Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Motionären har hemställt: att Lag-Utskottet måtte, med upphäfvande af de gamla statskyrkliga äktenskapslagarna och i öfverensstämmelse med andra civiliserade länders förändrade lagstiftningar i denna väg, för Rikets Ständer framlägga ett lagförslag, hvarigenom det borgerliga eller civila äktenskapet blefve infördt äfven i vårt Iand; att detta lagförslag måtte gå derpå ut, att äktenskapets legitimitet grundades endast och uteslutande på frivillig öfverenskommelse eller kontrakt inför Notarius Publicus eller annan verldslig och juridisk auktoritet, med frihet för kontrahenterna att först derefter, om de sådant åstundade, få begagna sig af andliga och kyrkliga välsignelser och äfven vigsel, men att ingen kyrklig åtgärd måtte få vidtagas, med mindre kontrahenterna för prest eller församlingsföreståndare, vid ansvar, styrkt äktenskapets konfirmation inför juridisk auktoritet; att äktenskapskontraktet ingenting annat finge innehålla, än kontrahenternas ömsesidiga öfverenskommelse om en hela lifvets obrottsliga sammanlefnad i kärlek och trohet, då öfriga äktenskapförord hörde till andra juridiska områden; och »alt, der hemligt äktenskap varit, det på samma sätt måtte legitimeras samt med barnen» öfver denna framställning har Lag-Utskottets yttrande blifvit infordradt; men Utskottet har ansett densamma icke böra till någon åtgärd föranleda.
Visserligen har riktigheten af den princip, hvarpå motionärens förslag hvilar, redan blifvit af den lagstiftande makten i vårt land i så måtto erkänd, att, genom den af Konung och Ständer nyligen beslutade författning angående giftermål emellan kristen och mosaisk 12 Lag-Utskottets Memorial M 23. trosbekännare, den civila formen blifvit för giltigheten af sådana äktenskap stadgad.
Der var likväl denna form af förhållandena oundgängligen påkallad: det var skiljaktigheten i trosbekännelse, som dikterade ett undantag från regeln om kyrklig vigsel, såsom den normala formen för ett lagligt äktenskap.
Men att nu, såsom motionären föreslagit, helt och hållet upphäfva denna, genom traditionen med folkets föreställningssätt införlifvade regel och sätta det nyss medgifna undantaget i dess ställe, — dertill anser Utskottet något verkligt behof icke förefinnas.
Den allmänna rösten har ej heller, så vidt Utskottet försport, påkallat någon sådan reform.
Det torde tvärtom, utan fara för misstag, kunna antagas, att densamma för närvarande skulle mötas med ovilja af en temligen kompakt opinion, hvilken måhända skulle förblanda ett under sådan form ingånget äktenskap med ett vanligt konkubinat, hvadan den allmänna sedlighetskänslan skulle kunna såras af reformen.
Utskottet hemställer alltså vördsamt, alt ifrågavarande motion måtte lemnäs ulan vidare afseende.
Ank. till Exp.-Utsk. den 2 Febr. 1803, kl. 2 e. m.
Memorial, i anledning af återremiss utaf Lag-Utskottets Betänkande N:o L7, rörande väckt motion om föreskrift derom, att arfskiften skola inom viss tid till domstol ingifvas.
Omförmälda Betänkande, hvarigenom Utskottet afstyrkt bifall till berörda motion, har blifvit af Vällofliga Borgare-Ståndet till Utskottet återremitteradt; men som detsamma, enligt hit ankomna protokolls-utdrag, är vordet af de öfriga tre Riks-Stånden bifallet, och tre Stånds mening i frågor af förevarande beskaffenhet utgör Rikets Ständers beslut, anser Utskottet den skedda återremissen icke till vidare åtgärd föranleda; hvilket för Vällofliga Borgare-Ståndet vördsamt anmäles.
Stockholm den 26 Januari 1863. Lag-Utskottets Memorial J\s 24. 13 N:o 24.
Memorial, i anledning af återremiss utaf Lag-Utskottets Betänkande N:o 48 öfver väckta motioner om förändrad lagstiftning i fråga om upprättande af bouppteckning m m.
Enligt till Utskottet ankomna protokolls-utdrag har nämnda Betänkande, hvarigenom Utskottet tillstyrkt en underdånig skrifvelse till Kongl. Majit i ofvanberörda ämne, blifvit af Preste-, Borgare- och Bonde-Stånden bifallet, hvaremot detsamma är vordet af Ridderskapet och Adeln, på grund af gjorda anmärkningar, till Utskottet återremitteradt.
Men som tre
Stånds mening i frågor af förevarande beskaffenhet utgör Rikets Ständers beslut, anser Utskottet de gjorda anmärkningarna icke till vidare åtgärd föranleda; hvilket för Elöglofliga Ridderskapet och Adeln vördsamt tillkännagifves.
Stockholm den 26 Januari 1863. 14 Lag-Utskottets Betänkande J!3 25.
Betänkande, i anledning af väckt motion om ändring i lagens sladganden angående morgongå/va Dessa stadganden återfinnas i 9 Kap.
Giftermåls-Balken af 1734 års lag.
Enligt det ursprungliga innehållet af detta kapitel, var rättigheten att åtnjuta morgongåfva olika efter landsrätt och efter stadsrätt.
Efter landsrätt egde nemligen hustru, som öfverlefde mannen, rätt att njuta sin morgongåfva, ehvad de hade barn samman eller ej, hvaremot efter stadsrätt hustrun ej fick taga morgongåfva, der hon hade barn efter mannen Genom Kongl.
Förordningen den 19 Maj 1845, hvarigenom den lika arfs- och giftorätten stadgades för alla, äfven för landsbygdens innevånare, modifierades äfven föreskrifterna om morgongåfva sålunda, att hvad förut var gällande i afseende å förhållandet efter stadsrätt upphöjdes tiil generel lag, så att morgongåfva nu mera ej eger rum, då hustrun har barn efter mannen.
Emellertid var redan vid 1844—1845 årens riksmöte fråga väckt att, i sammanhang med införande af den lika giftorätten, helt och hållet upphäfva hustrus rätt till morgongåfva; men denna förändring afstyrktes af då varande Lag-Utskott och vann ej heller Rikets Ständers bifall.
Förnyad vid följande riksmöte, rönte frågan då enahanda öde.
Förslaget har dock nu blifvit åter upptaget genom en inom Hedervärda Bonde-Ståndet väckt motion (N:o 77), deruti Riksdagsfullmägtigen Håkan Nilsson från Christianstads län, likaledes med åberopande af den lika giftorätten, hemställt, att lagens stadgande om morgongåfva måtte belt och hållet utgå, så att enka icke tillkomme någon sådan rätt; dock har motionären såsom ett alternativ till detta förslag framställt det yrkande, att morgongåfva måtte tillerkännas jemväl enkling
I följd af erhållen remiss utaf detta förslag, jemte de yttranden, hvartill detsamma inom Hedervärda Bonde-Ståndet gifvit anledning, har Lag-Utskottet tagit denna fråga i öfvervägande, men har icke funnit skäl att frångå den åsigt, som af föregående Lag-Utskottets Betänkande M 25. 15 Ständer blifvit i ämnet uttalad.
Utgår man endast från den synpunkt, att, för befordrande af full jemlikhet i makars eganderättsförhållanden, alla andra grunder måste vika, då tala onekligen för motionärens förslag giltiga skäl.
Men ehuru morgongåfva för sednare tiders lagstiftning förlorat sin ursprungliga betydelse och följaktligen icke ur sådan grund vidare kan försvaras, är den dock betingad af andra omständigheter, hvilkas vigt icke kan af lagstiftaren förbises.
Ty utom det att det är mannen ensam, som under äktenskapet disponerat öfver boets egendom, försättes hustrun i allmänhet, genom mannens död, i en ställning, helt olik den, hvari mannen, vorden enkling, sig befinner.
De utvägar till bergning, som stå mannen till buds, öppna sig icke lika lätt för qvinnan, huru man än må söka att genom lagar och författningar undanrödja hindren för hennes sjelfförsörjning och vidga hennes verksamhetssfer.
Qvmnans verksamhet, mindre än mannens af naturen riktad utåt, får en än trängre krets, då hon är gift; och den nyss blifna enkan står ofta vida mer redlös än den ogifta qvinnan, som kanske sedan länge varit myndig och är i full utöfning af ett näringsfång
Väl kände icke 1734 års lagstiftare någon myndig mö; men att enkans nyss angifna, från enklingens skiljaktiga ställning egt väsentligt inflytande på de föreskrifter, han uppställde om morgongåfva, kan icke betviflas.
Man spårar denna uppfattning i stadgandet, att om hustrun dog före mannen, morgongåfvan då ock var död, — i föreskriften, att om morgongåfva gafs i fast egendom, denna skulle hemfalla till mannens arfvingar vid hustruns död eller då hon trädde i annat gifte, — men framför allt i medgifvandet att barnlös enka egde morgongåfva jemväl efter stadsrätt, fastän efter densamma giftorätten för man och hustru var lika.
Föreskrifterna om morgongåfva voro således icke ens af 1734 års lagstiftare ställda i oskiljaktigt sammanhang med stadgandena om giftorätten, — och att nu, i en tid, då den ogifta qvinnans rättigheter blifvit utsträckta i en mån, som ej kunnat ske för den gifta, beröfva denna sistnämnda ifrågavarande förmån, hvilken i de flesta fall icke utgör mer än en tjugondedel af mannens lott i boet, och detta endast der barn ej finnas, skulle icke vara med billighet öfverensstämmande; hvadan och då, på sätt redan är antydt, samma skäl, som tala för morgongåfvas medgifvande åt hustrun, icke gälla i afseende å mannen, Utskottet tillstyrker, att ifrågavarande motion icke måtte af Rikets Ständer bifallas.
Reservationer: af Riksdagsfullmäktigen Sven Rosenberg från Christianstads län, med hvilken Riksdagsfullmäktige Nils Magnus Pettersson från Calmar län och Paul Andersson från 16 Lag-Utskottets Betänkande M 26.
Jemtlands län sig förenat: «Då Utskottet erkänt, att de orsaker, som ursprungligen föranledt lagstadgandet om morgongåfva, äro genom sednare tiders lagstiftning undanröjda, så anser jag alt äfven stadgandet derom bort ur lagen utgå.
De medlidsamhetsprinciper, hvarpå Utskottet grundat sitt beslut, äro, efter min uppfattning, icke lämpliga i lagstiftningen, och stadgandet om morgongåfva är, efter min åsigt, alldeles onödigt, då testamentsrätten medgifver mannen att, i den mån han anser nödigt, betrygga sin blifvande enkas framtid.» Riksdagsfullmäktigen Johannes Nilsson från Göteborgs och Bohus län har begärt få antecknadt att han ej i detta ärende deltagit N:o 26.
Anie, till Exp.-Utsk. den 3 Febr. 18G3, kl. 2 e. m.
Betänkande, i anledning af väckt motion om förändring i lagens stadganden angående giftorätt i bo.
Enligt 10 Kap 2 § Giftermåls-Balken, sådan den lyder i Kongl. Förordningen den 19 Maj 1815, hafva man och hustru giftorätt till hälften hvardera i ail den lösa egendom samt den fasta egendom i stad eller å stadens mark, som de ega eller ega få, så ock den fasta egendom på landet, hvilken de i hjonalag afla tillsammans.
I den fasta egendom på landet, som man eller hustru före eller under äktenskapet ärft, eller förut förvärft, eger deremot ej andra makan giftorätt, — och denna inskränkning bar nu af Riksdagsfullmäktigen P. O. Hörnfeldt från Wester-Norrlands län, enligt ett till Hedervärda Bonde-Ståndet ingifvet och till Lag-Utskottet remitteradt memorial (motionen N:o 370), blifvit ansedt vara för vår tids förhållanden olämplig, så mycket heldre, som i fråga om testaments- och gåfvorätt skilnaden emellan ärfd och förvärfd fastighet nu mera upphört.
Och då motionären ansåge makarna vara att betrakta såsom en personlighet och i följd deraf fullkorn lig gemensam het - Lag-VIskottets Betänkande M 26.
17 het i äganderättsförhållanden borde ega rum, har motionären föreslagit, »att, med upphäfvande af öfriga stadganden i 10 Kap.
Giftermåls-balken, 1 § af samma Kapitel hädanefter måtte få följande förändrade lydelse:
När man och hustru äro sammanvigda, då äger hvardera giftorätt till hälften i så väl den lösa som fasta egendomen i boet.» Lag-Utskottet kan dock icke förorda denna rubbning af en utaf de väsendtligaste principerna i vår civil-lagstiftning, — och sådant hufvudsakligen af det skäl, att förslagets godkännande icke vore ett steg framåt, utan snarare ett tillbaka.
Det synes nemligen som om vid en i framtiden möjligtvis skeende förändring i ifrågavarande stadganden lagstiftningen komme att gå i en riktning, alldeles motsatt den, sorn motionärens förslag utvisar.
Att egendomssamfällighet emellan makar icke är något väsendtligt moment i äktenskapet, och att det etiska bandet dem emellan derigenom ingalunda starkes, utan snarare slappas, är en grundsats, som, på sednare tider alltmera yrkad, icke varit utan inflytande på den nyligen hos oss utfärdade nya boskilnadslag, hvari den regel är uppställd, att makars ömsesidiga giftorätt genom boskilnaden upphör.
Icke heller Lag-komitén har hyllat motionärens princip, utan tvärtom, med bibehållande af ifrågavarande, nu gällande inskränkning, jemväl från giftorätt undantagit ärfd eller före äktenskapet förvärfd faslighet i stad, — och Komitén yttrar i detta ämne: »När bolaget emellan makarna uppkommer, är det icke egentligen sjelfva de ömsesidiga insatserna, som böra sammanblandas, utan det är förkofringen eller hvad under äktenskapet förvärfvas, som skall utgöra det samfälda boet.
Man skulle kunna lämpa detta förhållande äfven till penningar eller annan lös egendom, som hvardera sidan vid äktenskapets början medförde, om det gåfves en möjlighet att med säkerhet urskilja beloppet deraf; men hvad angår fast egendom, vare sig å landet eller i stad, så kan för detta urskiljande ingen svårighet möta.
Då man följaktligen måste låta ankomma på de bestämda formaliteter, under hvilka förord ega rum, huruvida hvad af hvardera maken enskildt i lös egendom införes må kunna från samfälligheten afsöndras, är man deremot oförhindrad att bibehålla det ursprungliga förhållandet makarna emellan i afseende på fastighet
Genom det att man undantager viss egendom från samfälligheten, afskär man alla anspråk af ena makens skyldeman på sådan egendom, tillhörig den andra.
Utan att misskänna makarnas egen böjelse att med hvarannan dela sin förmögenhet eller att gemensamt bibehålla den åt sina barn, bör man likväl betänka, att de svårligen med likgiltighet skulle kunna föreställa sig möjligheten, att deras egendom kunde omedelbarligen frångå dem sjelfva, för att öfverflyttas till personer i en annan slägt» Delande dessa åsigter, anser sig
Utskottet endast böra tillägga, att grunden för den i gällande lag uppdragna skilnad i ifrågavarande hänseende emellan fastighet i stad och fastighet å landet synes vara den af Lag-komitén jemväl angifna, att lagstiftaren utgått från den synpunkt, att hus och tomt i städerna icke i allmänhet utgjorde borgarens redbaraste förmögenhet, men att deremot å landet, der näringssättet egentBih. till 11 St.
Prot. 1862 & 1863. 7 Sami. 1 Afd. 7 Häft. 3 18 Lag-Utskottets Betänkande M 27. ligen bestode i jordbruk, fastigheten eller jorden vore brukarens förnämsta egendom, den der således åt honom eller hans slägt borde förvaras.
Huruvida det åter vöre lämpligt, att för närvarande hos oss upphäfva berörde skilnad, är en fråga, till hvars lösning motionärens förslag icke gifver grundlagsenlig anledning.
Afven i främmande länders lagstiftning är ärfd eller före äktenskapet förvärfd fastighet undantagen från den egendomssamfällighet, som eljest, enligt lag, är för makar bestämd.
Så t. ex. innehåller Frankrikes Code civil (art. 1,404), i afsende å de äktenskap, som äro ingångna under förutsättning ef egendomsgemensamhet (régime en communaute), enahanda stadganden, som, på sätt förut nämndt är, blifvit af Lag-Komitén föreslagna.
På grund af hvad sålunda blifvit anfördt, och då stadgandena om testamentsfriheten icke äga och icke heller tillförene i vår lagstiftning ansetts äga något oskiljaktigt sammanhang med reglorna om giftorätt, men den utsträckning, testamentsrätten vunnit, deremot anvisar en utväg att förändra det i lag stadgade förhållandet angående egendomsgemensamhet emellan makar, hemställer Utskottet vördsamt, alt ifrågavarande motion måelt lemnäs utan vidare afseeend.
Reservation: af Riksdagsfullmäktigen Paul Andersson från Jemtlands Län. N:o 27.
Ank. till Exp.-Utsk. den 3 Febr. 1863, kl. 2 e. m.
Betänkande, i anledning af väckta motioner om förändring i föreskrifterna angående Nattvardens begående.
Dessa motioner,- som blifvit till Lag-Utskottets behandling öfverlemnade, hafva blifvit väckta, inom Höglofl.
Ridderskapet och Adeln, af Herr Friherre Alströmer, J. (motionen n:o 174) och, inom Högv.
Preste Ståndet, af Herr Doktor Emanuelsson (motionen n:o 27.) Lag-Utskottets Betänkande Jtä 27. 19 Begge motionärerna utgå från en erinran om det missbrukande af den heliga Nattvarden, som blifvit en följd af den lagstiftning, hvilken gjort medborgerliga rättigheter och förmåner i viss mån beroende af nattvardsgång; men motionärernas förslag äro dock af väsendtligen olika utsträckning.
Så har Herr Doktor Emanuelsson endast hemställt, »att Rikets Ständer måtte för sin del besluta en så beskaffad förklaring af 1 I Kapitlets 2 § i Kyrkolagen, att ingen må, af fruktan för sina medborgerliga rättigheters förlust eller minskning, behöfva anse sig tvungen att begå Herrans Heliga Nattvard;» — hvaremot Herr Friherre Alströmer förreslagit: »1:0 att alla lagbestämmelser, så väl 11 Kap. 2 § Kyrkolagen, om den heliga Nattvardens begående, som sådana, hvilka göra timliga förmåner och rättigheter eller timliga olägenheter och förluster beroende af den heliga Nattvardens begagnande, måtte upphäfvas, 2:o att prestbetyg ej må innefatta något meddelande om nattvardens bruk, utan blott om kristendomskunskap och vandel; 3:0 att i de fall, der nattvardsbetyg erfordrats för edgång, gäller härefter förnyadt betyg om kristendomskunskap; 4:0 att all ungdom omkring 14 års ålder skall af presten undervisas i kristendomen minst 2:ne år, men längre om han pröfvar sådant nödigt; — efter så fullbordad undervisning lemnäs betyg öfver den inhemtade kristendomskunskapen; — detta betyg berättigar till bruket af den heliga Nattvarden, hvartill den, som åstundar komma i åtnjutande deraf, så väl första gången, som de följande, må sjelf fritt anmäla sig; men, före nattvardens begående första gången, skall trosbekänelsen icke förestafvas, utan fullständigt, långsamt och ljudeligen med egen mun afläggas inför församlingen; 5:0 att detta betyg om kristendomskunskap berättigar till äktenskap och till alla de borgerliga rättigheter och förmåner, för hvilka prestbetyg förr bort innefatta meddelande om nattvardens bruk: samma lag gälle äfven för militären; 6:0 att den, som visar vanvördnad eiler förakt för den heliga Nattvarden eller ock försummar eller missbrukar densamma, skall af Pastor kallas till förhör inför Kyrkorådet, och, der han då ej befinnes ådagalägga ett ödmjukt hjertås uppriktiga sinnesförändring, eller vägrar att inställa sig, skall han, i enlighet med 10 Kap. 2 § Kyrkolagen, skiljas ifrån den heliga kristeliga kyrkans delaktighet, till dess han sig omvänder och bättrar.»
Vid besvarande af dessa framställningar anser sig Utskottet böra till en början anföra innehållet af den utaf motionärerna åberopade 2 § i 11 Kap.
Denna § lyder: »Den som motvilleligen sig, öfver år och dag, ifrån Herrans Nattvard håller, skall anses och tilltalas som en okristen, emot hvilken må förfaras på det sätt, som här ofvanföre, om uppenbara Skrift och Bann, förmäldt är; med mindre en vore fallen uti någon sådan rättegång, att han derföre ej kunde, med godt samvete, härtill träda och tillåtas, eller ock ens samvete vore af någon sådan anfäkt - 20 Lag-Utskottets Betänkande M 27. ning besväradt att det ej vore rådligt släppa honom dertill, förr än han, genom bättre undervisning, föres till rätta igen.»
Söker man åter efter de stadganden, hvarpå den genom ordet »ofvanföre» här gifna hänvisning syftar, så igenfinnas de uti det nästföregående eller 10 Kapitlet af Kyrkolagen.
Der meddelas föreskrifter om bannlysning.
Bannlysningen är der delad i den mindre och den större.
Genom det mindre bannet sättes den bannlyste, »till en bestämd tid, ifrån den heliga Nattvardens bruk och andra kyrkans friheter,» hvaremot det större bannet innebär, att den bannlyste jemväl »skall vara utesluten ifrån alla samqväm och umgänge med annat folk, förutan sin hustrus, barns och tjenstehjons; och om någon derutom, som vet att han är bannlyst, honom herbergerar, eller med honom äter och dricker, den skall stå uppenbar skrift; dock må man med honom handla och vandla, i köp och byten, men icke som med en kristen broder.»
Sådana äro de påföljder, hvarmed Kyrkolagen hotar den, som »motvilligt sig, öfver år och dag, från Nattvarden håller.»
Men om ock det allmänna tänkesättet gör tillämpningen af dessa stadganden nu mera omöjlig, och man således kan anse hotet om bannlysning vara i berörda hänseende kraftlöst, så qvarstår dock i ofvanförstberörda lagrum det ovilkorliga stadgande, att ett försummadt upprepande af nattvardens begående medför äfventyret att anses för okristen.
Och det är det härigenom uttalade hot, sorn icke kan anses betydelselöst.
Samma uttryck, »okristen,» möter redan bland de i 17 Kap. 7 § Rättegångs-balken upptagna vittnesjäf, och det torde jemväl kunna ifrågasättas, huruvida ej, på sätt Herr Doktor Emanuelsson antydt, den, som enligt Kyrkolagens definition är okristen, i och med detsamma borde anses förlustig de rättigheter, för hvilkas åtnjutande den borgerliga lagen såsom vilkor uppställer egenskapen att vara kristen.
Häraf har ock inträffat det af motionärerna omförmälda, beklagligen allt för väl kända faktum, att mången, utan det religiösa behof, utan den sjelfpröfning, som vår lära fordrar, begår nattvarden endast af fruktan att eljest förlora sina borgerliga rättigheter.
Vådan för det kristliga lifvet inom kyrkan af dessa dagligen upprepade missbruk lärer icke inför en kristen representantförsamling behöfva vidare bevisas; men det förargelseväckande i exemplet påkallar lagstiftningens mellankomst, och Utskottet har ansett denna böra ske genom ett enkelt upphäfvande af 11 Kap. 2 § Kyrkolagen.
Bortfaller detta lagrum, undanryckes ock i och med detsamma sjelfva stödet för de öfverklagade missbruken, hvaribland jemväl det, att, om icke af tvång, dock af vana emottaga sakramentet.
Hvad nu blifvit anfördt afser icke, såsom man lätt finner, den första nattvardsgången, utan blott de följande.
I afseende å denna första nattvardsgång finnes väl icke i Kyrkolagen något direkt bud; men att densamma ändock enligt vår lagstiftning är obligatorisk, åtminstone för tillgodonjutande af vissa rättigheter och förmåner, visar sig af flera spridda stadganden, bland annat af Kyrkolagens bud i 15 Kap. 11 §, att »ingen skall trolofvas, som icke begått Herrans Nattvard,» hvarförutan Kyrkohandboken - Lag-Utskottets Betänkande JW 27. 21 handboken innehåller särskilda föreskrifter om nattvardsungdomens konfirmation.
Herr Friherre Alströmer har dock yrkat utstrykande ur vår lagstiftning jemväl af alla dylika stadganden; men derutinnan kan Utskottet icke understödja hans framställning.
Behof af förändring härutinnan har icke, så vidt Utskottet försport, i allmänhet gjort sig gällande.
Något tvång i afseende å nattvardens begående första gången lärer ock redan ur -psykologiska grunder, vara mindre antagligt Barnets öppna, böjliga sinne, som ännu icke hårdnat i verldsbestyren, lärer val kunna förutsättas lätteligen uppfatta och med sig införlifva kristendomens hufvudläror på ett sätt, att den första nattvardsgången i de aldra flesta fall blir en akt af fri sjelfbestämning.
Visst är, att, om ock undantag gifvas, en allmännare erfarenhet likväl icke jäfvar denna förutsättning.
För öfrigt lärer det väl kunna antagas, att en lag, som öppet proklamerade den af Herr Friherre Alströmer i ifrågavarande hänseende yrkade frihet, skulle af folket uppfattas såsom ett proklamerande af likgiltighet för en af dess mest betydelsefulla religiösa högtider och följaktligen såra dess känslor.
Och är, såsom Utskottet tror, detta antagande riktigt, så lärer väl häri ligga ett af de starkaste skälen emot en lagförändring i berörda syfte.
Härmed har Utskottet besvarat allt det hufvudsakliga af Herr Friherre Alströmers motion.
Återstår endast 6:te punkten deraf, hvarigenom motionären hemställt om åtgärder emot den, som visar vanvördnad eller förakt för Nattvarden, eller ock försummar eller missbrukar densamma.
Då motionären tydligen härmed åsyftar en anordning, sådan han anser den böra ega rum i afseende på de rent kyrkliga förhållandena, lärer denna hans afsigt få anses vara väsendtligen och nöjaktigt motsvarad genom de stadganden, som i gällande Kongl. Förordning om Kyrko-Råd, jemförd med Kyrkolagens 1 0 Kap. 2 §, redan finnas och hvilka, enligt Utskottets öfvertygelse, göra en särskild lagstiftning i detta hänseende öfverflödig; hemställande Utskottet alltså vördsamt, Lo alt Rikets
Ständer måtte för sin del besluta en författning, hvarigenom förklaras att 11 Kap. 2 § Kyrkolagen upphört att vara gällande; — men 2:o att hvad Herr Friherre Alströmers motion i öfrigt innehåller, måtte lemnäs utan afseende.