Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Stycket kan sägas vara ett spirituelt och allt igenom underhållante kåseri öfver kärleken, i hvilket författaren genom den skeptiske, en smula frivole, men gentlemannamässige och rättänkan- de de Eyons mun låter blixtra ett helt fyrver- keri af aforismer öfver det kvinnliga könets sätt att] umgås med den » gudomliga lågan » både i och utom äktenskapet — bitande kvicka för det mesta och rymmande mycken träffsäkerhet, ehu- ru, naturligt nog, på sina ställen mera tillämp- liga på pariserförhållanden än på våra hederliga svenska.
Dock Dumas ' stycke är mer än ett kåseri: som man kunde förvänta af den skicklige dra- matikern är den skimrande dialogväfnaden bredd öfver en intrig, full af scenisk spänning och fi- ness.
Hur den kj-skt renhjärtade, varmt älskan- de unga fru Jane de Simerose just på grund af sina uppdrifna ideala kraf på kärleken slites från sin man, utsattes för de största faror, är nära att snafva och falla, men till sist lyckligt åter- föres i makens famn genom det öfverlägsna sätt, på hvilket » damernas vän », den själf osårbare de Eyons, förstår att länka händelsernas trådar, är på ett så underhållande sätt skildradt genom de fem ganska långa akterna, att åskådarnas intresse, aldrig slappadt, hålles uppe allt intill slutet.
Som man redan af dessa antydningar kan fin- na, tillhör » Damernas vän » just den kategori af modern salongskomedi, som anses ligga synner- ligen väl för vår Dramatiska teaters nuvaran- de artistbesättning.
Och titelrollen — den är väl om någon en Fredriksons-xolW Också blef utförandet erkännansvärdt, snart sagdt efter hela linien, och den värderade direktören firade en sannskyldig » liten triumf » i de Eyons eleganta skepelse.
Fru Sandell förlänade åt Jane de Si- meroses intagande gestalt mycken värme, lif och behag, och fruarna Eartman, Fahlman och Seelig- Lundberg voro förträffliga i sina icke oviktiga biroller.
På herrsidan skulle vi nog vilja göra våra invändningar: hr Palmes de Montegre t. ex. gaf allt för litet öfvertygande uttryck åt den passionens medryckande kraft, man kunde hafva väntat af » den varmblodige jägaren från Jura » — men i ett som allt måste premieren be- tecknas som en förtjänt framgång, och den full- taliga publikens lifliga bifall vittnade godt för de förhoppningar, direktionen kan ställa på det nya programmets varaktighet.
Konungen och kronprinsen öfvervoro föreställningen.
S ö d r a teatern.
Tyvärr är det vår recensent- plikt att konstatera, det Södra teaterns premiére i tisdags afton af den åtskilligt omtalade samt till och med omtäflade engelska pjäsen » Trilby » ingalunda blef hvad nog både teatern själf och dess välvilligt stämda publik hade hoppats.
Man hade såväl unnat de flitigt arbetande Thaliatjä- narne där uppe på Söder en riktigt god kassa- pjäs i nyårsgåfva efter den långa höstens mo- tiga konjunkturer.
Men nej, » Trilby » blir det nog icke, som skall väcka förlig vind i de stam- pande teaterseglen.
I England och Amerika, där hvarenda män- niska slukat du Mauriers roman ur konstnärs- lifvet, af hvilken den nu framförda » dramen » endast är en scenisk resumé och till på köpet en ganska tarflig sådan, kan man dock fatta förutsättningarna för den popularitet äfven den- na senare vunnit.
Bomanen Trilby är visserli- gen också öfversatt till svenska, men helt visst icke ännu läst och känd i synnerligen vidsträckta kretsar.
Och från det melodramatiska skelett, pjäsen » Trilby » presenterar, ha tyvärr fallit bort 15 alla de lifvets behag i form af stilens friskhet, känslans ursprunglighet och äkthet, som ge de Mauriers bok afrundning och färg.
Framförallt kräfves för den kvinnliga hufvud- rollens framställarinna en öfverlägsen och smi- dig artist, om ej det hela på scenen skall verka allt för vidunderligt.
Fröken Signe Wolter fyllde rätt godt betingelserna, hvad apparition och röst- resurser angår, men alldeles icke de dramatiska.
Elevmässig kantighet och bristande behärskning af såväl talets som gestens medel sprungo där- till allt för starkt fram.
Den demoniske Svengali måste också komma i händerna på en verklig / cara / dm-s-skådespelare för att ha någon möjlig- het att bli smältbar.
Erkännas må villigt hr E.Wagners visst icke oäfna ansatser — men de räckte ej till att alltid hålla den konstbesynner- liga figuren uppe öfver det här allt för nära lu- rande djup, som heter » det parodiska ».
Hr Lam- bert kan vara mycket rolig, det veta vi alla, men han är ej skapad för sentimentalitet — och Little Billie är då en riktig sensitiva.
Hans hyggliga ar- tistkamrater, de kära gossarne Sandey-Seftmd och Tatty-EngelbrecM, hans hyggliga engelska präst- gårds-mamma, fru Christiernson, den hyggliga port- vaktarfrun Vinard-Cas^eV och den nästan okrist- ligt hygglige Gecko- Warberg — all denna för- träfflighet sammanslagen kunde dock icke förmå oss att ta stackars Trilbys och Billies tragiska kärlekssaga på fullt allvar.
Ja, se där oberäkneliga ock kinkiga äro vi nere på parketten!
Men hvem vet.
Vi för- nummo, i synnerhet efter de senare aktsluten, explosiva bifallsutbrott uppe från raderna, som helt visst voro uttryck för en lika ärlig, men alldeles motsatt öfvertygelse.
På Folkteatern hade kanske Trilby blifvit en succés.
Och hvar- för skulle icke den publiken också hitta till Sö- der?
Den har nog varit där förr — och för den saken behöfver teatern då visst icke skämmas!
T r e d j e kammarmusiksoarén gifves af Aulinska kvartetten instundande tisdag i Vetenskapsaka- demiens hörsal.
F r ö k e n Sigrid Lindberg gifver konsert härstä- des nästkommande torsdag den 16 dennes i Ve- tenskapsakademiens hörsal med biträde af frök- narna Ester Sidner och E. Ulfsax samt hrr Sven Scholander och xlug.
F r u E v a Nansen, den framstående norska ro- manssångerskan, gifver ånyo konsert härslädes den 24 dennes.
En nyårsgåfva.
ag hade nog tänkt ut en mycket vac- ker nyårsgåfva åt dig, men.
» Fru Törnell kom inte längre och såg smått be- svärad ut.
» Bekymra dig inte för det, kära barn, » sade hennes man och klappade henne lätt på handen, » det blir nog bra med d e t.
» Hvilket svar hon för resten kunnat ana på förhand — John hade minsann annat att tänka på och intressera sig för än så- dana där bagateller, som han aldrig kunde ägna mer än en synnerligen förströdd upp- märksamhet.
t. ex. som med julklappar- ne.
Hon suckade litet beklämdt, men tog ögonblicket därpå så att säga tillbaka denna otacksamhetens suck med den reflexio- nen, att John j u var en så innerligt god man, som ändå menade så väl, om han nu också inte hade tid att deltaga i alla hen- nes små funderingar och idéer.
Nej, det var inte godt för herr Törnell att få tid till öfverlopps för småsaker; han var banktjänsteman, stadsfullmäktig och ordför- ande i åtskilliga bolag och komitéer, en man, som från tidigt på morgonen till sena kväl- len outtröttligt nötte sin kraft på de mest skiftande samhälleliga värf — de lade så helt beslag på honom, att någon gång i en- samma stunder till och med han själf med ett visst mismod tyckte sig vara blott en arbetsmaskin.
Det var en sådan där » ensam stund », han en eftermiddag fram på nyåret unnat sig i sitt arbetsrum.
Det knackade på dör- ren och betjänten tassade in.
» Kan man få vara.i fred — jag har inte ringt! » sade herr Törnell kärft.
men nu förstod han, hvart åtskilligt hennes dryga handpenningar tagit vä- af gen ...
Kvinnan berättade, att Fru Törnell ända sedan julen hjälpt henne och hennes familj, en dödssjuk man och minderåriga barn, med kläder, mat och pengar.
De hade under bostadsbristen fått bo i ett skjul, men fru Törnell hade nu för hela året skaffat dem en varm och God liten bostad, läkarehjälp åt mannen och arbete med fintvätt åt hen- ne själf.
ja, gud välsigne den frun.
pä Om förlåtelse, herr direktör, » sade be- tjänten och stannade villrådig, » det är en främmande kvinna, som nödvändigt vill tala vid direktören, eftersom frun inte är hem- ma för tillfället.
» Eftersom frun inte är h e m m a?
» efter- sade herr Törnell, » hvad menar hon med det?
— nå, så låt henne komma in då? » Direktören hade hastigt rest sig upp, vänd mot fönstret, på hvars ruta han sakta och tankspridd trummade, under det han med ett underligt spändt uttryck öfver anlets- dragen stirrade ned på gatan.
Men icke ett ord af kvinnans berättelse gick förlo- radt för honom.
han tänkte, att de som synas göra mest här i lifvet — såsom han själf till exempel — göra bra nog litet mot vissa andra, som i tysthet godtgöra hvad de förra kallsinnigt försumma.
Framför direktören stod en torftigt, men snyggt klädd kvinna af sjukligt utseende.
Hon öppnade flere gånger de nervöst skälf- vande läpparne, utan att komina sig för med ett enda ord.
Nåå? » frågade herr Törnell temligen vän- ligt, da han märkte hennes sinnesrörelse.
Detta gaf henne med ens m o d och tanke- reda.
» Jo, » sade kvinnan med en röst, som vanr i hörbarhet och uttryck, j u längre hon fick tala, » jag måste hit och tacka för all den välsignelse, jag fått.
Det är förstås frun, jag först skulle tacka, men då hon inte var hemma, tyckte jag, att jag i alla fall också måste tacka direktören, som j u är hennes man.
Jag tyckte inte jag kunde gå härifrån förr.
ursäkta mej, herr direktör.
Som direktörn nog vet, är frun så välsignadt g o d mot de fattiga.
» Det liksom stack till inom herr Törnell — nej, det hade han verkligen inte just vetat om eller gjort sig besvär att ta reda Redigeras af Sophie långe.
Brefkort innehållande Li ft as Innehållsförteckning ': Alice Tegnér; af Gwrli Linder.
(Med porträtt) — Svensk vinter; poem af Ejnar.
— Våra döttrars framtid; några synpunkter af Heribert.
— Att vara rik; af Adela ' ide Éhrnroolh.
— En » Skottdagstäfling ».
— B l o m m o r; af Ilse Franke.
— V i d b o r d e t; af Francois Coppée.
af Phi- libert.
— Pauvres h o n t e u x »; af Bien.
— E n nyårsgåfva; af Emy.
— Tids- fördrif.
10 17 8 2 5 1 2 22 4 21 9 4 9 Hon såg, hur han valde sig en af dem.
Mitt andra till henne dock fyra och fem Mitt tredje^ mitt första.
Hon fick allt vara, Hur längtande barnsligt än ögat bad.
Hon var ju så ung och glad.
Dock, gåtan var ju så lätt att tyda: Hon ful var och fattig.
Om guld blott hon haft, Då hennes mitt första nog hade ägt kraft Att få ungersvennen mitt hela att lyda.
En barnahand af Laura E. Richards.
B o n i ett litet rosenhjärtblad, Den 7wilar vid modersbarm, Som en s9zö$ ?inga 7wit och fyZlig, Som e&amp; aftonslcy rosig och varm.
fina s n ~ å 7~äZplösa fingrar Ha aldrig nå ' n ro eller rast, De röra si,q jämt och ständigt Oc76 7~ålla så stad2gt fast.
Solstrålen vilja de gripa, De sölca f&amp; fatt uti Skyddsengelens 7avita klädnad, Som sväfcar snkta forbi.
Då nzodern sme7cer 0c7z ' Icysser S&amp; Ijuf liten Barna7zalzd, Hon tanker så vnånga tanlcar, Som g&amp; ~ I Y C i frn9ntidercs ' land; Och hennes oroliga 7järta Vill f ors7~a i konanaande år Med en moders Ihögsta f ortjzcsszirny Med den ängslan en mor förstår.
Hon tänker: I år som lcomma, Om få, onz många de bli, Hvad verk skall väl Herren sända Litelz 7aand att grisa uti?
Blir den alltid o9pen att gifua?
Oc78 fast vid 7wad som ar rätt?
Och fardig att ifrigt arbeta, Doch stilla, tålig och lätt?
Slcall den fitta pensel och mejsel 5 b.
I konsteras förtrollade v M d.
Elier glada med ljifiign toiter Den trötte vid mslig lliird?
Skal l den jtimka [len lida9zdes Icttdde, Ge ham värkande 7wfvud ro?
Skall den, räcka den, törstande vatte~a, Föra bröd till den fattiges bo?
O, i alla de år son2 komma, Om f&amp;, onz m. %nya de bli, Hvad verk s7call val Herren s&amp;nda Liten hand att gripa uti?
Så modems oroliga hjärta Vi11 forska i kommande bi.
Med en moders högsta föi$jz ?s~if~g, Med den ängslafa en mor förstår.
Lilla hand!
Hvad än lyc7cnoz dig bringai-, Hz; ad härnere onå blifia di92 lots, Ditt grepp om din moders Ijärtn Löses ej, om an Jifvet förgått.
Vid den af herr Professor Victor Rydberg verkstalda granskningen af de 18 insiinda taflingsöfversättningarne af poemet Baby ' s hand, har den ofvan införda af granskaren ansetts närmast motsvara fordringarne p&amp; en god öfversättning.
Af de öfriga hafva fem ansetts ej böra i triiflingen med- tagas, en har uteslutits för dess ofullstandighet, och tv&amp; i följd af deras för sena ankomst.
Af de återsthende finnes, enligt professor Rydbergs id- talande, ingen som icke innehåller lyckade moment, mer eller mindre blandade med s&amp;dana, som ptlkalla förbättring.
Bland dessa anser sig Redaktionen med sa.rskildt eskii.u- nande böra omniimna en, hvars namnsedel inneh&amp;ller initialerna E.
W, och en med märket E-n-n.
Botilda ~ndersson.
å en graf uppkastas för att gömma stoftet af någon, som stod i sitt lifs vår och full af lifslust och lefnadsmod med odelad håg och obruten helsa jagade efter ett högt och skönt mal, måste ofrivilligt känslan af mänsklig vanmakt och kortsynthet med serskild styrka tränga sig på oss.
E n dylik tidig graf mottog den 8: de sistl. Mars å V. Karaby kyrkogård i förvar de jordiska kvarlefvorna af medicine studeranden Botilda Andersson.
Hon var en af dessa lyckliga, som förena barndomens rena doft med ungdomens naturfriska glädje; Hon hade valt läkarekallet till sin lifsgerning och visste att vägen till malet hade svhigheter, men hon visste ock att dessa skulle rikligen uppvägas af fröjden att f&amp; läka några af mänsklighetens många sår.
Så studerade hon i. klar uppfatt- ning af sin uppgifts betydelse och hade börjat tentera till medicine kandidatexamen i Lund, då en lindrig halsåkomma, som snart tog en god vändning, för några, dagar förde henne till sjukhnset.
Det var här hennes plötsliga bortgång intriif-.
fade.
*) Icke minsta tecken förrådde, att hon kämpat med döden, utan det var som om han varit rädd att störa hennes nattro och \ kommit helt stilla och tyst till den insomnade.
Om morgonen låg hon så fridfull som om döden icke afklippt hennes lifstrfid, utan blott fläktat p&amp; henne s&amp; lätt, som d % man blåser u t ett ljus.
Har lifvet gåkor, döden har dem i icke ringare mängd.
Men de lösas icke fullkomligt här p&amp; denna vår jord.
Har- nere är för kallt och för mörkt.
Deruppe lösas de.
Der ar evig sommar och ett ljus, som icke störes ens af minsta dimma .. I ljuset der varder allt dunkelt solklart, och i kärleken der.
kännas alla Guds vägar med människors barn såsom godhet och sanning.
Botilda Andersson tillhörde en landtmannafamilj, der enkla seder och arbetsamhet höllos i stor helgd.
Hon föddes i V. Karaby den 3: dje juni 1865.
Läraren i byskolan, der hon fick sin första undervisning, ansåg att hon borde " ta studentenn.
Rådet följ des.
Hon genomgick Landskroiia elementarläroverk, *) Enligt dödsattesten af hjii,rtförlsmning.
och efter några ars enskild undervisning i Lund tog hon stu- dentexamen derstades den 12 dec.
Nedicinsk filosofisk examen afiade hon den 10: de april 1886 och hangaf sig der- efter med ifver ' och framgång &amp; t de medicinska studierna.
Hon dref icke examensstudier - B det ytliga siitt., som göï det teoretiskt förvarfvade dödt och ofruktbart eller flyktigt och snart bortdunstande, utan hvad som införlifvats i henues vetande förblef friskt och kraftigt, egnadt för praktisk till- lämpning från första stund.
Enkel, lefnadsglad, hjälpsam och ëdelt anlagd vann hon varma sympatier inom och utanför kamratkretsen, och vackra förhoppningar vor0 fasta vid hennes framtid på grund af hennes begåfning, energi och redbare arbete.
Hennes barnatro rubbades icke af de forskningsresultat, med hvilka den modernare visdomen blindgjort så månget enfaldigt öga.
Det sköna, djupa ordet af en kyrkofader on1 människosjtilen, att ') hon af naturen iir kristen ", skulle kunna ristas på det kors, som val torde resas p&amp; Botilda Anderssom graf.
Och der naturens lagar lika mycket i det lilla som i det stora gro heliga och bindande för maiiniskan, och hennes samvete Merljuder af den evighet, som ligger i hverje man- niskohjarta, der utbyter man icke det vissa, det, man kanner sig ega, mot det ovissa, det man icke kgmer, der bortbyter man icke sanningen för några dagens an så blanclande hug- skott, der vajer man att satta under debatt och omröstning heliga ting, der ar den Herrens fruktan, som ar vishetens begynnelse.
Så tänkte och trodde den hadangiingna och valde den heliga enfalden framför den visdoin, som f6rst tager ifrån manniskan friden och stillheten i anden och sedan lemiiaj: henne i valet emellan den bullrande riirldsgliidjeu och dec friitande världsledan.
Q-l.
Sj uttonde 5rhundradets salonger.
(Forts. frGn ~ O T S ~ F hiiftet.~, Versailles, - det vill saga bofvet - som under Ludvig XIV: s tid varit medelpunkten för allt umgiingeslif i Frankrike, förlorade efter den store konungens dod sin prestige.
Iiofadeln, som under rnaoga.
l bott i Versailles, flyttade &amp; ter till Paris, der ett gladt och lysande um- gangeslif inom kort uppblomstrade.
Sallskapslifvet antog smAningom en helt aunari karaktar, an det haft under hôtel de Rambouillet ' s tid.
Den stela och sirliga uuigii,ngestonen blef ledig och naturlig, och den högtidliga och omständliga konversa- tionen blef l m, lekande och spirituell.
De samtalsamnen, som intresse- rade det föreghende arhundradets sallskapsviirld hade förlorat sin drag- ningskraft.
E n af 1700-talets " salongern kunde ej, som hbtel de Ram- bouillet förlikoas vid en cour d ' amour, der man med djupaste allvar sökte afgöra h e m som gifvit den bästa definition af begreppet " karlek ", eller om ej ordet épée i den högre tragedien borde ersattas af det mera poetiska " gloiren - nu var det filoeoflska frhgor, nya samhalls- teorier och dylikt kring hvilket samtalet rörde sig.
Men den största förandring, som sallskapslifvet undergick var kanske den, a t t markisen och hertigen m&amp;ste At filosofen afsth sin plats som salongernas hjälte; de som under föreghende tidehvarf varit be- skyddade af salongerna, blefvo nu deras beskyddare.
De förnama herrarne hstadkornmo sjalfva denna revolution genom att uppsöka filo- soferna och draga dem ur den obemärkthet, livari de hittils lefvat, för att med dem fA diskutera de nyn filosofiska och sociala frhgor, som vid Arhundradats början .frhn England spredo sig till Frankrike.
Äfven damerna deltogo med lif och intresse i dessa samtal, under det de vor0 sysselsatta med sitt tilsklingsarbete " le parfilage ", d. v. s. a t t repa upp saker gjorda af guldtrad, ett arbete, som vid denna tid blef ett allmant mode.
Vid alla tillfallen gjorde man livarandra presenter af allehanda fBremB1, tillverkade af guldtriid: vagnar, barstolar, djur m. m.
- ungefär som man uppvaktar med buketter i v&amp;ra dagar.
Sedan den blifvit " parfileradu saldes den upprepade guldtrsden till guld- smederna.
Det psstods a t t en och annan ' dam haraf hade en inkomst af mer än hundra tusen francs Brligen.
Först detta besynnerliga mode uppkom, mhste herrarna sllppa till sina épaulettefransar och galoner, h i l k a damerna helt enkelt klippte af deras uniformer och repade upp.
Men efter en tid raddadc herti- gen af Orleans, genom ett listigt phfund, de olyckliga h e r r a b e s grann- lhter.
Haii lat satta galoner a € oakta guld pA sin uniform och först sedan de damer, som erhhllit privilegium att klippa af och repa upp .dem, viil blandat det oäkta guldet med det akta, som de förut hade i sina " phsarn, omtalade han sitt pihitt och skrattade hjärtligt At de lurade damernas farargelse.
NAgra brefskrifvare fr&amp;n denna tid piistii, att damerna efter den lexan upphörde att plundra sina manliga vänner p&amp; deras prydnader.
SmAningom började en och annan, sedan allt flere af denna tids slllskapskretsar att ordna sig efter samma plan, som hbtel de Ram- bouillet och att sträfva efter att blifva, hvad detta en ging varit, me- delpunkten för sin tids intellektuella lif.
Ingen arbetade med större framghg p&amp; detta mal, an Hadame Geoffrin, som lyckades göra sin " salonn till den mest besökta och den mest ansedda bland dess m %ngs lysande medtäflare - lyckades att göra, den, som Sainte-Bouve sager, " till 1700-talets centrum och rendez-vous ", och - hvad som kanske ej var mindre svh-t, an att skapa detta komplicerade maskineri, som kallades en " salon " - hon förstod, att under mer &amp; n tjugufem Ar, fran omkring 1750 till 1776, Pt sin krets bevara det stora anseende den en ghng vunnit.
Madame Geoffrin s a r af borgerlig hiirkomst - hennes fair sar kammartjänare hos Dauphine, Ludvig XB: s svärdotter, hennes man spe- gelfabrikör - och hon sökte alltid med en nästan ängslig noggramhet att iakttaga den ansprhksl6shet, hon ansiig tillhöra sitt stånd.
Hon kladde sig med en nastan puritansk enkelhet, och gjorde sig alltid iildre an hon verkligen var - deri, likasom i mycket anngt, tycks hon hafva tagit Madame de Maintenon till mönster.
Innan hola var trettio &amp; s bannlyste hon alla, glada färger f r h sin dragt.
Till en person, som yttrade sin förvaning öfver att hon kliidde sig som en gammal gumma, yttrade hon: " Jag har med flit gjort mig gammal tidigt, för att med värdighet kunna mottaga ailderdomen, nar den kommer pai allvar. "
Hennes enkla driigt passade säl till hennes utseende, som var till- talande och imponerande, utan att vara vackert.
" Hennes stitliga figur, hennes silfverhvita Mr, till hllften doldt af en enkel mössa, knuten under hakan, hennes enkla, men prydliga drage, det uttryck af klokhet och godhet, som hvilar p&amp; hennes ansigte, gör hennes utseende b&amp;de tilldragande och imponeranden, skrifver Xadame Suard i ett bref till en van, om Madame Geoffrin ungefarligen vid den tid, d8 hon blirjadc sina mottagningar - hon var d&amp; omkring femtio %r.
Hennes satt var imponerande, likasom hennes utseende, det var lugne och fullt af värdighet.
Hon hade ett skarpt förstind dertill fila takt och mycken människok&amp;nnedom, men hon saknade bildning.
Ona sin uppfostran skrifver hon själf i ett bref tiI1 kejsarinnan Katarina II: " Jag förlorade tidigt mina foräldrar och uppfostrades hos min farmor, som hade godt hufvud, men ingen bildning; kunskaper anshg hon som niigot för en kvinna alldeles obehöfligt.
Ocksa liirde hon mig blott att lasa innantill, och intet mera, men hon lat mig lasa mycket och lät mig redogöra för hvad jag last.
P&amp; s&amp; satt lärde jag mig att tanka och att .tala.
Hennes farmors lektioner buro god frukt, ty Nadame Geoffrin
uttryckte sig val, klart och enkelt.
Hon begagnade garna kraftiga uttryck, utan att bry sig on], att de stundom ej ratt passade för den fina krets, ' soni omgaf henne.
" Upprepa ej mina ord ", brukade hon saga till sina variner, " ty mina uttryck passa ej för n&amp;gon annan &amp; n mig sjalf. "
Hon talade aldrig mycket, utom n&amp; hon fick " moralisera ".
Man har p&amp;statt, att det var hennes svaghet, men det var en svaghet, som kladde henne, som nastan var ett behag, om vi f&amp; tro Sir Horace Walpole.
Ma- dame Geoffrin ", skrifver han, " har ett sätt att moralisera, som &amp; r rent af.
intagande.
Jag har aldrig förr tyckt om att taga emot " bannorn, men nu har jag riktigt fattat smak derför. "
Sir Horace var ej den ende, som tyckte om hennes förmaningar, de fleste af hennes vanner satte varde p&amp; dem shsom ett bevis p&amp; hennes synnerliga vanskap och emedan de alltid Atföljdes af goda rAd och ofta af en vacker gkfva, eller till och med, om s&amp; behöfdes, aE en liten v~lkommen ' lifstidspen- sion.
Ty Madame Geoffrin, eller mamma Geoffrin, som hon kallades, sparade lika litet sin börs, .som sina förmaliingar, nfir hennes vanner behöfde endera eller b&amp;da delarne.
Hon var ytterst frikostig och delade garns med sig af sitt öifverflbd At andra, men hon " gaf " p&amp; ett aför henne egendomligt satt, med en slags butter tvarhet, men dock med mycken finkiiuslighet.
- tacksagelser kunde hon aldrig Ma.
Voro hennes egna tillsiingar uttömda, s&amp; mAste n&amp;gon af hennes rika vanner hjälpa hennes skyddslingar, s&amp; t. ex. fick den sparsamme Fontenelle ofta slappa till ganska betydliga summor.
E j sällan mötte Madame Geoffrin honom med den föga valkomna halsningen: " Fontenelle, vand om hem efter femtio louisd ' orer, jag behöfver just nu s&amp; mycket &amp; t en af mina viinnern, och Fontenelle, som ej ville saga nej, vande om och hem tade sina femtio louisd ' orer.
Stamgasterna i Madame Geoffrins " salonY, vor0 encyclopedisterna.
Omkring denna karna grupperade sig andra författare, statsman, mili- tarer, frammande furstar, ambassadörer - (Carl Filip Creutz var bland andra en af hennes nära vänner och sh godt som daglig gist i hennes och konstnarer, som annars vid denna tid ej hade tillträde salong) till de eleganta sallskapskretsarne.