Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Mot allt detta och till lilla Cendrillons för- svar och hägn uppträdde de öfriga dåvarande hufvudstadsbladen: Stockholms-Posten, Polyfem och Dagligt Allehanda.
Ur deras långa ar- tiklar må för eftervärlden e t t citat vara nog.
Vi välja D.
A:s uttalande d.
21 mars: De enthusiastiska.
applaudissementer och den verkliga triumf mademoiselle Frösslind d.
18 mars såsom Cendrillon erhöll, voro en glädje för alla sanna vänner af en skön, naturlig och naif action.
Den förtjusta publiken gaf den unga actrisen repa- ration för alla de ledsamheter en vriden scriblé, ett par afundsjuka suj etters intriger och några yng- lingars tampaktiga utbrott af nöje och beundran kunnat förorsaka henne.
Vi hade den njutningen att vara vittne härtill, äfvensom huru några med kritiska glasögon beprydda herrar, som just tycktes vara legda för att nedtysta hvarje applaudissement, slutligen af hennes förträffeliga spel blefvo tvungne att dels stillatigande, dels deltagande gifva sin gärd till uttrycket af den allmänna förtjusningen.
Men ej blott den stockholmska publiken och kritiken lade hon för sina små fötter.
natur- ligtvis voro de s m å, då de tillhörde en Cen- d r i l l o n.
; äfven en så framstående konst- domare som den berömde danske författaren Christian Molbech, som 1812 besökte Stock- holm, yttrade i sina reseanteckningar hög- stämda, rent af entusiastiska loford öfver den unga konstnärinnan.
» Jag tillstår, » skref han, » att jag aldrig sett ett mera förtrollande spel än mamsell Frösslinds.
Man glömmer rakt af att fråga: är det konst eller natur?
T y bägge ha ingått den innerligaste förening; man ser, man hör blott Cendrillon, och i de ögonblick, då man är i stånd till att reflektera öfver det skådespel man ser, förvånas man öfver den utomordentliga sanning, hvarmed denna roll utföres.
Hela den barnsliga oskuld, naturlig- het och godhet, som författaren lagt i Cen- drillons karaktär och person, besjälar hvarje drag i mamsell Frösslinds spel, hvart ord hon talar med sin ljufva, sonora röst, och hvar ton tycks oss strömma, ej blott från läpparne, utan från det rena, skuldfria hjärtat, » och så vidare en sida bortåt med idel blomkastning.
Allt tycks bevisa, att Elisabeth Frösslinds Cendrillon verkligen var en konstnärsskapelse af hög rang, och att hennes namn ej bör glöm- mas i den svenska teaterhistorien.
Cendrillon gick å kungl.
teaterns tiljor 83 gånger; åtminstone de 60 utfördes titelrollen af m:ll Frösslind.
I förbigående må nämnas att sommaren 1872 försökte direktör Zetterholm å Djurgårds- teatern att presentera lilla Cendrillon för den dåvarande publiken, men oaktadt den älskliga Anna de Wahl utförde titelrollen, gjorde ope- retten ingen lycka: — en senare tids smak fann innehållet gammalmodigt och a l l t f ö r naivt.
Askungen blef Elisabeth Frösslinds förnäm- sta sceniska uppgift, ehuruväl hon vann lifligt bifall äfven i andra partier, såsom Antigone i » Oedip », Doristella i Paers » Griselda », Arne- lina i Dalayracs » Leheman eller Fängelsetornet i Neustadt », Zerlina i » Don Juan » och titel- rollen i Himmels » Fanehon eller Lyrspelerskan ».
Vid teatern kvarstod hon ända till 1836, men 5 — IDUN 1899. utförde under sina senare.
konstnärsår endast små talroller.
Gift m e d operasångaren och hofkamreraren Lindström, fann Cendrillon- Frösslind ingen lycka i detta äktenskap, hvil- ket ock blef lagligt upplöst.
I ett femtontal år, sedan hennes sceniska bana afslutats, bodde hon fortfarande i Stockholm, jag har hört uppgifvas, i mycket knappa ekonomiska villkor, tills hon flyttade till Göteborg, där hon i sin dotter Emilies och sin måg handlanden Hag- lunds burgna och lyckliga hem fick huld och hägn under ålderdomens tid.
Här föll hennes lifs ridå d.
24 oktober 1 8 6 1.
Hennes minne vårdas af barn och barnbarn.
Det var de, hvilka till Teaterutställningen sänd t hennes bild, sådan hon tog sig ut på äldre dagar och i det borgerliga lifvet.
Detta återuppväckande af Cendrillons minne åttiosex år efter Elisabeth Frösslinds första sceniska triumf gaf äfven anledning till en tidningspolemik, ehuruväl ej så vidlyftig och våldsam som den, hvilken i Stockholmspressen rasade 1811, men dock pikant nog.
I en uppsats om teater- och musikutställ- ningen yttrade Oscar Levertin, att han där förgäfves sökt lilla Frösslind, Cendrillon från 1811, med hela Stockholm på knä för sin lilla förlorade och återhittade bröllopssko, den kan- ske mest själfulla ingénue svensk scen ägt, och så vidt han kunnat finna, talade å den nämnda utställningen intet enda litet minne om den skälmska och rörande gratie som en gång var.
Härpå genmälte teaterutställningens kommissarie, hr Harald Molander, att » på ut- ställningen hänger ett vackert oljefärgsporträtt af en gammal fru i hvit mössa, hvilket synes ditflyttadt direkt från en borgerlig förmaks- vägg, där det intagit hedersplatsen », och där kunde hr Levertin finna den enda bild, som funnes af den en gång bedårande Cendrillon; men » af mamsell Frösslind såsom den tju- sande Cendrillon finnes däremot intet porträtt, » försäkrade hr Molander.
Men det är just det, det gör!
A f den aderton- åriga finnes verkligen en liten gravyr i akva- tinta-manér från 1811, föreställande henne som Cendrillon vid spiseln och signerad: Erik Åkerland, en numera alldeles bortglömd konst- när, men hvilken, enligt Boijes Målarelexikon på sin tid var känd för sina goda porträtt och dessa porträtts likhet med originalen.
Jag har lyckats att i Kungl.
biblioteket — dock ej i porträttsamlingen, utan i annan gömma i våra litterära skatters tempel — finna detta » ytterst rara » porträtt, hvaraf en kopia, i originalets storlek, här nedan ses.
Och har man fantasi, kan man kanske få höra en sakta tonande röst ur det framfarna hviska en variant af den gamla kupletten: Ej längre, tyst och öfvergifven, bland böckers damm jag dväljas må, ty nu mig vänlig plats är gifven vid spiseln uti Iduns vrå.
AXEL A.
Jon.ison DICKSON.
foto.
I DUN BRINGAR här ofvan bilden af den i da- garne hädangångne godsägaren och förre leda- moten af riksdagens första kammare Axel Dickson.
Såsom medlem af den öfver hela landet kända Dicksonska familjen — han var yngre broder till friherre Oscar Dickson — såväl som genom sin egen framstående personlighet bör han helt visst kunna påräkna vår publiks intresse.
Född 182G, erhöll han sin första uppfostran i Göteborg, utbildade sig sedan i landtbruk och be- vistade två vintrar föreläsningarna i åkerbrukslära vid universitetet i Edinburgh.
Sina sålunda inhäm- tade kunskaper använde han med ovanlig energi och klokhet på den nära Vadstena belägna sätes- gården Kyleberg, hvilken han 1850 inköpte och upparbetade från ett mycket vanskött tillstånd till att vara en verklig mönsterfarm, där ingen kostnad sparades för att tillämpa de bästa metoder, pröfva de nyaste uppfinningar och införa de förträffligaste boskapsraser.
Dickson var som husbonde enastående i om- sorgen om sina underhafvandes väl.
Han uppförde utmärkta bostäder för arbetarna och sörjde på bästa sätt för deras barns uppfostran, bl.
a. genom fri- kostigt understödjande af folkskolor.
Ett varaktigt minnesmärke af hans verksamhet för andras väl kvarstår i Charlotte Dicksons stiftelse i Vadstena, en hushållsskola för flickor.
Invald i riksdagens första kammare, bevistade han riksdagarna 1867 — 1870, hvarefter han dock af- sade sig riksdagsmannauppdraget.
Äfven för kom- mersiella och industriella företag intresserade sig Axel Dickson.
Han arbetade kraftigt för tillkom- sten af Hallsberg — Motala — Mjölby järnväg.
Själf till det yttersta samvetsgrann och hederlig i alla sina handlingar, hade han svårt för att misstro andras ärlighet.
Detta föranledde, att han med sin förmögenhet fick bära följderna af de bedrägerier, som stodo i samband med den sorgligt bekanta Vadstenabanken.
Hans verksamhet förlades härefter 1879 till Skeppsta egendom i Södermanland, tillhörig hans äldre broder, friherre O. Dickson, där han tilläm- pade sina framstående egenskaper som landtbrukare och husbonde.
Gift första gången 1851 med Charlotta Wilson Dudgeon, blef han 1860 änkling.
År 1862 gifte han om sig med Mehetabel Piercy Austin från England och efterlämnar nu änka, tre döttrar i första giftet samt två söner och sex döttrar i andra giftet.
Sö- nerna äro båda teodlare på Ceylon, och en dotter är Senanamissionär i Indien.
TZAMRATEN, vårt lands förnämsta ungdomstid- ning, kostar för helt år endast 3 kr.
Prenume- rera för 1899 på försök!
BÖNBOKEN.
TYRA — SKISS F Ö B IDUN AF L.
&gt; T ÖJTNANT UGGLA frågar om grefviunan tar emot? » Dessa ord framsades af en bugande be- tjänt i elegant livré.
Den tilltalade, en äldre dam med distingueradt utseende, satt bekvämt tillbakalutad i en mjukt stoppad hvilstol.
Hon reste sig och kastade en flyk- tig blick öfver det luxuöst inredda rummet, därefter sade hon med behaglig röst: » Bed löjtnanten vara välkommen. » Strax därpå hördes hastiga steg och en ung man med tilltalande yttre skyndade fram till den gamla damen.
» Hur är det fatt, » utropade hon honom till mö- tes.
» Du ser ju upprörd, ja, riktigt olycklig ut! » » Ja, jag är också bedröfvad, » blef det allvarliga svaret.
Han kysste hennes utsträckta hand till hälsning och satte sig därpå ned i den bredvid stående soffan.
» Jag har kommit till dig, farmor, för att söka råd och hjälp.
Du, som är så god, måste förstå mig. » Han fattade hennes hand och såg henne bedjan- de in i ögonen.
Den gamla smålog.
» Hvad är det nu för barnsligheter?
Du vet, att jag säger ja redan på förhand.
Sina egna barn kunde man aga, men sina barns barn, aldrig! » Hon ville släppa hans hand, men han höll den kvar och fortfor: » Skämta inte, farmor, det är svårare än du tror. » Den gamla blef plötsligt allvarsam.
» Du har spelat? » Den unge mannen höjde hufvudet.
» Spelat, jag? » » Nå, hvad är det då, säg fort! » Grefvinnan började blifva orolig.
Han sänkte rösten och sade: » Jag älskar en ung flicka, men.
» » Hon älskar inte dig, » afbröt grefvinnan lättad, » är dét inte så? » » Du misstar dig, farmor.
Vi ha inte talat om kärlek, men jag vet likväl, att hon älskar mig. » » Då förstår jag dig inte.
Du älskar henne och hon älskar dig, och ändå ser du så olycklig ut. » Plötsligt spratt hon till, släppte hans hand och hennes drag liksom hårdnade.
» Hon tillhör inte vår klass? » yttrade hon kort.
» Nej, hon är fattig och utan både föräldrar och namn, men god och ren som en ängel. » » Och vacker, » inföll grefvinnan med en anstryk- ning af ironi.
» Hånar du mig?
Detta hade jag dock minst af allt väntat. » Han såg på henne med en egendomlig fast blick.
Denna blick sade grefvinnan, att här var ej lek, utan allvar.
Hon kände sin sonsons karaktär, och hon var förvissad om, att den han älskade var honom värdig, men huru af bryta en dylik förbindelse?
Giftermål var ej tänkbart.
Hennes, grefvinnan Ugglas sonson skulle gifta sig med någon, som societeten rynkade på näsan åt, och hvars släkt ingen kände något om.
Nej, aldrig skulle hon gilla detta.
Hon var ej i andra fall konventionell, långt därifrån, men för mesallianser räddes hon.
Inom hennes släkt hade aldrig dylika giftermålsdebatter förekommit, hvar och en hade valt ibland sina jämlikar, och alla voro till utseendet lyckliga- Men ännu var ju ingen skada skedd.
Han hade ju ej talat med henne om sin kärlek och hon var nog en förståndig flicka.
Ett varnande bref till henne skulle rädda dem ur den tråkiga situationen.
Dessa tankar flögo blixtsnabbt igenom grefvin- nans hufvud.
» Jag hånar ej, » sade hon kallt.
» Jag ser endast tingen genom verklighetens synglas.
Vänta ett år till, och du skall få se, att du då tänker som jag gör nu.
Hvad säger din far? » tillade hon hastigt, liksom hon alldeles glömt hans tillvaro.
» Tala ej om åsikter hos en person utan hjärta.
Han hotade stänga sina dörrar för mig, om jag ännu en gång talar om mitt giftermål. » » Giftermål, » utropade grefvinnan förfärad.
» Du har alltså tänkt att gifta dig med henne? » » Ja, mitt hopp står nu till dig.
Jag har trott, att du hållit af mig lika mycket, som jag hållit af dig.
Jag misstog mig kanske, då jag trodde, att om min far försköt mig, jag likväl hade dig kvar. » Han lutade hufvudet mot handen.
Grefvinnan satt fortfarande kall och orörlig för hans smärta.
Hon tänkte på brefvet, som skulle skrifvas.
» Hvem är hon? » frågade hon kort.
Den unge mannens ansikte ljusnade.
Skulle hon kanske vekna, om han talade mera om sin kärlek?
» Låt mig berätta från början, » svarade han.
6 — » Ja, men var kort! » » Det är tre år sedan jag såg henne första gången.
Jag gjorde några uppköp uti en militärekiperings- affär, och där vid en pulpet satt en ung flicka, syssel- satt med skrifning.
Genast fängslades jag af hennes utseende.
Hon var inte vacker, men det låg ett drag af innerlig älskvärdhet öfver hennes ansikte.
Jag gick ofta dit och till slut erfor jag, att det var inte endast beundran jag hyste för henne, det var kärlek.
Jag försökte nedtysta mitt hjärta och gjorde mina uppköp på andra håll, men allt förgäf- ves.
Jag gjorde mig till spion och bevakade alla hennes företag.
Resultatet af mina forskningar blef endast, att jag älskade henne mera.
Och hon, hon vände liksom skygg bort sin blick för min, då vi träffades i butiken eller på gatan.
Så kom några dagar, då hon uteblef vid de van- liga tiderna.
Ängslig, som om jag förlorat något, skyndade jag att underrätta mig om orsaken.
Hon hade 14 dagars ledighet och hade rest på firmans bekostnad till en badort.
Utan betänkande reste jag efter.
Jag såg henne ofta, men alltid var hon ensam.
Jag vågade ej närma mig henne, jag fruktade att skrämma henne.
En varm dag hade jag gått i skogen och sökt svalka.
Vid vägkanten stodo några förgät-mig-ej, och jag plockade dem omedvetet.
Plötsligt hörde jag ett lätt skri och från andra sidan vägen uppskjmdade ur det tämligen djupa diket en ung flicka.
Hon hade i handen en liten korg med smultron.
En obetydlig orm kilade i det samma upp på vägen.
Den unga flickan kunde inte tillbakahålla ett utrop: » Jag blef så rädd! » Jag skyndade fram och ville sätta min fot på ormen, men hon hejdade mig: » Nej, döda honom ej! » Då min blick mötte hennes, öfvérgöts hennes kinder af en rodnad, som kom mig att darra. » Löjtnanten höll upp ett ögonblick.
» Nå, fortfar, » sade grefvinnan.
» Ni gjorde säll- skap vägen tillbaka, och du talade om din kärlek.
nej, det var sant, du har inte talat om den, nå, hvad talade ni om då? » » Ah, det förunnades oss inte att tala så länge vid hvarandra.
Jag insåg nödvändigheten af att lämna henne, men då jag gick, lade jag oförmärkt de plockade blommorna i hennes korg.
Dagen där- på gick jag samma väg, men den stolta flickan fanns ej där.
Hon gick icke mera den vägen.
I stället för att bedröfva, gladde detta mig, ty jag förstod henne så väl. » i-Men om du endast inbillar dig.
» Grefvinnan började hoppas.
Utan att vänta hans svar, fortfor hon: » Fortsätt! » Löjtnanten återtog: » Fyra gånger lyckades jag få tala vid henne.
Slumpen gynnade mig och ingen såg eller hörde oss.
Vi talade om musik, litteratur och allt hvad som kunde roa två unga människor.
Jag aflägsnade mig som vanligt ganska snart.
Jag var lika rädd om hennes rykte som om mina ögon.
Sista gången vi råkades var för mig den lyckligaste jag upplefvat.
Jag hade på skämt stuckit några blommor innanför bandet på min hatt.
Då jag tog afsked, föllo dessa till marken, men jag observerade ej detta, utan gick.
Då jag gått några steg, vände jag mig om och såg då något, som kom mitt hjärta att svälla af glädje.
Den unga flickan hade böjt sig ned och tog upp blommorna samt förde dem till sina läppar.
Jag ville ila tillbaka och förklara henne min kärlek, men mitt förnuft var starkare.
Icke ett ord skulle jag nämna till henne om vår kärlek, förr än jag kunde säga: » Vill ni blifva min hustru? » » Detta skall du aldrig kunna säga, » sade gref- vinnan med en ton, som om hans berättelse gått in igenom det ena örat och ut igenom det andra.
» Jag hoppas det dock. » Svaret kom lugnt och undergifvet.
» Hvad ämnar du göra? » » Taga afsked ur armén och resa härifrån.
Jag hade dock tänkt mig att inte allt för mycket » fläcka » vårt adliga namn. » Grefvinnans ögonbryn rynkades^ Saken var svå- rare än hon trodde.
» Hvad hade du tänkt, att jag skulle kunna göra för dig?
Låt höra! » » Jag vill bedja dig taga henne under ditt be- skydd.
» » Jag tror knappast du har ditt förstånd i behåll, » afbröt grefvinnan med stolthet, » skulle jag taga en person i beskydd.
» Löjtnanten reste sig upp, afbrytande: » Låt oss Inte vidare tala om detta.
Så som du talar kan endast den tala, som aldrig vetat hvad det vill säga att strida och lida för sin kärleks skull.
Du, som gynnades af slumpen att finna kärlek inom de skrankor man uppställt för dig, du kan prisa dig lycklig, att du slapp så väl undan.
Men för mig kan man inte uppställa några skrankor, jag skall o Ml A N Q U L I IYI M 1 1 O B l a n d nu befintliga Cacaosorter M I M intages säkert förnämsta platsen af M T bryta med dem, om jag också skall draga annat med mig i fallet.
Det är kanske sista gången vi se hvar- andra.
Farväl! » Innan grefvinnan hann svara, var han borta.
Hon ringde nervöst.
» Skaffa hit skrifattiralj, » såde hon åt den inträ- dande betjänten.
» Flytta hit lilla bordet. » Befallningen åtlyddes.
» Brefvet måste skrifvas, » mumlade hon.
Hon fattade pennan, men släppte den strax där- efter Jångsamt.
Ett hastigt svårmod öfverföll henne och det svindlade för hennes ögon.
» Du, som sökte och fann kärlek inom de skrankor man uppställt, du kan prisa dig lycklig, att du slapp så väl undan. » Grefvinnan föll tillbaka i stolen med ett smärt- samt drag kring munnen.
Hade någon lidit, så var det väl hon, hon, som aldrig älskat den make hon måst äkta.
Omedvetet lutade hon sig framåt och fattade en liten bok, som låg på bordet.
Denna bok med det lilla guldkorset på pärmen var en kär tingest, ett minne från hennes konfirmationstid.
Utan afsikt eller mening bläddrade hon i den lilla boken, under det hon stirrade mot golfvet.
Hon tänkte på sig själf och det förflutna.
Plötsligt fastnade hennes blick i boken.
Det var två blad som inte skiljde sig åt, de voro i slutet af boken, där registret har sin plats.
Grefvinnan spratt till.
Med våld skiljde hon bladen åt och en förtorkad blomma föll ned i hen- nes knä.
Hon tog upp den och betraktade den med ett smärtsamt leende.
Hufvudet föll därvid sakta ned mot bröstet.
Ju mer hon betraktade den viss- nade, oigenkännliga blomman, dess mera gled hon tillbaka i minnenas värld.
Så småningom tycktes henne blomman få färg.
den växte och bladen fingo färg.
Nu såg man tyd- ligt, att det var en ros, en härligt doftande ros, mörkröd och nyutslagen.
Doften berusade henne, och hon själf förändrades allt mer.
Hon blef vek och skälfvande, skälfvande som en ung flicka, då hennes kärlek besvaras och henne själ smälter till- samman med en annans.
Hon var nu blott tjugu år, och hon befann sig uti en stor sal, hvars fönster voro öppna, och där fågelkvitter och blomdoft blan- dade sig med hvarandra.
Långt borta i den stora salen stod ett piano.
Den tjuguåriga ämnade gå dit, men hejdade sig och återtog sitt arbete.
Steg hördes utanför i trädgården, och strax därpå inträdde en ung man.
Han bugade sig för den unga damen och sade med osäker röst: » Tillåter ni, att jag spelar?
Jag ser, att min elev ännu ej har infunnit sig. » En brännande rodnad och en böjning på hufvu- det blef svaret.
Han bugade sig ännu en gång och satte sig till instrumentet.
Ah, hvilken själ i hans musik!
Han drog den unga flickan med sig in i hvirfveln af hvad han själf kände, och hon förstod, att han spelade för henne.
Hon slöt ögonen af sällhet.
Plötsigt hade musiken tystnat, och då hon såg upp, stod han bredvid henne, hållande en röd, här- lig ros i handen.
Blif inte ond, fröken Marie, » sade han blygsamt.
» Jag tog denna ros, då jag gick igenom trädgården.
Vågar jag gifva er den? » » Tack, tack, » svarade hon med glödande kinder och gaf honom en blick, som kom honom att hastigt trycka hennes hand till sina läppar.
Därefter skyn- dade han ut.
Hon satt kvar med rosen i sin hand.
Heta tårar runno utför grefvinnans kinder.
De återkallade henne till verkligheten.
En stingande smärta genomfor hennes själ.
Hjärtats dörr, som hon förgäfves sökt hålla igen, hade flugit upp i detta ögonblick.
Den stod nu på vid gafvel.
Med ett fridfullt leende lade hon tillbaka blom- man och lutade sig tillbaka i stolen.
Ett ögonblick därefter ringde hon, och hennes hand darrade, då hon räckte betjänten ett bref, adresseradt till löjt- nant Uggla och med följande iunehåll: •&gt;Kom!
Kom båda två till Farmor! » » DE LEKTE, DE SPELTE GULDTÄR- NING ».
EN SPORTHISTORIA AF EVA WIGSTRÖM (AVE).
S EXOS ALL! » » Usch det här gamla sura gubbspelet är lika så tråkigt som allt annat i detta hvardagslif, som är så stillastående som vattnet i våra guld- fiskars glaskupa!
Jag tror, att om jag ej ställt om att jag nu kommer bort från hemmet under två månader, skulle jag af pur ledsnad gått och förlof- vat mig med — » » Mig? » P A T A H vM v n U C3-xil&lt;im.o &lt;a .«,lJ v i d 1 8 9 7 ä r s K o n s t - o c h industriutställning
— » Tack så mycket, det hade varit att öka lifvets enahanda!
Dig har jag känt sedan jag var tolf år, och dessutom äro vi näst kusiner; nej, med den dummaste karlen i hela vår stad.
Titta ut, om han ej som vanligt sitter vid sin kontorspulpet och fånstirrar mot våra fönster i stället för att skrifva i sina handelsböcker! » » A, långe Pellén, född Persson!
Är han så dum!
Eller kanske han också vill förlofva sig af idel ledsnad. » &gt;Du är ofantligt artig, vän Hjalmar.
Det är hög tid att här nu kommer en främmande dam hit i huset i mitt ställe, så du får en smula sällskaps- skick. » » Du menar väl ej, att du ingått i underhandling med människan, som annonserade, att hon ville ut- byta sitt hem på landet mot ett i någon sydsvensk kuststad!
Farbror kan aldrig ha gifvit sitt samtycke till en dylik transaktion. » » Jag blef myndig för ett hälft år sedan, herr ingeniör, och i dag åtta dagar reser jag till en för- tjusande skogs- och bergstrakt med speglande in- sjöar, holmar och skär, och ni få hit en ung dam, som formligen törstar efter att se bördiga slätter samt det stora hafvet.
Ändtligen skall jag då få ströfva omkring i vidsträckta, skyhöga barrskogar, få ligga i gräset med en bok och företaga utfärder i båt till de trollska små öar, hon beskrifver! » » Var det inte äfven fråga om något arbetsbyte; de husliga bestyren och så vidare? » » Faller af sig själft.
Har Hjalmar den vise eljes något att anmärka vid saken? » » Hildur, det är af Ekborn uttydt krigarinna, ned- gör ej din fosterbroder med dina blickars blixtrande bilor, då dristigt jag spörjer, hvad namn och titel den höfding bär, hvars hugfulla dotter i ditt ställe skall träda? » » Vise Hjalmar, mångordkunnig som gamla tant Maja, får nöja sig med svar på prosa: Fadern skrif- ves för godsförvaltare Björk-gren, nej Björk — Björk — » » Bis kanske? » » Björk-ma »?, var det.
Äldsta dottern, Agda, byter hem med mig; familjen består i öfrigt af föräldrar, en sextonårig dotter, Poliy, samt sonen, Ernst, som är militär.
Är det ännu något vidare, som Hjalmar den vise önskar veta? » » Bara en småsak, stridslystna ungmö.
Hurudana månde väl dessa björkeris — björkemänniskor vara? » » Tråkigare än vårt umgänge i den här stads- hålan kunna de i hvarje fall omöjligt vara.
Hal- kan jag på förhand hvarje så kalladt nöje, hvarje bjudning utantill, och i vår enda promenad känner jag för länge sedan hvarje träd, buske och tarfliga blomstergrupp. » » Liksom du också känner hvarje skiftning på hafvet, tant Maja, din pappa samt undertecknad mera noga än din katekes, som jag vill minnas du brukade ligga i fejd med? » » Tala kanske pappa och du — när ni äro hemma — om något annat än mätning, afvägning och hvad det allt heter?
— Ja, Hjalmar, det hjälper ej, att du nu försöker tala på vers; du är till den grad prosaisk, att du till och med ställer dig på tant Majas sida hvarje gång jag gjort försök att få vår för hvarje vecka till evinnerliga tider fastställda matordning ändrad så, att vi åtminstone sluppe att hvarje söndag få pepparrotskött och färsk soppa. » » Hvar annan söndag med klimpar, hvarannan med frikadeller.
Du skall vara rättvis, Hildur!