Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Ob funnos mynningar af två andra floder, af hvilka den aflägsnare kallades »Molconsay», den närmare, som ofta besöktes af ryska handelsfartyg, »Gillissy»; att landet fortsatte bortom
Ob till en udde, som sköt ut mot Novaja Semlja; att folk af deras stam bodde der året om, och att bortom denna udde fans ett stort haf, som sträckte sig längs Tatariet till varma trakter.141
Olycklig strid med en isbjörn under holländarnes andra resa.
Från de Veer.
Då man seglade in i Kara-hafvet möttes mycken is, hvarför man ankrade vid den ö, Staten Eiland, der man under föregående resa funnit bergkristaller.
Här blefvo två man på det sätt jag förut beskrifvit142 dödade af en björn.
Nedstämda af denna motgång och rädda att allt för sent på året utsätta de med dyrbara varor lastade fartygen för den myckna is, som dref i Kara-hafvet, beslöto befälhafvarne att vända.
Flottan återseglade utan vidare äfventyr till Holland genom Waigatsch-sundet, som passerades den 25/15 sept.
Något nytt bidrag till kunskapen om vårt jordklot lemnar denna expedition icke.
Men det förtjenar anmärkas, att man med den kännedom, vi för det närvarande ega om isförhållandena i Kara-hafvet, med säkerhet kan påstå, att holländarne så väl under sin första som sin andra resa hade vägen öppen till Ob och Jenisej.
Om de begagnat sig häraf och fortsatt färden, tills de kommit till bebyggda trakter vid någon af dessa floder, så hade helt säkert redan i början af sjuttonde seklet en betydlig handel mellan mellersta Asien och Europa på denna väg uppstått.
Holländarnes tredje resa 1596–97.143 Efter den olyckliga utgången af 1595 års färd, hvilken utrustats med så stora omkostnader och vid hvilken man fäst så stora förhoppningar, ville generalstaterna icke mera lemna nödiga medel till en tredje sjöfärd, men de utsatte i stället ett högt pris för de stater eller handelsmän, som på egen bekostnad utsände ett fartyg, hvilket på den angifna vägen norr om Asien framträngde till Asien och Kina.144 Uppmuntrade häraf utrustade handelsmännen i Amsterdam tvenne fartyg, det ena under befäl af Willem Barents och Jacob van Heemskerk, det andra under Jan Cornelisz.
Rijp.
Manskapet valdes med omsorg, och man höll sig företrädesvis till ogifta män, för att tanken på hustru och barn ej skulle lägga ett band på deltagarnes djerfhet och förleda dem att i förtid vända hem.
Den 20/10 maj lemnade dessa fartyg Amsterdam.
Den 14/4 juni sågo de vid 71° nordlig bredd några vackra vädersolar, hvilka finnas afbildade i de Veers arbete och Blavii Atlas Major.
Den 15/5 juni ropade en af manskapet från däck, att han såg hvita svanor, men vid närmare betraktande visade sig dessa utgöras af stora isbitar, som drefvo vid drifisfältets kant.145 Den 19/9 upptäckte de norr om Nordkap en ny ö, belägen vid 74° 30′ n. bredd.
En stor björn dödades der, med anledning hvaraf ön erhöll namnet Beeren Eiland.
Den 29/19 juni kommo de vid 80:de graden till ett annat förut okändt land, hvilket de ansågo sammanhänga med Grönland.
Det var i sjelfva verket den stora ögrupp, som sedermera erhållit namnet Spetsbergen.
Man träffade här på en liten holme ägg af en gåsart, »rotgansen»146 som årligen i stora skaror kommer till Holland, men hvars häckningsställen man förut icke känt.
Med anledning häraf säger de Veer, att det ändtligen är bevisadt, att denna gås icke, såsom man hittills antagit, fortplantas i Skotland på det sätt, att honan värper sina ägg från trädgrenar, som hänga öfver vattnet, hvarvid ägget slås sönder mot vattenytan och den nykläckta ungen genast simmar omkring.
Barents’ och Rijps fartyg.
Sedan man förgäfves sökt segla fram norr om Spetsbergen , for man söder ut längs dess vestkust147 och kom den 11/1 juli åter till Beeren Eiland.
Här skildes fartygen åt, Barents seglade öster ut mot Novaja Semlja, Rijp norr ut mot Spetsbergens ostkust.
Den 27/17 juli nådde Barents Novaja Semljas vestkust vid 73° 20′ n. bredd.
Den 30/20 juli kunde man ej komma längre för is, som ännu låg tätt intill stranden.
Under uppehållet här hade man en mängd äfventyr med björnar, hvilka dock alla aflöpte lyckligt.
Till följd af ishinder gick det nu endast långsamt framåt, så att man först den 25/15 aug. nådde Oraniens öar.
Följande dag bestego åtskilliga af manskapet ett högt berg, från hvilket de sågo öppet vatten på andra sidan om ön.
Lika glada som de tiotusen under Xenophon vid åsynen af hafvet rusade bergklättrarne tillbaka till fartyget för att meddela Barents den vigtiga underrättelsen.
Han gjorde nu allt för att komma förbi Novaja Semljas nordspets.
Detta lyckades, och den 31/21 kom man med mycken svårighet till en hamn, belägen ungefär tid 76° n. br., men alla försök att härifrån segla öster ut voro förgäfves.
Slutligen beslöt Barents den 4 sept/25 aug. att återvända till Holland.
Hamnen var spärrad af drifis, hvilken var i ständig rörelse, flere gånger pressade fartyget högt upp emellan isbitarne och slutligen helt och hållet krossade rodret.
Man såg nu, att det blef nödvändigt att öfvervintra, hvarför nödiga vapen, husgerådssaker och lifsmedel fördes i land, och män utsändes för att undersöka den kringliggande nejden.
Renspår syntes, och hvad vigtigare var, man upptäckte på stranden stora trädstammar med vidsittande rötter samt annan ved, som med hafsströmmarne drifvit till denna eljest alldeles skoglösa trakt.
Drifveden hoplades i stora högar, för att den ej skulle blifva begrafven af snö under vintern.
Man utsåg plats till ett hus och började släpa byggnadsvirke till stället.
Öppningarna mellan drifisen blefvo den 25/15 sept. täckta med en 2 tums isskorpa, men den 5 okt./25 sept. skingrade sig isen åter något, hvilket dock ej gagnade de instängda, emedan deras fartyg nu var så högt uppskrufvadt på en grundis, att det ej kunde komma loss.
Nästan dagligen jagade man björnar, hvilka voro mycket djerfva och stundom kommo om bord på fartyget.
Den 15/5 okt. bortdref all is så långt man kunde se, men fartyget låg fortfarande orörligt, uppskrufvadt på sina grundisar.
Kring dessa slöt sig isen åter, för att å nyo bryta upp på ett större eller mindre afstånd från stranden.
Ännu den 4 mars/22 febr. såg man mycket öppet vatten från stranden, likaså den 16/6 mars, och den 18/8 i samma månad syntes hafvet åt ett håll fullkomligt isfritt.
Den 31/21 okt. började manskapet flytta in i huset, der man sedermera tillbragte vintern 1596–97 under många lidanden, faror, svårigheter och umbäranden, som beskrifvas i de Veers arbete.
Manskapet förlorade dock aldrig modet, helt säkert en hufvudorsak dertill, att de flesta af dem blefvo räddade.
Huset var uppfördt på nordöstra sidan af Novaja Semlja, vid stranden af Barents’ Ishamn.
Det var beläget vida nordligare än något annat ställe, vid hvilket menniskor förut tillbragt vintern.
Landet och dess djurlif var okändt, det hårdt tillfrusna, nästan bergfasta och dock i ständig rörelse stadda istäcket, af hvilket hafvet var bundet, något alldeles nytt och likaså de verkningar, som en långvarig sträng köld utöfvar på lefvande och döda föremål.
Innan försöket gjorts, var man ej ens säker, att menniskor verkligen kunde uthärda den högsta nordens stränga köld och tre till fyra månader långa vinternatt.
Ej under derföre att de holländska polarfararnes rådighet, mod och oförsagdhet väckt odelad beundran bland alla bildade folk och att berättelsen om deras öfvervintring omfattats med ofantligt intresse och utgjort föremål för otaliga bearbetningar och beskrifningar i så väl bunden som obunden stil, på snart sagdt alla bildade språk.
Endast några data ur öfvervintringsjournalen behöfva derför här anföras.
Den 14/4 november försvann solen, men syntes åter den 3 febr./24 jan.
Dessa daguppgifter hafva förvållat vetenskapsmännen mycket bryderi, emedan vid 76° n. br. solens öfre kant hade bort upphöra att visa sig, då solens sydliga deklination om hösten blef större än 13°148, och återkomma om våren, då den åter blef mindre än detta tal, d. v. s. solen hade bort visa sig för sista gången vid Barents’ Ishamn den 27/17 okt., och den hade bort åter framträda derstädes den 14/4 febr.
Man har antagit, att afvikelsen berott på ett betydligt fel i dagräkningen, något som dock enhälligt bestreds af det manskap som öfvervintrat.149 Björnarne försvunno och återkommo med solen.
I stället kommo under vinternatten räfvar till stugan, och dessa fångades i mängd till föda, många på stugans tak.
För att fördrifva tiden och hålla modet uppe gjorde man någon gång gästabud, der det muntra lynnet fick ersätta hvad som brast i undfägnaden.
Efter solens återkomst blefvo björnarne åter mycket närgångna, så att man med dem hade en mängd jagtäfventyr, hvilka dock alla slutade lyckligt.
Åtskilliga björnar gjorde sig hemmastadda i det af manskapet lemnade fartyget, kringkastade allting och uppbröto den af djup snö täckta köksluckan.
Ett försök att äta björnens lefver hade den påföljd, att de som åto deraf blefvo svårt sjuka och efter tillfrisknandet hytte om skinn på hela kroppen.
Då man en gång under stark köld, för att uppvärma stugan, eldat med stenkol, var det hardt när, att alla man omkommit af os.
En och annan gång, t. ex. den 25/15 febr., hade så mycket snö hopat sig utanför stugdörren, att man var nödgad krypa ut genom skorstenen.
För helsans skull tog man ofta ångbad i en för detta ändamål till ångskåp förvandlad tunna.
Barents’ hus (bild från utsidan).
Barents’ hus (bild af det inre).
Från de Bry.
Den 7 maj/27 april sågs den första småfogeln, den 25/15 maj förklarade Barents, att man, om fartyget ej vore löst innan månadens utgång, skulle återvända i båtar, hvilka derför genast stäldes i ordning.
Detta var dock förenadt med stor svårighet, emedan de flesta af manskapet under vinterns lopp blifvit ytterligt försvagade, tydligen af skörbjugg.
Sedan båtarnes utrustning fullbordats och de blifvit behörigen lastade med proviant, afreste man ändtligen den 23/13 juni.
En man hade dött den 6 febr./27 jan.
Vid båtfärdens början var Barents sjelf mycket sjuk, och sju dagar derefter, den 30/20 juni 1597, dog han, medan man, tvungen af drifis, rastade på en större isflak.
Samma dag dog ock en af manskapet, och den 15/5 juli ytterligare en.
Den 7 aug./28 juli mötte de återvändande ishafsfararne vid S:t Laurens Bay två fartyg bemannade med ryska fångstmän; med dessa hade de holländska sjömännen året förut gjort bekantskap, och de blefvo nu mottagna af ryssarne med stor vänlighet och medömkan.
De fortsatte i alla fall färden i sina små öppna båtar, och kommo alla vid god helsa och godt mod till Kola, hvarest de mottogos med festtillställningar af invånarne.
Ännu större glädje gjorde det dem, att de här mötte Jan Cornelisz.
Rijp, från hvilken de skildes vid Beeren Eiland föregående år, och rörande hvars resa man endast vet, att han då hade för afsigt att segla upp längs Spetsbergens ostkust, och att han, då detta befans omöjligt, samma höst återvände till hemlandet.
Sedan de tvenne båtar, med hvilka Barents’ följeslagare under så många faror och svårigheter färdats från vinterhamnen till Ryska Lappland, blifvit qvarlemnade i Kolas köpmansgård150 som ett monument öfver färden – den första minnesvård öfver en polarfärd upprestes sålunda i Kola! – gingo de om bord på Rijps fartyg och följde detta till Holland, dit de ankommo den 8 nov./29 okt.
Sexton man hade med Barents lemnat Holland, tolf man återkommo belbregda till hemlandet och bland dem Jacob van Heemskerk, en man som under hela resan spelat en framstående rol och sedermera fick lefva nog länge för att bevittna den tid, då bolländarne till sjös kunde mäta sig med spanjorerna.
Han stupade nämligen såsom befälhafvare på den holländska flotta, som den 25 april 1607 i grund slog den spanska vid Gibraltar.
Jacob van Heemskerk, född 1567 i Amsterdam, död 1607 vid Gibraltar.
Efter en samtida gravyr af N. de Clerck. ________
Under Barents’ tredje resa upptäcktes Beeren Eiland och Spetsbergen, och man lärde sig genom den för första gången känna naturförhållandena under vintern i högnordiska trakter.
Deremot tyckes den olyckliga utgången af de från Holland utrustade sjöfärderna helt och hållet hafva afskräckt från fortfarande försök att finna en nordostlig handelsväg till Kina och Japan, och denna väg blef numera äfven mindre nödig, sedan Houtman återkommit med den första holländska flotta från Ostindien, samma år som Barents’ följeslagare vände åter från sin öfvervintring.
På allvar blef frågan derför åter upptagen först under detta århundrade, ehuru under mellantiden försök att lösa densamma ej helt och hållet saknas.
Önskan att utsträckta Hvitahafs-handeln till
Sibirien och afundsjuka mot de kompanier, som vetat förskaffa sig uteslutande rätt till den vinstgifvande handeln med östra Asien, föranledde nämligen fortfarande då och då under sjuttonde seklet åtskilliga handelsmän att utsända fartyg för att pröfva, huruvida ett framträngande bortom Novaja Semlja ej vore möjligt.
Jag skall här inskränka mig till att uppräkna de vigtigaste af de företag, som sålunda kommo till stånd, jemte nödiga litteraturanvisningar.
Hudson var under sin andra resa i land på Novaja Semlja (vid Karmakul Bay m. fl. st.), men misslyckades i sin uppgift att norr om denna ö segla längre mot öster.
Resan gjordes för engelska handelsmäns räkning.
En redogörelse derför finnes hos Purchas, III s. 574, och en utmärkt kritisk sammanställning af alla originalhandlingar rörande Hudsons lif och resor i: Gr. M.
Asher, Henry Hudson the Navigator, London 1860 (Works issued by the Hakluyt Society N:o 26).
Det var vester om Atlanten, som
Hudson förvärfvade de lagrar som för alltid gifvit honom en så framstående plats i sjöfartens historia, och hafvet der blef äfven hans graf.
Öster ut nådde han aldrig ens så långt som sina föregångare.
Jag kan derför ej här uppehålla mig vid hans Novaja-Semlja-färd; endast det må nämnas, att två af manskapet om morgonen den 25/15 juni 1608 vid 75° n. br. sågo en sjöjungfru.
Härom meddelar dagboken följande: »Denna morgon såg en af manskapet, då han blickade öfver relingen, en sjöjungfru.
Ytterligare en af kamraterna kom på hans kallelse upp.
Hon var då tätt vid fartygets sida, blickande allvarsamt på männen.
Strax derpå blef hon kullkastad af en våg.
Från nafveln uppåt voro hennes rygg och bröst lika en qvinnas.
Hennes kropp var så stor som en menniskas, hennes skinn mycket hvitt, och långt hår af svart färg nedhängde på ryggen.
När hon dök ned, sågo de hennes stjert, som liknade stjerten af en delfin och var fläckig som en makrills.
Namnen på de män, som sågo henne, voro Thomas Hiller och Robert Rayner.»
Det är förmodligen en nyfiken säl, som denna gång gifvit upphof till uppdykandet af den gamla sjömannaberättelsen.
William Gourdon, med titel »Appointed chief pilote for discoverie to Ob», bragte detta år en last varor till Pustosersk och seglade derifrån till Novaja Semlja.
I Petschoras mynning såg han 24 lodjor, bemannade med 10–16 man, bestämda till »Mangansei» öster om Ob (Purchas, III s. 530, 534).
Under försök att skaffa närmare reda på dessa sjöfärder till Sibirien fingo Muscovy Companys utsände upplysning derom, att det åtminstone i regeln endast var fråga om att sjöledes forsla varorna till bottnen af Kara-bugten.
Derifrån fördes de öfver land, delvis med tillhjelp af två mindre floder och en sjö, till Ob (Purchas, III s. 539).
Men andra berättelser tala äfven för, att man verkligen seglade till Ob, till och med genom Matotschkin Schar, såsom synes af meddelanden hos Purchas (III s. 804 o. 805).
På samma ställe läses den förut anförda uppgiften af en ryss, som år 1584 erbjöd sig att för 50 rubel blifva vägvisare öfver land från Petschora till Ob, att ett vest-europeiskt skepp förlist i Obs mynning, och att dess besättning der blifvit dödad af samojederna.
Ryssen berättade äfven, att det vore en lätt sak att från Waigatsch segla till mynningen af Ob.
Hvalfångaren Jan Cornelisz. van Hoorn försökte segla norr om Novaja Semlja mot öster, men stötte vid 77° n. br. på is, hvilken nödgade honom att vända (Witsen, s.
906).
Cornelis Bosman reste, på uppdrag af det nordiska kompaniet i Nederländerna, med ett fartyg om 90 läster, bemannadt med 24 man och provianteradt för 2½ år, genom Jugor Schar mot öster, men mötte så mycket is i Kara-hafvet, att han nödgades söka hamn i nämnda sund.
Han väntade här på gynsammare förhållanden, men nödgades slutligen af storm och is att återvända med oförrättadt ärende. (S.
Muller, Geschiedenis der Noordsche Compagnie, Utrecht 1874, s. 185.)
1653.151
Detta år utsändes en dansk expedition mot nordost.
Resan är beskrifven af de la Martinière, hvilken medföljde som kirurg, i ett första gången år 1671 i Paris utkommet arbete: »Voyage des Pais Septentrionaux.
Dans lequel se void les mœurs, manière de vivre, & superstitions des Norweguiens, Lappons, Kiloppes, Borandiens, Syberiens, Samojedes, Zembliens, & Islandois, enrichi de plusieurs figures».
Detta arbete har sedermera fått en betydlig spridning152, helt säkert till följd af Martinières lätta, från den vanliga torra skeppsdagboksstilen afvikande skrifsätt och den massa underbara historier han uppdiktar, utan ringaste hänsyn till sanning eller sannolikhet.
Han är nordostfärdernas Münchhausen.
De norska bönderna sägas t. ex. alla vara slafvar under adelsmännen, som äro suveräna på sina gods, tyrannisera sina underhafvande och gerna resa.
Elgarne sägas lida af fallandesot och nedfalla derför i kramp, när de blifva jagade – deraf deras namn »Eleend».
Sjömännen berättas hafva vid
Norges nordvestkust för 10 kronor och ett skålpund tobak köpt tre vindknutar af der boende lappar, hvilka alla voro trollkarlar; när den första knuten löstes, fick man svag vind, den andra gaf stark vind, den tredje en storm, under hvilken fartyget höll på att förlisa.153 Novaja Semlja påstås vara bebodt af ett eget folk »Zembliens», af hvilka ett par fångades och fördes till Kjöbenhavn.
De la Martinière erhöll äfven hufvudet af en hvalross, som med stort besvär harpunerades; djuret tecknas som en fisk med långt horn i pannan.
Såsom prof på Novaja Semljas foglar afritas och beskrifves en pinguin, och till sist afslutas arbetet med ett beriktigande af polarländernas karta, hvilken enligt författarens mening bör hafva nedanstående utseende.
Jag anför dessa orimligheter, emedan de la Martinières reseberättelse utöfvat ej ringa inflytande på äldre skrifter om de arktiska trakterna.
1664 och 1668.
En hvalfiskfångare, Willem de Vlamingh, seglade detta år rundt om Novaja Semljas nordspets till Barents’ vinterqvarter och derifrån mot öster, der en af folket tyckte sig se land (»Jelmert-landt», Witsen, s. 902).154 Den samme
Vlamingh säger sig år 1688, tjugufem mil NNO om Kolgujew, hafva upptäckt en ny ö af tre till fyra mils omkrets.
Denna ö, som ganska noga beskrifves och af upptäckaren benämndes »Witsens ö», har sedermera ej återfunnits (Witsen, s. 923).
De la Martinières karta.
1666 sändes några fartyg åter från Nederländerna mot nordost.
Bland redarne funnos judar, och de sjöfarande fingo med sig bref på hebreiska, emedan man trodde, att de skulle komma i beröring med några af Israels tio förlorade stammar.
Något vidare tyckes ej vara bekant om resan, som helt säkert blef resultatlös (Witsen, s. 962).
En holländsk hvalfångare, Cornelis Piersz.
Snobberger, besökte Novaja Semlja, vid hvars kust han dödade tre hvalfiskar och sex hundra hvalrossar.
Han skulle sannolikt erhållit än mera »fisk», om han ej vid 72½° funnit en malm, som tycktes innehålla silfver, guld och andra metaller.
I stället för späck inlastade skepparen nu den efter hans förmodan dyrbara malmen, hvilken dock sedermera vid pröfning i hemlandet befans värdelös (Witsen, s. 918).
1600-talet (året ej uppgifvet).
Skepparen Cornelis Roule uppgifves hafva på längden af Novaja Semlja seglat upp till 84½° à 85° n. br. och der funnit ett fjordland, längs med hvilket han seglade tio mil.
Längre bort sågs ett stort öppet haf.
Från ett högt berg, beläget vid ett sund, i hvilket han rodde, visade det sig, att han kunnat segla ännu en eller ett par vakter längre mot norden.
Han fann der massor af foglar, hvilka voro ytterst orädda (Witsen, s. 920).
Om man får pruta några grader på den angifna polhöjden, hvilket kanske ej är så orimligt, då fråga är om gamla hvalfångares berättelser, erhållna i andra eller tredje hand, så skulle redan för ett par hundra år tillbaka Roule hafva kommit till Frans Josefs land och längs dess kust seglat upp till en för dessa trakter mycket hög nordlig breddgrad.
Wood och Flawes utsändes från England af konung Karl II med uppgift att nordöstra vägen resa till Stilla hafvet.
För detta ändamål utrustade engelska amiralitetet ett fartyg, »Speedwell», hvarjemte, »då alla upptäcktsresor äro utsatta för möjligheten af olyckshändelser», ett annat mindre fartyg, »Prosperous», inköptes och öfverlemnades till expeditionen af enskilda gentlemän.155 Befälet öfver det förstnämnda fartyget lemnades åt kapten Wood, hufvudifraren för företaget, och det andra fartyget kommenderades af kapten Flawes.
Resan blef fullkomligt resultatlös, i det Wood ej hann så långt hvarken mot norr eller öster som hans föregångare eller som hvalfångare, hvilka vid den tiden ofta tyckas hafva besökt norra Novaja Semlja.
Wood hade förut följt med sir John Narborough under en sjöresa genom det farliga Magellan-sundet och härunder gjort sig känd som en skicklig och modig sjöman, men han saknade ej blott all erfarenhet i seglats bland is utan äfven den ihärdighet och det lugn, som behöfvas under färder i högnordiska farvatten.
Han visade sig derigenom fullkomligt oduglig för det befäl han här åtagit sig.
Innan afresan var han öfvermåttan säker om framgång, vid första mötet med is föll hans tillförsigt fullständigt, och sedan hans fartyg förlist vid Novaja Semljas kust, visste han ingen annan utväg att uppehålla manskapets mod och undvika myteri, än att låta bränvinsflaskan gå rundt.156 Efter hemkomsten gjorde han slutligen Barents och andra utmärkta sjöfarare i de arktiska trakterna ansvariga för alla de från helt andra håll insamlade skepparhistorier, han före affärden antagit som bevisade.
Hela denna resa skulle derför icke här omnämnts, om den ej föregåtts och efterföljts af lifliga meningsutbyten rörande polarhafvets användbarhet för sjöfart, under hvilka åtminstone en del af den erfarenhet, som holländska och engelska hvalfångare inhemtat om isförhållanden mellan Grönland och Novaja Semlja, räddats från glömska, ehuru beklagligtvis nästan uteslutande i form af obestyrkta berättelser om mycket hög breddgrad, som tillfälligtvis uppnåtts.
Det var egentligen tre uppsatser som närmast föranledde Woods färd, nämligen:
1:o. Ett i Royal Societys förhandlingar intaget bref157 om Novaja Semljas gestalt, enligt uppgift grundadt på upptäckter, som blifvit gjorda på zarens uttryckliga befallning.
Brefvet beledsagas af en karta, tecknad af en målare kallad Panelapoetski, som från Moskwa sändt den som skänk åt brefskrivaren.
Denne uppgifver, att Kara-hafvet är en insjö med sött vatten, som om vintern starkt tillfryser, och att man, enligt enstämmig uppgift af samojeder och tartarer, ganska väl kan norr om Novaja Semlja segla till Japan.
Ett annat i Royal Societys förhandlingar intaget bref158, i hvilket uppgiften i det förra brefvet om Novaja Semljas samband med fastlandet upprepas, och de svårigheter, som mötte Barents, tillskrifvas den omständigheten, att han framgick för nära land, längs hvilket hafvet ofta är fruset; några mil längre från stranden tillfröse det deremot aldrig, ej ens vid polen, annat än tillfälligtvis.
Derpå talas ock om, att några Amsterdam-köpmän seglat mer än hundra leagues öster om Novaja Semlja och med anledning deraf begärt privilegier af generalstaterna.159
Till följd af motstånd från det holländska ostindiska kompaniet beviljades dock deras ansökan icke, hvarpå köpmännen vände sig till Danmark.
Här möttes deras framställning genast med välvilja.
Tvenne fartyg utrustades, men i stället för att segla till Japan, gingo dessa till Spetsbergen på hvalfångst.
I brefvet säges vidare, att det ej vore så oäfvet att låta några personer lefva en tid med samojederna för att utforska hvad de veta i frågan, och att, när man lärt sig närmare känna farvattnet, hela resan från England till Japan helt säkert kunde ske på fem eller sex veckor.
Skulle det så hända, att öfvervintring blefve nödig, kunde denna ske utan all fara, blott man i stället för ett fritt stående hus af tunna plankor använde jordhyddor.
En särskildt tryckt brochyr, hvars innehåll angifves af den långa och egendomliga titeln: