets försvar då friaste betraktas öundvikeligen fordra den uppoffring af egén fördel utaf husbonden, att Dfängeris tjensf bos honörn må upphöra och enahanda olägenhet icke kan i slikt fail undvikas af dem, sorn i sin tjenst häfva Örängår, hvilke stro vid den ålder; att de höra till den Allmänna Reva-’ ringen.
Detta allt, tillika med den härifrån skilj» ackti^é meningj hvaruti några af Utskottets ledamöter stannat, varder till Riksens Högloft.
Ständers ompröfvånde vördsamligén understäldt» Stockholm den 24 April 1818.
Ständers Lag - Utskottvid Urtima Riksdagen i Stockholm den 24 April 1818. v. V id föredragning af Herr Ro Oxehtifvuds från' Högloft.
Ridderskapet och Adeln hitrernlfteräde memorial angående åtskillige föreslaghé förändringar i nu gällande Kongl. JLegosfadgan för Husbönder och Tjenstehjon den 15 Maji 1805, uppläste Herr Assessoren Danckvardt följande skriftligayttrande:
De förslag, Herr Oxehufvud i 6 puncten af memorialet gjort till rättelse i VI.
VII. och VIII.
Artiklarne af 1S05 års Lag-Utskottets Betdnkandenl Lego Stadga, hafva haft till föremal att förelomma de skadliga följder, sorn, särdeles för Landtmannen i sednare tider, inträffat af de mycket biukliga tidiga afhandlingar med annars Tjenstehjon om flyttning från redan innehafvande tjenster.
Erfarenheten har onekeligen visat, att Herr Oxeliufvuds motion i denna del icke saknat grund, oell den förtjenar derföre, i min tanka, att granskas på ett sätt, sorn kunde, om ej just genom de af honom föreslagna medel, ändå leda till ändamålet, åtminstone så nära som Lagstiftningen kan göra möjligt.
Att locka, öfvertala och förleda annars Tjenstehjon uppsäga sin tjenst, är väl redan både i allmänna Lagen och 4 §. af Lego-Stadgans 7:de Artikel vid ansvar förbudet; Och Lagstiftaren har väl således directe i denna del uppfylt sin pligt; men, då sådana åtgärder sällan blifva bevislige, och förledande hemliga aftal om flyttning med andras
Tjenstehjon följaktligen icke ensamt genom berörde förbud kunna förekommas, borde de öfrige stadganden i afseende på Tjenstehjon vara i det förhållande dertill, att de i möjligaste måtto afven verkade till den goda sak, man sålunda velat bereda, och icke något gifvas» som rakt motverkade den.
Af denna egenskap är i min tanka förnämligast den i 7 Art. 1 §. af Lego-stadgan , med ändring i Allmänna Lagens 10 §. af 14 Capitlet Handels-Balken, gifne tillåtelse för Tjenstehjon, att ifrån den stund, det gått tjensten, kunna den uppsäga.
Följden deraf, och utaf llihaug till Riks-St.
Trot, i$i; . isis. 7'de Sami» N:r 61. 61, I r482 Lag-Utskottets Betänkandeti. den i berörde Artikels 3 för Husbonden åliggande skyldighet, att i sädant fall inom 14 dagar derefter ovillkorligen meddela Orlofssedel, blir således den , att ett Tjenstehjon kan 15 till 2o dagar sedan det kommit i Tjensten, hafva på den sålunda sig tilltrugade Orlofs Sedel, med den i 6:te Artikelns i §. godkände verkan, antagit ny tjenst, oftast i afsigt, att genom visad motvilja, och missnöje i den föria, blifva derifrån godvilligt endtledigad, för ätt Snart fa försöka den nya och att till äfvemyrs deruti åter, efter liten tid, handla på lika sätt; och kanske inom några månader äf det år , på hvilket första tjen9ten antogs, derifrån Husbonden naturligtvis, hälldre än att begagna sin rätt att få hela året uttjent och att derunder blottställa sig för ett sådant Tjenstehjon.1* möjliga oförrätter, mäste godvilligt låta det genast gå och såmedelst lida i sin hushållning derest något dugligt
Tjenstehjon icke tillfälligt vis i stället straxt står att erhålla.
— Då nu orsaken till ett siikt ej sällsynt förhållande af Tjenstehjon icke gärna kan vara någon annan än antingen ett obehörigt lockande och förledande af annor man , eller ock en särdeles lättsinnighet 'och böjelse till oskick och sjelfsvåld hos Tjenstehjonet; ty ■verkligt skäl till missnöje med tjensten bör icke så tidigt kunna hafva inträffat och kan i alla fall icke bereda rätt till ledighet derifrån förr än i laga tid utom i de fall och den ordning, 2 Artikelns 4 §. omnämner; så har ju Lagen på ett ställe, genom ofvannämnde uppsägningsfrihet, tydeligen gynnat, hvad den på annat ställe och genom Lego-Stadgan i det hela rät teli - Lag-VtsköttetS Jiitdnkandelii 483 gen Vélat förekomma. lUefvé deremot
Tjenstehjons rätt att sin tjenst uppsäga inskränkt åtminstone inom de i Almänna LagenS förenämnde 10 §.
Uti 14 Cipitlet Handels-Balken noga beräknade och bestämda tider af Örlofs-Massa och Lars-Mässa, ehvad sjelfva flyttningstidert erhåller den förändring, sorn vid detta RiksmÖ^ te ar föreslagen, eller icke , så tror jag med skälig visshet, att sådant i förening med ofvanömförmäldte stadgande om änåvar möt
Tjenste* bjons förledande och lockande från varande husbonde, skall, så vidt det genom någon Lag åstadkommas kan , bereda mera stadighet och. nyttig Verksamhet hos Tjenstehjon samt förebygga lättsinnighet och sjelfsvåld och de olä® genheter i öfrigt, sorn Herr Oxehufvud åsyftat att få häfne.
— Jag har förestält mig, att deremot kunde göras de inkast, dels, att, om Husbondes rätt att tjenstehjon Uppsäga ifrån den stund det i tjensten gått, icke äfven blefve förändrad i likhet med den, som för Tjenstehjo* net Sålunda borde inskränkas, skulle förhållandet emellan deras ömsesidiga rättigheter i denna del ej blifva billigt, dels ock att, fastän tjertsiehjonets
Uppsägning hos sin husbonde ej medförde någon Verkan, förr än den i Lagert bestämda tid till Uppsägning inföll, och någon ny Laglig städsel Således ej kunde ske förr än husbonden inom behörig tid derefter méddelt Örlofs-Sedeln, något hinder deraf dock ej vöre för den, sorn ville frän Husbonden locka och förleda Tjenstehjonet till annor tjenst, att äfven med framgång göra sådant i hemlighet straxt efter det kommit i sin förra tjenst; Men dösäa Lag-Utskottets
Betänk anden] inkast torde af sig sjelf förfalla, dä män i förra afseendet vet, att en husbonde, om han äf«- ven utan skäl ville Tjenstehjon från sig i olaga tid skilja, icke är eller kan vara sådant betaget, då han godtgör
Tjenstehjonet hvad det i ersättning för lön och kost under tiden tillkommit, men att Tjenstehjonet deremot icke får egenvillig! lemna tjensten för hvad ersättning som hälst till husbonden då han det ej medgifTer, och att dessutom det i Stockholm är husbondens rätt, att till flyttning vid halft år ovillkorligen uppsäga ett Tjenstehjon som varit stadt på helt år, men att Tjenstehjonet ej innehar lika rätt emot Husbonden, samt i sednare afseendet, eller att man alltid agde utväg att enär sorn halst hemligen locka Tjenstehjonet till löfte att åtmindstone vid Taga Flyttningstid lemna sin tjenst, det mäste vara otvifvelaktig^ att Tjenstehjonet, i fall det lyssnat åt ett förledande anbud, ägde ett mera nödigt tillfälle, att kunna lungt eftersinna sitt bästa om tidén till uppsägningen blefve aflägsnare än om den finge inträffa genast och medan Tjenstehjonet ännu vore af inbillnigen om de större förmånerna intagit; Äfvensom att, sedan det i denna inbillning,, utan tvång af erforderlig betänketid, fått tidigt antaga ny städsel , omständigheter sedermera under året kunnat inträffa, sorn gjort att Tjenstehjonet hälldre velat i Tjensten qvarblifva, men antingen den, som stadt, icke vill afstå sin rätt utan genom tvång söker få förbindelsen uppfyld, eller ock Tjenstehjonet af blygsel öfver sitt ostadiga lynne icke tror sig höra återtaga sitt löfte.
Således, och då det är Lag~Utskottets Betänkanden.
485 ostridigt, att allt hvad som bereder stadighet och skicklighet hos Tjenstehjon bör sorgfälligt iakttagas, men deremot allt hvad sorn kan gynna lättsinnighet, oskick och sjelfsvåld till bade enskilt och allmänt förderf bör aflägsnas, kan jag för min del ej .undgå att i anledning af Herr Oxehufvuds ofvannärnnde motion til Istyrka, att 1. 5. i 7 Artikeln af 1805 års Lego-Stadga erhåller följande förändrade lydelse: ”Ifrån det Tjenstehjon i tjensten gått, må Husbonde det uppsäga; Men Tjenstehjon deremot ej tjenst sin innan den i Lag stadgade första itppsägningsdag infaller.
Sker sådan ömsesidig uppsägelse icke före den sista uppsägningsdagen efter Lag, fortfare Tjenstehjonet ytterligare i tjensten till nästa Sternmodag för lika lön och städsel, som året tillförene; och iagttages vid Husbondes dödsfall eller då egendom forsäljes hvad i nästa Artikel derom stadgas.”
Med denna förändring kunna de öfrige till berörde §. lämplige ställen i Lego-Stadgan stå ganska vål tillsammans, och jag anser derföre någon vidare rättelse deruti i anledning af Herr Oxehufvuds Förslag uti Memorialets 6 punkt icke tarfvas eller kunna äga rum.’’ Samtlige Ledamöterne af Hedervärda Bonde-Ståndet förklarade sig instämma i Herr Assessoren Danckvardts mening.
Och kommer den särskildta tanka, hvaruti någre af Utskottets Ledamöter slädnät, att hos Riksens Höglofl.
Ständer i sammanhang med Betänkandet anmälas genom Utdrag af detta Protocoll. Lag-Utskottets Betänk anden-.
N:r JOI, Riksens Högloft, Ständers lag-Utskotts
Utlåtande i anledning af gjorde an* märkningar vid Utskottets af/emnade Betänkande, rörande vackt fråga om skärpning af straff et å tjuf mader m, m, I log lo fl, Riderskapet och Adlen har den i j denne månad, vid skedd förnyad föredragning af Lag-Utskottets den 27-sistlidne Februarii af-, gifne .Betänkande uti väckte frågan om skärpan-, de af Jet nu å tjufnader stadgade straff m. m., hehag3t att det samma till Utskottet åierremit’ tera, i anledning af följande deremot gjorde anmärkningar, ilmo Af Herr Grefve Gustaf Walthier Jlamilton, sorn., jemte det han ansett, att hvarken Uagens otilliäklighet eller allt för stora mild-* het, samt ej eller ett tilltagande böjelse förläte tja, sysslolöshet och utsväfningar, norde berak’ pas såsom vållande till de nu pfverklagafle för
Bet link anden.
487 igenom skadliga följders för Samhället vore att befara, hälst Herr Grefven frucktade, att brottslingens grymhet skul e ökas med Lagens; Och , dä hvarken moralité eller sam vete , såsom längesedan hos brottslingen tystade, kunde hindra honom, att vid föröfvande af et 1 olofligt tilgrepp tilika blifva mördare, utan motivet att återhålla honom från en sådan garning blott vore kännedomen däraf, att tilgreppet, om det uptäckes, Icke för honom medför förlust af lifvet, skulle ock, efter Herr Grefven? tanke, vid utstakande af dödsstraff för tillgreppet, Lagen förmå honom att begå mord; enär brottslingen, som icke hade mer än ett lif att förlora, så edes icke ägde något band att vårda andras lif; hvarförutan Herr Grefven, vid det förhållande emellan brott och straff, som vid all lagstiftning borde komma i beräkning, ansett för!usten af ett menniskolif icke kunna mätas mot ett olofligt tillgrepp af mindre penninge-belopp, och att, genom stadgande af dödsstraff för sådant tillgrepp, den kedja skulle brytas, sorn Rikets gällande
Lag framför många andras nationers, så varsamt sammanfogat, hvarföre, och då föröfvande af rån, som innefattade ett våld både mot personliga säkerheten och egendoms - rätten , vöre belagdt med dödsstraff; men Hof-Rätterne i sådane mål ägde leuterations-rätt, hvilken nästan alltid af den utöfvades, Herr Grefven ej funnit skäl, att itererad stöld, som blott är ett ingrepp i ägande rätten, ovilkorligen borde straffas med förlust af lifvet.
Vidare har jemväl Herr Grefven ansett Utskottets förslag1, att den, sorn andra resan stjäl, borde förses med märke af dess Lag-Utskottets
Betänk a uden. begångne brott och därföre utstdndne straff j skulle vara både orättvist och skadligt.
Då många exempel gåfvos, att personer, hvilka af nöd eller lättsinnighet blifvit förledde till begående af brott, vid återvunnen sansning förbättrat sitt lefverne, vore dc>t
Dagstiftarens pligt att befrämja en sådan förbättring, den han likväl icle uppfyllde, då den brottslige, som tilläts att återgå till samhället, för lifstiden trycktes med brottets stämpel, hvilken denne sedermera icke Jtunde genotn den mäst dygdiga vandel utplåna, samt annat val icke blifver för honom öfrigt än att fortsätta den bana han hörjat, och att så länge möjligt är skada ett samhälle, af hvilket han blifvit förskjuten, hvarföre Flere Grefven ansett, att ett dylikt märkes åsättande först då vore lämpligt, när allt hopp om förbättring är ute, och när brottslingen måste anses såsom ett skadedjur, för hvilket man hord© taga sig till vara, på hvilken grund Herr Grefven förklarat, det han skolat instämma uti Utskottets förslag om det varit inskränkt dertill, att tjufvar, sorn för lifstiden, dömmas till arbet© å Fästning, skulle vid ankomsten dit bränmärlcasj Och har Herr Grefven sluteligen tillagt, att skådespelet af ofta förnyade dödsstraff, sorn ej af allmänna opinionen kunna godkännas, skola förslafva- och förstocka sinnet, samt vända den allmänna afskyn från gerningen på straffet, och blifva den genaste utväg , att hos mängden utplåna alla moraliska och borgerliga begrepp «un förbrytelsernas otilbörlighet, samt att vänja den att hata ordningen, hvars faderliga myn - Ijag^TJtskotteis Eettinkanden'. dighet borde vara ett ämne ej rriindre för dess vördnad än dess Fruktan. 20 Af Kerr P. G. Cederskjöld, som, med antagande af den grundsritts, ait folkets sedlighet kan bedömmas i förhållande till beskaffenheten af hagarne, ansett det uti Rikets Eag antagne spöstraff för begångne stölder vara olämpligt och genom qväfvande af all hederskänsla hos dem, sorn detsamma undergått, mera bidraga till förökande af brottslingar, än att förekomma utöfningen af berörde brott, i följd hvaraf Herr Cedersköld forreält sig finna, att stadgande af dödsstraff i sådane brott än mera skulle vara stridande mot al!
Lag-principe, och förorsaka att tjufveri icke fruktade förofvandet af ett mord, örn lian derigenom kunde undanrödja en upptäckare af hans brott, och att således af samma orsak det af Utskottet föreslaglie märkande af dem, som för itererade stölder blifvit straffade, skulle leda till vådliga följder. 3:0 Af Herr Wilhelm Pereswetoff Morath, sorn, instämmande uti det som af Herr Grefve Hamilton blifvit anfördt, ansett det deruti upp. gifne förhållande vara styrkt genom erfarenheten uti England, der dödsstraff å tjufnader till ett visst pennin ge-belopp vöre stadgadt, äfvensom Herr Morath funnit, att följden af den föreslagne
Eng - förändringen, om den antoges,' skulle blifva, att Högsta Magten ofta vöre föranlåten att utöfva dess rätt att gifva Nåd, samt I<agen således inom sig nära fröet till dess upplösning. 4:0 Af Herr S. von Stahl, som, under lika befarande deraf, att tjufnaders beläggande^med 4 9 o JUg■ Utskottets F, st iinh anden. dödsstraff s'uIIp föranleda dertill, att mord i förening med ijufnads-brottet utöfvades, föreslagit, att ilen, som för fjerde resan begången Stöld blifvit straffad, borde i ansigtet bränrnärkas. 5:0 Af Herr Carl Gustaf Reinhold Haus* Wolff, sorn likaledes instämt uti hvad af Herr Grefve Hamilton blifvit anfördt, samt yttrat den mening, att tjufvar, hvilka dömrnas till lifstidsfängelse, borde 1 ansigtet bränmärkas, men att deras föregångne märkande vid itererade stölder skulle hindra möjdgheten af deras förbättring; hvarjemte Herr Hauswolff, i afseende å det af Utskottet gjorde förslag till en vidare utsträckning af hvad genom Kongl. Brefven d, 3 Martli 3748, och den 29 Julii 1812, är vordet förordriadt, angående Rättegångs-sättet, då en för begången stöld häktad person bekänner sig hafva ett eller flera dylika brott å andra orter föröfva!, anmärkt, att anställande af undersökning derom i den tilltalades frånvaro, skulle betaga honom de förmoner, som från en laga Rättegång böra anses oskiijaktige, och äfven kunna leda till äfventyrliga följder- Och 6:0 Af Herr Johan Mannerstam, som, jemte det han förenat sig uti Herr Grefve Hamiltons yttrande, tillika ansett orsaken till tjufnaders tilltagande igenfinnas uti en mera allmän fattigdom bland de lägre folk classer, vållad af svårigheten att på lofligt sätt vinna lifs-bergning, samt att medlet till afhjelpande utaf detta förhållande icke borde sökas uti stränga strafflagar, utan genom beredande af lättare utvägar till arbets-förtjenst och utkomst för dessa folkclasser. £cg-Utskottets Betänkanden, 491 Härförutan har ock Högjofl.
Ridderskap?t odi Adelil lämnat Utskottet del at det, i anledning af förrberörde anmärkningar, utaf Herr jV'/s Vilhelm Stråh afgifne yttrande, hvilket, såsom innefattande en närmare utveckling af ds skäl, som böra verka till användande af dödsstraff emot sådana personer, sorn, sedan de genom föröfvade förnyade tjufnader, förverkat rättigheten att under deras återstående lifstid åter komma på fri fot, fortfara i utöfnjngen af enahanda brott, Utskottet, till undvikande af vidlöftigbet, tror sig i°ke bora till dess innehåll upprepa.
Unar nu det således åligger Utskottet, att ytterligare utlåtande i ämnet afgifva, finnér Utskottet sig forst böra fasta dess uppmärksamhet vid den uti de afgifne anmäikningarné allmänt antagne grundsats, att, genom stadgande af dödsstraff å tjufnad, den följd skulle föranledas, det våldsverkaren icke skulle afsky att, till undvikande det hans t jufnads-brott ej ma upptäckas, föröfva mord.
Denna grundsats har Utskottet Icke kunnat finna fullkomligen säker.
Utskottet anser sig vara öfvertygad derom, att hvar och en, som utgått i ändamål ätt olofligen afhända annan person dess egendom, alltid dervid äger hoppet att kunna dölja sin ogerning, Samt således äl’ betänkt att, så vidt möjligt är, undvika att varda vid föröfvandet deraf upptäckt eller gripen, i hvilket ändamål han ej lä, ter underlåta, att, då annat medel för att kunna undankomma icke för honom gifves, dertill bidraga genom sitt sjelf-försvar.
Det lärer vata föga troligt att tjufven vid stöldens begåen» 492 I.ag-Utsiöttets Betänkandeni de'faster sin åtanka vid det straff, lian har atf ■vänta, om dess gerning blir upptäckt, utan hans ■uppmärksamhet lärer endast vara fästad vid forskningen huru han nied största lätthet och säkerhet må kunna Verkställa tillgreppet, samt sedan kunna dölja sitt brott; och sättet till sitt sjelf-försvar kommer fötrnodeligen icke hos honom förr i beräkning, än lian deraf finner sig i behof för att undkomma.
Brottmåls-historien lemnar ock inga säkra vittnesbörd derom, att under den längre tid, 40 Cap. 3 §.
Missgerning*-Balken oförändrad tjente till grund vid bestämmandet af ansvaret för itererade tjufnader, samt således lifsstraff redan vid-det stöld till ett belopp af Etthundrade Daler S;mt tredje resan föröfvades, samt alltid vid fjerde resan stöld, var stadgadt, mord af våldsverkarne blefvo, för att dölja ett sådant brott, verkställde; Och, då Utskottet icke ingått i föi slag lill åter upplifvande af berörde Stadganden, utan endast tillstyrkt, att den, som så ofta fortfarit
Uti tjufnaders begående, att han, enligt berörde Capital och §. af Eagen, sådan som den, genom Kongl.
Förordningen den so Jan. 177g, till innehållet blifvit förändrad, gjort sig förfallen att jemte kropps-straff, för all sin tid arbeta i Kronans Fästning, borde-, om han åter stjäl, undergå lifsstraff, kan Utskottet icke inse, att utaf medvetenheten hos en sådan person, det berörde straff honom förestår vid ånyo föröfvad tjufnad, han mera skall bringas att vid ■verkställighet deraf till sitt fredande och försvar begå mord, än han nu derifrån kai; afIjållas, vid kännedom att hans varande bela - Lag-Utskottets Belänkanden'.
493 genhet icke kan förbättras, och att, om han kunnat från Fästningen undkomma, men åter ertappa;, han skall återföras uti det iifstidsfängelse, utur hvilket han förskaffat sig frihet, samt än mindro hopp för honom kau blifva, att å nyo sig derifrån befria, sedan hans noggrannare bevakande, genom fullbordade företaget att rymma, blifvit nödvändigt.
I följd här-; af, och då det till förringande af Utskottets förslag begagnade omförmätte motskäl, således icke bör, efter Utskottets tanka, dertill vara verkande, finner Utskottet, på grund af de uti dess förra Betänkande uppgifne omständigheter, i förening med hvad en dess "Ledamot, Herr Stråle, hos Högloft.
Ridderskapet och Adeln anfört och Utskottet jemväl åberopar, sig icke kunna afvika från hvad Utskottet i nyss besagde del af ämnet yttrat, hälst Utskottet tvert om tror, att stadgadt dödsstraff för den t i!
1 lifstids-arbete dömde tjufveri, om han å nyo begär stöld, skall, i förening med de kännetecken om sine förbrytelser han vet sig å sin kropp bära, blifva verksamma medel för att afhålla honom från dylike företag och försök att i sådant ändamål från fängelset rymma.
Utskottet anser sig vidare böra besvara hvad som blifvit anmärkt emot Utskottets Förslag, att något märke må åsättas dem, sorn för andra eller oftare föröfvad stöld blifvit straffade.
Med dem, som velat antaga, att, genom en sådan åtgärd med dylike personer, möjligheten, af deras framtida förbättring skall försvåras eller förhindras, finner Utskottet sig icke kunna' instämma. X den Ort, der nämnde person be - 404 Lag-Utskottets Betänk anden, gått brotten och lidit straff, är hans Vanfräjd allmänt känd, och lian kan icke der annorledes återvinna ett såmedelst förloradt fört roende, än gt norn visade säkra bevis om en fortfarande dygdig Vandel; Och, ou lian åter från berörde till annan ort aflyttar, är det en ofelbar skyl» dighet för honom att vara försedd med behörigt Prestebetyg, hvilket nödvändigt måste in» nejiidla beskaffenheten af hans förde vandel.
Enligt nu gällande Författningar Skall således denne person uti berörde betyg Oupphörligen medföra vittnesbörd nm sine begångrie förbry. leiser, dem han altså är nödsakad att offenteligen ådagalägga, hvilken omständighet oftast tor» de hafva föranledt till ytterligare brott, genom desse vittnesbörds förfalskning; Men, då sådant oaktadt någon ändring uti de härom uti besagde Författningar cifne Förordnanden icke ansetts kunna rnedgifvaS, eller de samma funnits vara hinderlige för de brottsliges förbättring, karl Utskottet ej mindre finna anledning, att ett dem för itererade tjufnader straffade personer åsatt märke på ett sådant ställe å kroppert , der det icke för alla kan vara synligt , skall medföra omförmälte menliga verkan j men att ett dylikt märke skall tjena till ett säkrare bestämmande för Domaren af denna persons ansvar, om lian ånyo begår enahanda eller andra lika beskaffade brott, lärer vara tydligt, äfvensom den nytta, sorn deraf för allmänna säkerheten härflyter, må» Ste anses ofelbar.