Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Att trots allt detta » djupsinniga vetande » små lifliga fötter kunna hållas orörligt stilla och blå och bruna ögon stråla af förtjusning, när någon gång en saga af Topelius eller Andersen berättas, bevisar bäst, hur barnet längtar efter något som kan fylla dess fantasi och ej blott dess för- stånd.
— — Men småherrskapet växer upp och sät- tes i skola, och där kommer barnet fram med sin orätt uppfattade inlärda visdom och läraren får dubbelt besvär att försöka klara dessa omogna begrepp och hindra eleven att gång efter annan i orätt samman- hang komma fram och lysa med sina i hemmet beundrade kunskaper.
En lärarin- na bland mina bekanta omtalade nyligen, hur under en religionstimme en liten tioå- rig flicka önskade få veta hennes åsikter om predestinationsläran, hvilken tydligen hade mycket sysselsatt hennes egen lilla hjär- na.
Och på vinteraftnarna, när läxorna äro inlärda, fördjupar sig 11 och 12 åring- en i mammas och pappas bibliotek, fylla sina sinnen med kärleksintriger och äkten- skapshistorier, studera Shakespeare och Val- ter Scott, och de ett par år äldre syskonen anses mogna för Ibsen och Anne Charlotte Edgren och se med ett djupt förakt ned på barnböckerna, som finnas ' kvar i ett hörn af bokskåpet sedan mammas ungdom, och med ett ännu djupare förakt, blandadt 171 med medlidande, på de kamrater, som af förståndiga mödrar försetts med lektyr, som verkligen är lämpad för deras ålder, och som därför ej kunna briljera med den lef- nadsvishet, hvaraf de själfva äro i besitt- ning.
O, I arma små, som aldrig vetat, hvad det är att i sanning vara barn med barnasinne och barnatankar, är det att un- dra på, om I fån förstörda nervsystem och öfveransträngda hjärnor mer och mer, ju längre I behandlens på detta sätt!
Jag har nämnt en af de samverkande orsakerna till » nervositet i barnkammaren », men de äro många flere och vi skola nu tala o m en annan.
Har det ej händt dig, min läsare, ej blott en utan många gånger, att, när du aflagt visit hos dina bekanta, hela barnskaran mer eller mindre mangrannt varit församlad i förmaket och fått stanna inne hela tiden, ja t. o. m. deltaga i sam- talet och ge sin åsikt tillkänna.
Da kan ha något att tala med din vän om, hvilket ej lämpar sig för barnaöron, men efter några fåfänga vinkar om, att de små kunde gå ut en liten stund, medan du talar med deras mamma, uppskjuter du samtalet till lämpligt tillfälle eller börjar det, utan att fästa dig vid de smås närvaro; i förra fallet.
kan du själf få obehag, om ämnet var vik- tigt, i senare fallet skadar du barnet, — men hvad är att göra!
Hur mycket skadligt få ej de små öronen höra under sådana besök, då ofta hela stadens » on dit » af handlas och barnen med intresse följa med sam- talet och själeva gifva sin mening tillkän- na på ett högljudt sätt.
När vi voro barn, inskärptes hos oss gång på gång, att barn skola tiga, när stora tala, men nu tycks förhållandet vara omvändt; barnen skola tala och de stora vara tysta eller åtminstone alltid vara färdiga att besvara alla småherr- skapets frågor, med det samma de fram- ställas, om vi också därför nödgas afbryta ett ifrigt samtal med andra.
Och äro vi dristiga nog att ej genast bry oss om barnets frågor, har den lilla herrn eller damen i kolt tusen sätt att påminna oss om vår skyldighet och börjar då vanligen med milda lampor genom att gång på gång upprepa sin fråga eller på nytt begära af godsakerna på bordet förmatt sedan, o m det ej hjälper, på kraftigare vis ge sitt misshag tillkänna.
Och när den lilla spar- kande och stampande skrikhalsen slutligen af mamma blifvit mildt upplyft och lugnad, sitter modern med bekymrad uppsyn och klagar öfver, att lillen är så klen och nervös att man får vara ytterst försiktig med ho- nom.
När jag växte upp, hörde man ofta talas om » stygga barn » och ansågs nog själf ibland för ett sådant.
Men har du märkt att detta är en alldeles öfvervunnen ståndpunkt hos vår öfverciviliserade tids småttingar.
De äro nu istället nervösa; men det märkvärdiga är att nervosititen bra ofta yttrar sig på samma sätt som » stygg- heten » förr, fastän den nu anses som en sjukdom, som skall botas med järn och fisklefverolja, då däremot i min ungdom sådan slags sjukdom bäst häfdes af en i tid väl applicerad risbastu, en metod som i vår upplysta tid anses allt för barbarisk, men som oftast visade sig både verksammare och billigare än alla doktorers stärkande mix- turer, hvarmed nu de smås moral skall för- bättras och deras magar försämras.
Men det är ej blott under förmiddagsvisi- terna barnen tillåtas vara inne, utan när föräldrarne gifva middag eller supé, anser?
IDUN 172 1S97 barnet det höra till sina åligganden att göra Prästen talar om eld och tungor, les honneurs för gästerna, och husets 8 eller ropar med kraftiga herdalungor 10-åriga dotter sitter m e d en världsdams jubel ut öfver stor församling, vana och koketterar för herrarne och låter lyssnande ungmö och lomhörd gamling.
sig af d e m beundras, medan lille bror till fönster det yttersta försöker att visa sina sällskaps- Solen in genom höga talanger för tanterna, m e n därvid ofta har målar å vaggen flammande mönster, svårt att undertrycka en gäspning, som präste ?i lyfter sin siarhand kunde skvallra o m, att han vid denna tid mot den himmelska eldens land.
brukar ligga väl instoppad i sin säng sedan ett par timmar tillbaka.
När sedan mam- skockar ma vid en hastig blick på klockan finner Klockan ringer och folket att den närmar sig 10, sändas småbarnen hem sig sakta i fromma flockar, till sängs, men de äldre barnen, som äro skogc7i doftar och äng står fager närmare » tonåren », få fortfarande vara uppe, i den skimrande pingstedager.
och så kan flickan kväll efter kväll få gå Folket glades åt Herrans hvila, till hvila flere timmar senare än hon borde — smila, och detta just under den tidsperiod då hon gubbar nicka och gummor mest behöfver stärkas och föra ett förstån- digt lefnadssätt, och skolgossen, som blott får några timmars sömn, kommer trött och håglös till skolan, ofta med bristfälligt in- lärda läxor.
Och b vad blir väl det slutliga resultatet af en sådan uppfostran?
Svaret ligger nära till hands, t y just så danas ner- vösa män och kvinnor, af dessa barn som redan i sina tidigaste år blifvit jäktade och öfveransträngda, beröfvade sin erforderliga hvila för kropp och själ.
— Mycket skulle återstå att säga, men för att ej taga tidningens spalter för mycket i anspråk måste j a g nu sluta, fast ämnet ej på långt när är uttömdt.
Jag har t. ex. e j alls vidrört den viktiga faktor, som heter öfveransträngning i skolorna och s o m nog i sin mån bidrager till barnens nervositet.
Men det har ej heller legat inom ramen för denna lilla uppsats att omtala dem alla, ej heller har j a g tyckt mig böra gifva några råd, hur skadan skall afhjälpas.
Meningen har blott varit att påpeka några af miss- förhållandena, hvar och en m å sedan så godt han förmår söka af hjälpa d e m.
Och det finnes helt visst många sätt att råda bot på det onda, vikten ligger blott därpå att vi låta de små så länge som möjligt förblifva barn, sådana som Paulus beskrif- ver dem i de ord, j a g användt som motto, barn, hvilka tala som barn, haf va sinne som barn och hafva barnsliga tankar.
* Pingst.
• " ^mplarne ™ @ blomma i gröna under soliga luften dallrar stilla vatten Tupparne folket pingstedagar; kring skog och ängar, och gala ' örtesängar.
i soligt tar på sina vajidrar hagar i dalen väder, helgdagskläder, och kör med häst hän till kyrka och Kyrkan så hvit och ligger i den skimrande klockan långt Orgeln ringer öfver tonar folket gamla vänder solkiga fager pingstcdager, bland tornets ängar under hvalfvct sockenpräst.
och och sången med ljusa vid tårars bjälkar blomsterstjälkar.
vankar tankar, bad psalmboksblad.
gossar och flickor på hälsa, följas Hemma aplar Långsamt blomma själar fromma.
vrider sig och tungor från minnas dalar alla, när ljufligt daggen å kvilar pingstesolen.
predikstolen sommarnatten kring och i dunklet åt.
i hagen mot de väntade Eld helgdagsstråt och skiljas äng och vatten katafalk i blommans kalk.
I Små Stockholm.
utställningsfunderingar och litet annat smått och godt.
F ö r I d u n af Lovisa Petterkvist.
Bref II.
En sådan obegriplig tur!
Vi får vara m e d o m invigningen!
H v e m kunde tro det!
Ut- ställningar, som aldrig brukar vara färdiga när de ska, men v i är i gamla Sverige nu, Gud ske lof, och där är man visst alltid färdig när man ska — åtminstone när det gäller festligheter!
På kvällen bad j a g en liten riktigt vacker b ö n till Vår Herre, att Han skulle vara så innerligt nådig och låta solen skina öfver oss, öfver vår älskade Kung, som skulle inviga, o c h öfver » vår arbets- ädla idrottstäflan ».
Hvad j a g tycker det uttrycket låter vackert!
Klockan 7 hade j a g redan väckt Ruffen 5 gånger, så vi inte skulle komma i v ä g för sent, o c h var själf färdig i full utställ- ningsstass.
N y svart klädning, snäf som en strut, gul krage, som hvirflar o m öronen på mig det minsta det drar, skor från Palms och en hatt!
Ja, Gud bevare småstadsbor, som ska köpa hattar i Stockholm, det säger jag.
Jag ville ha en spetshatt m e d violer uti och k o m i stället hem m e d ett mörk- grönt odjur, som ranglar på hufvudet på mig som o m det druckit sig pirum och som till p å köpet är klädt m e d en svajande eldröd vallmobukett m e d tre rosetter på stjälken.
» Säg inte ett ord gubben, inte ett ord, » sa j a g, när Ruffen t o g emot både mig och hatten m e d en hel » hm » - skur.
» Hade du varit i den boden, så hade du kommit hem med två vallmoruskor i peruken, det svär jag på. » Vi ska naturligtvis ha John m e d oss.
(Ingenting tycks kunna afskräcka den, inte ens 10 kronors angtré.)
Emellertid såg han ovanligt hygglig ut i sin helblå cheviots- kostym, o c h hvad Ruffen angår, var han fullkomligt söt i sin n y a svarta bonjour, fina hvita halsduk och sprättiga blankläders- stöflar.
» O m det blir mycket folk, Ruffen lilla, » sa j a g, när vi tågade af, » så håll dig bara tätt intill min tribun. » Det var med känslor j a g sade orden » min tribun », ska j a g säga!
Jag har nämligen haft den stora, ofantliga äran att få emot- taga ett presskort!
Jag är inte längre bara Lovisa Petterkvist; j a g är en pressens re- presentant, som inte behöfver betala ett öre, som blir bjuden på alla festligheter som finns, som — —.
Med ett ord, j a g är hvarken en turk eller grek, utan en stor- makt!
Visserligen hade j a g varit bra glad, o m min biljett gällt för två, ty man v e t hur herrar är, när det gäller ge ut pangar för någon ann ' själsodling än punsch!
— och det hade den gärna kunnat göra, efter som j a g utan Ruffen verkligen bara är en » half » person, m e n det kan nu inte hjälpas — j a g är grufiigt stolt och tacksam ändå — / / Bara vi stack näsan utom dörren, luktade det fest.
Från slottet gick två led himmels- blå flaggstänger öfver Norrbro.
D e m såg vi inte, men vi kände dem i luften.
Flagg- alléen öfver Arsenalsgatan, som sedan ledde ända fram till den lockande, i ljuset häg- rande utställningsvärlden, såg vi däremot naturligtvis.
» O, Ruffen, » sa j a g och tryckte hans arm intill min.
» Se på flaggorna, har du någonsin sett d e m fladdra så blå, så glada, så ljusa förut? » » Det är vår egen enskilda flagg det här, » sa Ruffen, » som vi bara hissar här hemma. » » Inte under den ser så glad ut då, » sa jag.
Vi skulle naturligtvis åka.
» Hvad fruntimmer, » sa Ruffen och tittade motvilligt på kön kring spårvagnarna.
(Han afskyr folkträngsel!)
» O m du sa ' blomsterrabatter ändå, » sa jag.
fick j a g m i g en knuff.
fick j a g mig en knuff till.
» N e j, v e t ni hvad, » sa j a g, » v i är inte nog stockholmska i armbågarna ä n n u: vi går! » Och det gjorde v i.
Jag hade m e d flit afhållit m i g från att promenera åt det här hållet förut: också blef storstadsintrycket öfverväldigande.
I de nyss utspruckna alléerna galopperade ryttare m e d krökta halsar, slående upp m e d benen, som bara äkta fullblod kan göra; i den majestätiska palatsavenyns skimrande fönster hängde flaggor o c h satt festklädda damer, medan nedanför en dubbel haj af människor bildade sig, genom hvilken deras majestäter skulle — — — » F y tusan hvad här luktar! » sa Ruffen.
» Bara sill, » sa j a g hastigt.
» Nej hökare, » sa Johan.
» Skämd bökare, » sa Ruffen.
Nu frågar j a g, är det lätt behålla någon högre poetisk stämning i sådant sällskap.
Om nu Stockholm, som prof p å landets hufvudnäring, vill lägga u p p ett sillförlag just i stråkvägen, just för att tilldraga sig främlingarnas uppmärksamhet — är det nå- gonting att rynka på näsan åt, i synnerhet när det, upplaget, är doldt af ett det mest
IDUN 1897 173 kapten surrade: » I —; ge- biljett bara kostat o!
Ja då hade vi natur- upp sig — ligtvis inte sluppit in alls! » väääärrrrr! » som om han haft en bikupa i Allt var emellertid glömdt, när vi väl halsen, och så kom fyra lakejer till häst, i Nu kom en grupp de ståtligaste preus- kommit in.
Men beskrifva hvad jag såg, korta blå rockar och gula läderbälten, och siska officerare ridande med solen i pickel- hufvorna och uniformen stram.
» Ser du, kan jag inte, bara att det var någonting efter dem det skönaste ljusbruna fyrspann, Ruffen, » sa jag förtjust.
» Främlingarna har mycket stort, ljust, vidt, med ljusa hus här kördt af en blå-hvit kusk, sittande på en Iniuti vagnen hälsade och där, folk, blommor, hela moln af flaggor, helhvit kuskbock.
redan kommit. » vimplar och fanor och så ett dubbelt led så innerligt nådigt vår egen älskade Konung » Det är j u polisen, vet jag. » soldater med hvita hjälmbuskar som räckte i gul fjäderbuske och militär-kappa, under- » Vår polis, vår svenska polis! » sa jag.
ända från ingången och till fonden, där stödd af vår egen älskade Drottning, som i Vi var nu framme vid nya bron, som någonting högt,byzantinskt-mohriskt-spanskt grön, guldbroderad sammetsklädning såg så jag inte hann se på en smul.
glänste, som jag sedan fick höra var vår god och mild ut, att mitt hjärta alldeles » Har ni biljetterna? » afbröt jag hastigt.
egen älskade nordiska Industrihall!
smälte sönder.
» Knäfveln så dyrt, » sa Ruffen och tog Kronprinsen tog emot sin pappa och mam- » Sitter hatten rätt, Ruffen lilla? » hvi- fram sin biljett, » 10 kronor! » ma på trappan, barhufvad!
skade jag.
» Ja, nog hade 5 kronor » sa Johan » Tänk, Ruffen, » sa jag och torkade mig » Kör ner den litet. » och tog fram sin.
t » Köra ner ett stop, » sa jag.
» Sitterden i ögonen, » att inte kunna mer än niga! » » Bäsch, » sa j a g; » ni kan väl inte begära, bara rätt så. » Nu kom ett fyrspann till, och inuti det att de ska servera biljetter i half portion er I detsamma ropade en ståtlig kapten: satt en den ståtligaste dam och en uniform heller! » » I gev-ä-ä-ärrr! » så tungan surrade; så som — Det var mitt sista ord på den här sidan slog soldaterna på bössorna så de sa » klirr », Så slöt folkmassan ihop sig framför mig Rubikon.
(Det finns visst en å, som heter och så dansade ett det näpnaste låga eki- som en mur.
Rubikon, och som har den egenskapen, att page in mellan soldaterna, förspändt m e d » Ursäkta », sa jagfryntligt, men jag är när man gått öfver den, blir man alldeles ett fyrspann smäckra araber, körda af fyra här för att se, j a g!
» omvänd mot hvad man varit förut?)
randiga jokejer, som satt på ryggarna med De andra var tydligen där i samma än- På andra sidan — framför en hvitglän- betslet i hand och körde utan att någon damål, fast i mycket högre grad.
sande port, som såg ut att vara af dragant, kuskbock behöfdes alls.
Nu kändes det inte längre s o m om jag stod en hel här » Preussare », utbredd » i » Gud, Ruffen, » sa jag, » tror du det var by tit om fot, utan som om jag by tit om kedja ».
glödheta stryklon i kängerna.
Kronprinsen? » » H v a d ficktjufvar de måtte vänta, » sa » Ruffen », sa jag matt, » ser du småprinses- » Det var det nog, och prins Eugen med. » j a g!
» Knäpp ihop rocken, Ruffen — — » Det tror jag inte, » sa j a g; » han såg sorna?
» var inte rädd Johan — —; håll bara ihop inte ut som nå ' n prins på ryggen.
Men » Jaha, och prins Carl med. » med — — » kan du se hvar pressen sitter? » » Hur ser de u t?
» » Jag ska nog se efter kusin Gustaf, jag, » » Nej, men hvar vi sitter.
Det är här » Röda och hvita randiga ».
sa Johan.
Sitt du, Johan, och du med, gumsan. » » Hur är de klädda? » » Tack » — sa jag snäft, » men tappar han » Det skulle j a g!
» sa jag föraktligt.
» Sitta » Som törnrosknoppar ».
bort sig, får han nog ligga där som schalen, på en usel tiokrona den stoltaste dagen i Jag tänkte säga Ruffen, att han var som och — » mitt lif!
N e j, får jag inte sitta dit jag hör, han var, men jag hade inte tid.
» Biljetten. » så sitter jag inte alls! » » Ruffen, » sa jag doft, » numåste jag sätta Det var en af preussarna, som talade.
Vagn efter vagn » lämnade sin last », som mig. » » Jag är Lovisa Petterkvist, » sa jag förnämt.
det heter, af blomsterrabatter, gamla och » Jag kan ju stå i stället, jag, » sa Johan.
Karlen såg så dum ut, att pickelhufvan imga, och af herrar, så ordensprydda och » Tack, » sa jag och sjönk ned som en riktigt tycktes klä honom.
guldsmidda, att man inte ens såg hvad klump.
» V i d pressen, » tillade jag än förnämare.
de var af.
» H y s c h!
» fräste en herre.
Så trädde en smärt, uniformsklädd gestalt » Ä h, hör på g u m m a n!
» skrek en pojkröst.
Nu trängde en hofman med en meters- fram på en blå sammetsläktare och hälsade hög tagelplym sig igenom folkmassan, bä- » H o n ligger i pressen! » så innerligt vackert åt alla håll och kanter.
rande en guldfodrad kappa på armen åt » Syns inte på ' ua! » skrek en ann.
» O, Ruffen, » sa jag och neg om och drottningen!
Så mycket hann jag se.
Nog tycker jag, att Kungl.
Majestät borde hålla sina pojkar instängda de dagar det om igen: » det var Kronprinsen! » » Hvad gör de n u?
» frågade jag om en är fråga om ang-tu-si-asmen och fosterländ- » Sitt, Lovisa! » ur min ryggarrest.
ska känslor!
» Förr dör jag, » sa jag och böt om fot.
» En gammal herre håller tal som inte hörs, » » Du borde ha tagit Lycko med dig. » Nu var vi emellertid inom poliskedjan.
sa Ruffen.
» Det borde jag, eller åtminstone borde jag » Kom, » hviskade jag ifrigt, » sår gå vi » Då kan han låta bli ta upp tiden med, » ha satt på mig ett par gamla känger!
Hålla sa jag.
genast in! » Nu gick vi till en ingång, vaktad af en — hålla! » Jag till att vinka med parasol- » Hvad gör de nu? » ljusblå vaktare i uniform; jag naturligtvis len det mesta jag orkade.
» Nu sjunger de kantaten. » m e d min storhets insegel, min älskade press- » Ä r du tokig, Lovisa, vinkar du åt Kron- » H v e m har skrifvit d e n?
Är det » bok i handen.
prinsen? » » Hysch, hysch, hysch! » lät det r u n d t o m - » Nej då — men åt Lycko — Ser du inte kring mig som i ett ormbo.
» Den där gäller inte, » sa vaktaren barskt.
» Förlåt, » sa jag mildt, » men kan herr- » Gäller den inte? » sa jag.
» Hvad gäller honom där borta — Ly-y-cko! » Jag hann inte ropa mer, så nedhyssjad blef jag.
skapet upplysa mig om, hur jag ska få veta då, o m jag får fråga? » » Det vet jag inte: men den där gäller » Hva falls &gt;:, sa jag, » får jag inte ropa åt något, om jag hvarken får se, höra eller — Nej — han ser mig fråga? » min egen press?
inte! » andra sidan.
Nog är inte — han går på » Inte när folk sjunger! » » Ja, då försöker vi väl vid en ann port, det rysligt, Ruffen, pressen och jag sitter » Å h, » sa jag lika mildt, » det betyder in- då, » sa jag.
» K o m Ruffen! » på galen sida om hvarandra — —!
Och genting för mig. » Så gick vi till en ann port.
Kantaten var obegripligt vacker: klar och » Ursäkta, » sa jag, &gt;men gäller pressen det kommer vi nog att göra — jämt — ef- ter — detta — — — det » Tårarna ljus som en midsommarnatt.
Naturligtvis något här! » följde jag med texten halfhögt, och så hyss- Vaktaren, också ljusblå, såg på mig länge.
tog resten.
» Ly-y-cko, ohoj! » lät det bredvid mig som jade de igen!
» Nä-ä, » sa han till sist.
» Och detta skall vara en invigning, Ruf- » Tackar, » sa jag, ty på någon sida tyckte ur en mist-lur!
Det var Johan, som med handen för fen, » sa j a g!
jag höfligheten skulle vara.
Så gick vi till en » Ursäkta, » sa jag litet senare till ett par tredje port, men där gällde inte pressen en munnen vrålade, så han blef blå, för att smul: det var uppvaktningens port.
• » hjälpa » mig.
Människorna gapade och ryggar framför mig, » men skulle inte her- » Längst bort till vänster, hos tiokronorna, hyssjade, kaptenen gaf oss en ursinnig blick rarna kunna öppna den allra minsta lilla tror jag, » sa till sist en herre, som också — — — Ja, Gud vet, hur det hade gått springa mellan sig! » Ne-ej det kunde de inte.
Om jag setat i såg litet halfofficiel ut, fast han var höflig.
för oss, om inte klockan varit så innerligt » Tänk nu, Gustaf, » sa jag och torkade nådig att slå 12 i detsamma och folket fångcell hade jag inte kunnat haft det svar- svetten ur pannan, » om din och Johans utanför hurrat bort oss.
Soldaterna stramade tare.
konstnärliga plank.
N e j, tvärtom: en tanke att hedra!
G EORG LEVY ' 5 det är Största urval af Linne-bosättningsartiklar samt Gardiner.
LINNEjVIAGÅJIN.
Drottninggatan 53, Stockholm, Utstyrslar förfärdigas på beställning å egen atelier efter nyaste modeller.
Order å minst 35 kronor levereras frakt / ritt närmaste järnvägs- eller ängbåtsstation.-
IDUN 174 Men när vår egen älskade Kung steg upp för att hålla tal, kunde ingenting återhålla mig!
Jag steg upp på bänken.
I detsamma bröt solen fram och kom de gula fjädrarna i Hans Majestäts skimrande hjälm att lysa som eldstungor mot den djup-, blå sammeten — rösten, den mäktiga, trängde genom vinden och gick rakt in i hjärtrötterna.
De fick gärna ropa både: ned, ned!
hysch, hysch!
bäst de ville.
Jag hade ändå sett en syn, som jag aldrig kommer att glömma, en syn, som sa mig och många, att om det så blir en utställning af käjsare, så kommer vår Kung att ta priset ändå!
Hur jag kom ned från bänken, vet jag inte riktigt; jag tror det var ined hjälp!
Om utställningen ska jag skrifva nästa gång.
Jag är fasligt trött, och fötterna brän- ner ännu som stryklon!
icke tala om hemmen, ute i lifvet myllrar af kvinnliga arbetare?
Men bredvid denna hedervärda kvinnliga flit finnes mycken kvinnlig lättja, och det var den jag karrike- rade, icke af illvilja eller okynne, utan rätt och slätt af önskan att » väcka ».
Till karri- kering höra med nödvändighet öfverdrifter; de användas för att bjärtare framhålla de oegentligheter, man vill till lifs, och ha därigenom sitt berättigande.
Fattar man dem, som Ellen Bergström i föreliggande fråga tyckes hafva gjort, alldeles efter bok- stafven, förlora de helt naturligt sin rätta karaktär och verka som orimligheter.
Min artikel var icke uttrycket för något kvinnohat, utan endast afsedd att vara en » väckare » för dem, som kunde behöfva en sådan.
Jag ville påpeka hvarje kvinnas skyldighet att göra gagn i lifvet, det må vara i eller utom hemmet, genom att ar- beta eller hjälpa nödställda likar, och där- jämte ville jag framhålla nödvändigheten —: — * af att hon i tid rustar sig för ett li f i arbe- te, på det hon, om och när den stunden kommer, då hon själf måste förtjäna sitt inbjudas vördsamt till ett besök i uppehälle, må kunna, välja en god syssel- — belägen i Nordiska museets byggnad sättning och icke vara tvungen att taga till å utställningsplatsen — där hviloplatser och hvad arbete som helst.
toalettrum gratis stå till våra ärade gästers förfogande.
Alla utställningsbesökande damer » Iduns sa- long » Red.
Kvinnorna S o m margens blomster ... Ett svar.
•J-rll aktning för Ellen Bergströms artikel r * • under ofvanstående rubrik i Iduns nummer 20, men något genmäle är den icke, ty den bemöter icke hvad förut i ämnet anförts, utan ger sig in på ett alldeles nytt område.
I den ursprungliga » Som markens blomster » talade jag icke om hela kvinno- könet, utan endast om en enda del däraf, Ellen Bergström åter för fram kvinnorna i flock och följe och söker genom sina af varm sympati besjälade ord för oss framkalla bilden af alla de förträffliga, dugande kvin- nor vi personligen känna, hört talas eller läst om, på det att de genom sin mängd och det angenäma intryck, de göra på oss, må helt undanskymma mina temligen obe- hagliga lata kvinnor och gifva dem prägel af att vara blott och bart hopkonstruerade varelser utan motsvarighet i verkligheten.
Ett sådant tillvägagångssätt kan knappast anses riktigt.
Kvinnokönet är icke en odel- bar, alltigenom likartad storhet, som alltid måste tagas i sin helhet, utan en skiftande uppdelbar mångfald.