Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Emot den i 23 punkten föreslagna tillökning af 500,000 r:dr i cirkulations-kapitalet för lån emot inteckning i fast egendom, hvilken tillökning dessutom icke synes vara af verkligt behof påkallad, enär flera under sednare tiden tillvägabragta hypotheks-föreningar lemna tillfälle till amortissements-lån för större jordegare, hvarigenom Bankens, äfven vid sista riksdag, tillökta fond för dylika lån bör bli så mycket mera tillgänglig för mindre jordegare. 2:o Emot den uti 34 punkten tillstyrkta förhöjning af kreditivet för manufaktur-diskonten ifrån 1,500,000 till 1,800,000 riksdaler.
Det är visserligen sannt, att under de sistförflutna 10 åren svenska slöjde-alster betydligen tillväxt i både mängd och godhet, samt att värdet af de tillverkningar, för hvilka lån i Manufaktur-diskonten erhållas, stigit ifrån 8 till 11 millioner riksdaler; men kreditivet i Banken har under samma tid vunnit tillökning i större förhållande, eller ifrån 1 million riksdaler, som den utgjorde ända till år 1842, till 1,500,000 riksdaler, som nu gällande Bankoreglemente fastställer. 3:o Emot den af Utskottet i 73 punkten föreslagna tillökning i fonden för kassa-kreditiver utöfver de 1,500,000 riksdaler, som för sådant ändamål blifvit öfverflyttade ifrån fonderna för allmänna diskonten, samt Handels- och Närings-diskonten. 4:o Jag reserverer mig äfven emot tillstyrkandet i 73 punkten, mom. 2, att maximum för kassa-kreditiv må bestämmas till 10,000 riksdaler, börande, efter min tanka, detta maximum sättas till minst 20,000 riksdaler.'’
I Usta och 2:dra punkterna af sistnämnda reservation har Grefve Cronhjelm, P. E., instämt.
I Irsta, 2:dra och 3:dje punkterna af samma reservation hafva Friherre Oxenstjerna, Carl, samt Herrar Reuterskiöld, C. och Akerman, Fr., sig förenat; hvarförutan Herr L.
Bergman instämt i 4:de punkten, Herr Östberg i Usta och 4:de punkterna samt Herr Palander i Usta, 2:dra och 4:de punkterna.
Prof. 1847 och 1848. 6 Sami. 1 Afd. 15 Häft. 7 50 Banko-Utskottets Betänkande, N:o 42.
Af Herr Bogeman, C. A.: ”Af skiljaktig och från majoritetens inom Högloft.
Banko-utskottet beslut, i flera frågor, afvikande mening reserverar jag mig emot Utskottets utlåtande, angående Bankens lånerörelse, uti nedan förekommande fall. 1:o
Uti cirkulations-kapitalet emot inteckning i fast egendom, hvilket “vid 1834—1835, 1840—1841 samt 1844—1845 årens riksdagar blifvit, gång efter annan, ökadt och för närvarande utgör det redan betydliga beloppet af 6,500,000 r:dr banko, föreslås en ytterligare förhöjning af 1/2 million r:dr samma myntsort.
Det ser ut, som denna fond aldrig skulle blifva nog förstärkt, och som anspråken på Banken att underlätta, för att icke säga befordra, jordegarnes i Sverige skuldsättning, aldrig skulle upphöra.
Visserligen har Riksbanken sig ålagdt, bland andra, äfven det onus att vara lånebank, men, enligt denna mera allmänna, och, i min tanka, fullt riktiga åsigteri, är dess väsendtligaste bestämmelse att upprätthålla landets, en gång för alla, bestämda myntvärde.
Banken i längden, skall kunna honorera denna sin vigtiga förbindelse, är mig icke fattligt, enär man ideligen ökar just de fonder, som för Banken, såsom garant af sedelmyntets silfvervärde, äro mest vådliga.
För att Banken, vid svårare kris och under större påkänningar, skall kunna upprätthålla myntvärdet, fordras ovedersägligen, att dess utlåningar göras på kort tid och endast emot sådana fordringshandlingar, som, utan svårighet eller hinder, kunna försäljas.
Fastighets-lånen, med afsedd återbetalning på 28 å 30 års tid äro af rakt motsatt natur, och motverka således, i behofvets stund, Bankens ofvan antydda hufvudsakligaste ändamål: realisationens bestånd.
Slutligen anser jag mig ock böra fästa Rikets Högloft.
Ständers uppmärksamhet derpå, att någon olämpligare tidpunkt att öka fastighets-lånefonden än det närvarande ögonblickets, svårligen torde någonsin inträffa, ,ty bifalles förökningen i fonden, blifver följden att alla i banken nu redan inkomna, gran skade och godkände lån, uppgående till belopp af 568,000 r:dr banko, genast varda meddelade, och att vid det obestridliga förhållande, som öfver allt i landet, för närvarande, äger ram, att tillgången på penningar och cirkulationsmedel är ej allenast ymnig, utan till och med öfverflödig, från Rikets Ständers Bank släppa ut på en gång, blott från en enda lånegren, ytterligare 1/2 million r:dr banko, synes mig högst vådligt och obetänksamt, och skall, om så tillstädjes, ofelbart inverka mer än menligt på landets flera ekonomiska förhållanden.
Serskildt får jag ock reservera mig emot Utskottets hemställan, rörande den föreslagna ökade låne-fondens fördelning emellan landt- och stadsegendomarna.
Då de skäl, som blifvit anförde till ådagaläggande af be - Banko-Utskottets Betänkande, N:o 42. 51 hofvet af fastighetslånerörelsens utvidgning, icke i flere fall aro tillämpliga för städernas lius och egendomar, har jag ej heller med min röst till Utskottets beslut härutinnan bidragit. 2:o I afseende på Utskottets beslut att föröka kreditivet för manufaktur-diskonten från dess närvarande belopp 1,500,000 r:dr till 1,800.000 r:dr banko, instämmer jag i allo uti den, rörande denna punkt, utaf Herr Skoginan afgifna reservation. 3:o
Vid kassa-kreditivers meddelande åt Jern-kontoret, Stockholms stads Brandförsäkrings-kontor och åt Sparbankerna i riket har, för min del, jag ansett, att
Bankens fördel ej bordt helt och hållet lemnäs utur sigte.
Då banken hugnar nyssomförmälda inrättningar med den stora fördel att inom visst belopp ega tillgång på penningar att under 3:ne års tid när som helst kunna lyftas, emot endast 3 ä 4 procent ränta för hvad å kreditiven upptages, så synes mig billigt, att Banken borde tillförsäkras någon ersättning för dess åtagna förbindelse att hålla betydliga summor, såsom kassa-kreditiver i reserv.
Om kreditiven icke begagnas, och ingen lyftning således skedde, till större eller mindre belopp, skulle, enligt Utskottets förslag, ingen enda skilling komma Banken till goda, oansedt den flera år hållit vederbörande stora kreditiv-belopp tillhanda.
Jag har derföre yrkat, fast förgäfves, att vid kreditivers meddelande, kreditivtagaren alltid skulle vara pligtig erlägga 1/2 procent i och för sjelfva rättigheten att af kreditiv få sig begagna. 4:o Rörande Utskottets synnerligt inkonseqventa förfarande att föreslå Rikets Ständer, att, medelst uteslutande af § 196 uti nu gällande Banko-reglemente, indraga de kassa-kreditiver, som hittills varit förunnade, a) Hypotheks-föreningar; b) Associationer på större handelsplatser för belåning af svensk spanmål, och c) de Privat-banker, som för samma ändamål i större skala sig befatta med spanmålsbelåning — får jag förklara, det jag i dessa hänseenden instämmer till alla delar uti den på goda skäl utaf Herr Biskop Agardh, i dessa frågor motiverade och afgifna reservation.
5:o instämmer jag uti Hr Skogmans, emot Utskottets betänkande i 73:dje punkten, morn. 2, uttalade mening, att maximum för kassa-kreditiv borde bestämmas till minst 20,000 r:dr b:ko; och 5.2 Banko-Utskottets Betänkande, N:o 42.
6:0 slutligen reserverar jag mig emot Utskottets beslut att utur Banko-reglementet utesluta nuvarande föreskrifter om sättet för fyllande af privat-bankernas sedel-utgifning, i fall en eller flera af dem skulle indraga deras rörelse och såsom skäl för min mening, att dessa stadgar bort bibehållas, åberopar jag de utaf Hr Prosten Grönvall i dess reservation anförda grunder, i hvilka jag i allo instämmer.
Af Herr Biskop Agardh:
Vid 44ule punkten: ”Jag kan ej annat än reservera mig emot Bankoutskottets beslut, att tillstyrka indragning af de förut beviljade krediti ven till hypotheksföreningar och spanmålsbelåning.
Vid förra riksdagar satte man sig emot enskilda kassa-kreditiver, och beviljade dem ensamt till hypotheksföreningar och spanmålsbelånings-föreningar.
Nu beviljar man deremot enskilda kassa-kreditiver, men sätter sig emot sådana till hypotheksföreningar och spanmålsbelåning.
Då var det förra lätt; nu är motsatsen rätt.
Dä ansågos hypotheksföreningar nyttiga anstalter, som försäkrade jordbrukaren om besittningen af sin egendom; nu äro de gjorda endast för den enskildes vinst.
Förra riksdagen funnos inga spanmålsbelåningsanstalter, och då beviljade man dem kassa-kreditiver; nu finnas de, eller åtminstone en, och just då indrager man kassa-kreditiven fördem.
Bankoutskottet , som nu nekar kassa-kreditiver åt hypotheks-föreningar och spanmålsbelånings-anstalter, beviljar deremot ett sådant till Stockholms Drätselkommission.
Såsom hypotheks-inrättningar äro grundade på ränte-accumulation, så följer att de icke få hålla den ringaste räntelösa kassa, så framt de till slut skola kunna uppfylla sina förbindelser.
Derföre äro kassa-kreditiver vida nödvändigare för deras bestånd, än för någon annan.
Jag känner icke någon annan hypotheks-inrättning än den skånska; och man behöfver blott höra hvilken skåning som helst, för att erhålla det enhälliga intyg, att Skånes utomordentliga utveckling till välstånd i sednare tider daterar sig från den dag då denna blef stiftad.
Man säger, att hypotheksföreningar endast äro nyttiga för de stora possessionerna, ej för de små, som icke få ingå deruti.
Derigenom att de stora possessionerna genom dem kommit i värde, hafva äfven de mindre erhållit ett högre värde, och i samma proportion.
Hvarje nuvarande hemmansegare i Skåne har en possession, huru liten den är, dubbelt värd emot hvad den var 1834.
Jag fritager mig således ifrån att hafva deltagit i ofvannämnda beslut.
Jag har röstat för kreditivets bibehållande åt hypotheksföreningar.
Emot spanmälsbelånings-kreditivet kan visserligen vara mera att säga, Banko-Utskottets Betänkande, N:o 42. ä3 men mig synes, att det bör stå qvar, åtminstone till nasta riksdag, och det af två skäl: 1:o emedan nu först en spanmålsbelånings-anstalt uppstått, och det ej är tiden att precist då indraga det dertill bestämda kreditivet; 2:o emedan handelns ställning kan göra en temporär stockning i vår spanmåls-export.
Det är då möjligt att spanmålen nedfaller till vanpris; och för att förekomma detta, finns ej annat medel än spanmålsbelåning.
Vid 73:dje punkten, 3 morn.:
Jag har reserverat mig emot Bankoutskottets beslut, att bestämma \ procent i afgift för den beviljade kreditivsumman, i stället för att höja låneprocenten på de uttagna kreditivposterna.
Härmed förfares visserligen olika i olika svenska privat-banker.
Men Wermlands-banken brukar det sednare; och det utgör ett väsendtligt moment i det skottska bank-systemet.
Skillnaden i verkan är betydlig.
Det förra sättet har nemligen den tendensen att göra krediti ven till lån; det sednare deremot har tendensen att bibehålla kreditivet vid sin natur af kreditiv.
I förra fallet, sedan kreditiv-tagaren en gång för hela året betalt sin kreditiv-afgift, har han ingen annan fördel af att på kreditivet göra insatser, än den han har af att inbetala ett annat lån.
Derigenom begagnar han det såsom ett lån, och gör afbetalningar på kortare tider, och endast för syns skull.
Införer man således sådana slags kassakreditiver i riks-banken, så införer man blott ett nytt slag af diskontlån, eller snarare af stående lån, som fortfara år för år, blott man har den skickligheten att göra några inbetalningar emellanåt.
I sednare fallet åter, då räntan för både de uttagna och insatta summorna är högre än på andra lån, sä har kreditivtagaren fördel af att insätta hvarje penningsumma, som han får i sin kassa.
Kreditiv-rörelsen i skottska banken är den, hvilken, enligt allmänt erkännande, varit det förnämsta medlet till Skottlands invånares sparsamhet, och derigenom till det fordom fattiga landets uppkomst och nuvarande rikedom.
Afven vi behöfva lära oss att spara, att draga ränta af hvarje liten behållning, hvilken hos oss oupphörligen förslöses.
I Wermlands-banken betalas för diskont-lån 5 procent, och för kassa-kreditiver både på uttagna och insatta poster 6 procent.
Detta synes en dryg ränta, men det har till verkan, att ingen penning uttages utan på den dag den behöfves, och ingen inkommen penning ligger qvar i kassan längre, än till den dag i veckan, då insättning får ske i Banken, hvarigenom räntan i det hela blir mindre, än af andra lån, vid hvilka penningar måste ligga obegagnade en längre tid.
Jag reserverar mig således emot ett beslut, som i sjelfva verket gör hela kreditiv-rörelsen till intet, och hvarigenom vi äfven här skaffa oss ett namn i stället för en sak.” 54 Banko-Utskottets Betänkande, N:o 42.
Af Prosten Grönvall:
"Att i det nya Banko-reglementet utesluta den 224 §:n i det nu gällande, anser jag ganska betänkligt och får emot Utskottets beslut i detta afseende reservera mig.
För detta uteslutande har såsom hufvudsakligt skäl blifvit anfördt, att oktrojen för nuvarande
Privatbanker icke upphör förr än efter 9 ä 10 år, och att det alltså vöre för tidigt att nu besluta om åtgärders vidtagande för att vid denna tidpunkt ersätta dem, hvilket ej kunde vara af nöden förr än nära invid oktroj-tidens slut.
Men då det möjligen kan inträffa, att en eller flera privatbanker, antingen frivilligt eller till följd af tvingande omständigheter, upphöra med sin lånerörelse förr än deras oktroj upphör, och då i detta fall stora vådor och olägenheter måste uppstå för allmänna krediten och allmänna rörelsen på den ort, för hvilken en sådan bank varit inrättad, men blifvit indragen, så vida ej någon anstalt vöre fogad att fylla den genom den plötsliga indragningen uppkommande brist, så hade jag, med afseende härpå, önskat, att ifrågavarande § blifvit bibehållen i det nya reglementet, endast med den förändring, att orden: för att vid oktrojtidens slut upphöra, uteslutas.” Häruti halva Prosten Gellerstedt och Doktor Grafström instämt.
Af Doktor Sandberg: § 1- Vid 7:de punkten: Af Banko-fullmäktiges berättelse till Utskottet (Bil. litt. A, sid. 28) inhemtas, att anslaget för vissa lånegrenar varit otillräckligt, under det stora öfverskolter på andra varit obegagnade
Detta visar, att man icke pä förhand kan sestämma hvad hvarje lånegren behöfver, och att det maximum, som utsättes, är temligen godtyckligt.
Under sådant förhållande och då i alla fall något maximi-belopp måste på förhand antagas, både såsom regulativ och för att kunna beräkna sedelstocken, synes det likväl böra öfverlemnas åt Bankostyrelsen, att från en lånegren, som har öfverskott obegagnadt, till en annan, der brist uppstått, på längre eller kortare tid öfverflytta medel, med vilkor att sådana förskotter, af hvad sedermera inflyter, ersättas till den lånegren, som lemnat förskottet, i händelse densamma skulle deraf komma i behof.
Härigenom skulle en jemnare fördelning af låne-anslagen blifva möjlig, och hvarje lånegren skulle blifva hugnad med det understöd, som vore närmare afpassadt efter dess behof, i förhållande till hela den fond, som Banken får begagna i lånerörelsen.
Till och med ett tillfälligt förskott till fastighets-lånefonden i behofvets stund vore ingalunda äfventyrligt, och, om så påfordrades, kunde det äfven utan serdeles svårighet ersättas, enär på lånen utur denna Banko-Utskottets Betänkande, N:o 42.
55 o fond årligen inflyta 6 procent, eller omkring 400,000 r:dr.
Åtminstone borde
Banko-styrelsen i alla händelser vara bemyndigad, att, om anslaget till fastighetslån i städerna icke till fulla beloppet begagnas, få använda öfverskottet till fastighets-lån å landet, och tvertom. § 2.
Vid 41:sta punkten:
Det ar allmänt erkändt, att sparbankerna bland alla penninge-associationer äro de aldra gagneligaste, ty de uppmuntra till sparsamhet samt emottaga och förkofra de små kapitaler, som arbetare och landets torftigaste invånare kunna förvärfva och för dagens behof undvara.
Utskottets afdelning hade också af sådan orsak föreslagit, att sparbanker vid förefallande behof skulle få begagna kreditiv i Banken emot 3 procent, inom det förut medgifna ringa maximi-beloppet.
Detta tycktes vara så mycket billigare, som en sådan förmån, att begagna kreditiv emot 3 procent, åtujutes både af manufakturdiskonten på 3,500,000 r:dr, af jernkontoret på 600,000 r:dr och af Fahlu koppargrufva.
Afdelningens förslag synes mig fördenskull böra antagas och sparbankerna hugnas med krediliv-rätt i Banken, emot 3 procent för hvad som begagnas.
Det vore ändå en väl behöflig uppmuntran för dessa nyttiga anstalter, ty kreditiver för så hög ränta, som hittills varit bestämd, hafva de omöjligen kunnat begagna, då de sjelfva hafva stor svårighet att få sina medel så fruktbärande, att de kunna gifva de fattiga insättarne 5 procent om året och derjemte ränta på ränta, såsom deras reglementen utlofva. § 3.
Vid 49:de punkten:
Det är en gammal klagan, som jag hört i många år, att industrien och näringarna i vårt land aldrig kunna vinna någon förkofran, så länge räntefoten vore så hög, och att enda vilkoret för att uppnå detta stora ändamål, vore räntans nedsättande till hvad den är i andra länder.
Denna åsigt har idkeligen blifvit upprepad och var utan tvifvel den väldiga häfstång, som åren 1836 och 1837 bragte sex stycken privatbanker i dagen och 10 år derefter, oaktadt alla protester, icke blott skaffade åt de gamla förnyade oktrojer, utan äfven framkallade ytterligare 2:ne yngre bröder till lifvet.
Nu har man ändtligen kommit så långt, att man talar om öfverflöd på penningar, tillverkade på en fingerad kredit, och man har vunnit det åsyftade välgörande ändamålet, räntans nedsättande.
Ty allestädes utbjudas och sökas nu lån för 4 \ å 4 procent ränta.
Att under sådana förhållanden af Bankens lånfonder ligga 6 å 7 millioner obegagnade och räntelösa är lätt förklarligt, och att nu vilja bibehålla Bankens diskentränta lika hög, som förr, eller 5 procent, är ändamåls - 56 Banko-Utskottets Betänkande, N:o 42. vidrigt, så vida man vill att Bankens lånefonder skola blifva fruktbärande.
Ty afsigten kan väl ingalunda vara att lemna denna förmån mer och mer uteslutande åt de enskilda penningefabriks-bolagen, och att till deras förmån söka, så vidt möjligt är, uppehålla räntan vid fem procent.
Om Ständernas Bank skall utlåna penningar, måste den bevilja sådana vilkor, att lånsökande åtminstone lika så gerna vända sig dit, som annorstädes.
En nedsättning af räntan, åtminstone på diskontlån, är alltså af omständigheterna påkallad och bör så mycket heldre medgifvas, som på dylika lån erlägges på förhand och ha/fårs-vis.
Om privatbankerna göra på samma sätt, så mycket bättre, att akfie-egarne härigenom skola vinna en procent mindre än nu , kan icke bestridas, men dessa herrar se ju icke på deras egen vinst, utan på folkets väl och landets bästa.
Och efter de under många år predikade grundsatserna, mäste landets fabriker och alla näringar så mycket bättre komma i flor, ju lättare och ymnigare tillgången är på penningar för låg ränta.
Att nu såsom skäl emot räntans nedsättning anföra den cirkulerande sedelstockens utomordentliga storlek eller kapitalisternes och de allmänna kassornas deraf följande förluster, synes mig vara ett underligt tal.
Ar '1837, den 30 September, utgjorde Riksbankens utelöpande sedlar 34,597,023 r:dr banko, och år 1847 den 11 September, efter samma beräkningsgrund, 34,026,361 r:dr banko.
Detta förhållande utvisar att, om, under det tiotal af år, som ligger emellan dessa tidpunkter, den utelöpande sedelmassan blifvit så utomordentligen ökad, det åtminstone icke varit Riksbanken, sorn utsläppt dessa sedlar i rörelsen.
Dernäst kan man fråga: hvarför tog man icke i betraktande både de myndiga och omyndiga kapitalisternas, och framför allt hvarföre fästade man icke det ringaste afseende på pensions- och barmhertighets-inrättningars och alla allmänna kassors möjliga lidande, när så många enskilda Banker, utan någon grnnd i förordningen af den 14 Januari 1824, och utan något stöd al 72 § Regeringsformen, bemyndigades att sjelfve tillverka och såsom cirkulerande mynt i allmänna rörelsen utsläppa 10 å 12 millioner riksdaler uti egna kreditsedlar?
Att nu åter, då det är fråga om en förmån för Riksbanken, som skulle täfla med privatbankerna och på billiga vilkor bispringa de lånebehöfvande, man vill med serdeles eftertryck framhålla dessa betänkligheter, synes, lindrigast sagdt, vara att frånträda de grundsatser, som man förr proklamerat såsom vilkor för landets förkofran och som ligga till grund för den mängd enskilda låne-anstalter, som blifvit inrättade.
Fördenskull anser jag det förslag, som afdelningen uppgjort, men i Utskottets plenum förkastades med 2:ne rösters pluralitet, böra antagas, hvilket var af följande innehåll:
Banko - Hanko- Utskottets Betänkande, N:o 42. 57 Bankofullmäktige bemyndigas att vid de tillfällen, då inom någondera eller alla fonderna större < andelar deraf ligga outlånade, nedsätta räntan för lån från sådana fonder till 4 1/2 eller 4 procent, med skyldighet att åter höja räntan till 4 1/2 eller 5 procent, när förhållanderna dertill för anleda.
Om någon fara för Banken skulle förmodas hota och en krisis anses vara i annalkande, eger ju alltid Banko-styrelsen att minska utlåningen, först genom räntans höjande till 5 procent och dernäst, om detta icke är verksamt, genom underlåtenhet att åter utlåna de till diskonterna inflytande afbetalningarna. § 4.
Vid 54 och 55 punkterna'.
Banko-utskottet har afslagit alla motioner, som från Riks-stånden inkommit, angående inrättande af filial-kontor i landsorterna, ehuru, efter min öfvertygelse, samma skäl, som här förut blifvit anförda för nedsättning af Bankens diskontränta, äfven tala för utgreningar i laudet af Riksbankens afdelningar.
En stor svårighet för lånebehöfvande i landsorterna att tillåta riksbanken förorsakas genom afståndet från densamma och från dess låne-kontor.
Denna svårighet skulle genom sådana åtgärder, som motionärerne föreslagit, kunna afhjelpas.
Man invänder väl häremot åtskilligt, såsom att landets invånare ändå äro nog skuldsatte, och derföre bör man icke ännu mera öka eller lätta utvägarna dertill; men att skuldsättning äfven måtte vara något högst nyttigt ocb gagneligt, måste man antaga, ty för landets väl och folkets bästa hafva ju alla enskilda låne-anstalter blifvit anlagda; för landets väl och folkets bästa blifva ju allt flera afdelnings-kontor från privatbankerna förlagda uti åtskilliga småstäder, och vi hafva nyligen sett, huru 2:ne privatbanker för samma välgörande ändamål tvistade med hvarandra om bättre rätt att anlägga kontor i Borås.
Och hvarföre skall man då icke tillåta Riksbanken att också till landets och folkets välfärd, få flera låne-anslalter utgrenade i landsorterna?
Att en privatbank förut finnes uti en provins, bör ingalunda vara något hinder för Riksbanken att derstädes förlägga ett afdelningskontor, likasom det icke varit något hinder, utan tvertom blifvit ansedt såsom för orten något högst förmånligt, att privatbanker uppkommit och blifvit oktrojerade äfven i Skåne och Götheborgs län, der Riksbanken förut och från längre tider tillbaka hade större Bih. till 11.
Prot. 1847 och 1848. 6 Sami 1 Afd. 15 Haft. 8 88 Banko-Utskottets Betänkande, N:o 42. låne-konlor.
Det är klart, att sådant mäste grunda sig på den förutsättningen, att ju flera låne-anstalter man kan inrätta, som erbjuda lån, desto bättre vilkor måste de lånebehöfvande kunna erhålla, och i samma mån befrämjas landets väl.
Täflan och konkurrens måste väl häruti, som uti allt annat, medföra både enskild och allman båtnad.
Icke heller lärer man med allvar kunna påstå, alt skuldsättningar uti privatbankerna äro gagneliga och nyttiga för låntagare, men deremot att skuldsättningar uti riksbanken eller dess afdelningar äro högst skadliga och förclerlliga för dess gäldenärer.
Ty den sednare kan bevilja samma vilkor, om ej bättre än de förra.
Förvaltningen af riksbankens filial-afdelningar kan också, om man allvarligen vill, inrättas med samma enkelhet, som privatbankernas, och om dertill användas rättskaffens och insigtsfull personer på stället, som känna ortens invånare och lokalförhållanden, så synes det icke vara omöjligt, att riksbankens nya filial-kontor och afdelningar i landsorterna skulle kunna förvaltas med förstånd och äfven med fördel håde för banken och för dess låntagare.
Vid 73:dje punkten:
Att minskningen af diskont-fonderna ifrån 9 millioner till 8 millioner riksdaler och öfverflyttningen derifrån för att kunna bilda en kreditiv-fond på omkring 1,800,000 r.dr för enskilde personer, skulle vara till riksbankens fördel, kan jag icke inse.