Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Med hvilken verve och fart förstod hon ej att berätta » la petite chronique »; man kunde ej ens finna sig stött om hennes små historier ibland, oss emellan sagdt, nästan stodo på gränsen af det skandalösa.
Och huru hon klädde sig!
Hennes toilet- ter voro sanna poem!
Att se huru hon behandlade sina kavalje- rer — det var en njutning!
De lydde hennes minsta vink, tillbedd som hon var.
» Bah », sade hon med sin egendomliga lilla tyska brytning, som gaf hennes låga, mjuka röst en ännu mera melodisk klang, » de äro sig alla lika, dessa fåfänga, parfymerade narrar.
— Äro de män? » — och dermed kunde Trixie gifva luft åt en hel serie illa- sinnade anmärkningar om dessa varelser, som icke visste, huru de nog skulle kunna behaga henne.
» D u skall väl ändå en gång gifta dig? » menade jag.
» Ja, måhända, men ser du, Dolly, jag har den gammalmodiga åsigten att vilja älska och högakta min man, och ser du bland alla dessa — låt oss tala om någonting behagligare, » och dermed satte hon sig till pianot och sjöng med en skälmsk blick åt mig: Mein Schatz ist ein Reiter, Ein Reiter muss sein, Das Pferd ist des Königs, Der Reiter ist mein etc. etc. Var Trixie kokett?
Det är ett för vulgärt uttryck för det eomotståndliga behag, som omgaf henne; ett behag lika subtilt och ljufligt som violblommans fina doft.
Jag har sett henne bringa män nästan till vansinne härigenom.
Hennes utomordentliga skönhet fängslade dem.
Alltid den samma mot alla, från den rutinerade, segervane salongshjelten till den obetydligaste underlöjtnant, som rod- nande framstammade en anhållan om en dans.
» Men hvarför gifter du dig egentligen ej, »
E n d a s t e n sida af papperet b ö r frågade jag henne åter en vacker höstmorgon.
Hon stod på terrassen, iklädd en mörk- grön sammetsklädning med kostbara gamla spetsar omkring den hvita halsen, den ena handen hvilande på den trogna vindthundens hufvud och med den andra skuggande sina ögon mot höstsolens strålar.
Hon liknade ett af Millais porträtter.
t I r~ \ |_J I I \ J Kl | \ | arvändas och marginal lemnas.
N a m n o c h a d r e s s t o r d e alltid noga a n g l f v a s, o c h kan f u l l k o m l i g d i s k r e t l o n från r e d a k t i o n e n s sida p å r ä k n a s ligt djerf och passionerad ryttarinna och ryggade ej tillbaka för någonting.
Hon på samma gång skrämde och roade mig med sina ridter.
Intet hinder var för svårt, ingen häst för vild.
Alla hästar i faderns stall, och de voro många, hade hon tumlat.
Dock på en enda hade hon hitintills ej vågat sig.
Det var en gigan- tisk, svart hing3t, benämd » Wilder Jäger », så vildsint och svårriden, att ingen utom hen- nes far vågade bestiga den.
» Om igen denna fråga, Dolly!
Med hvem vill du då, att jag skall gifta mig, » sporde hon mig småleende, nästan vemodigt.
Denna höst var Trixie djerfvare än någon- » D u store Gud, du vill väl aldrig, att jag sin; det bredaste diket, den högsta vallen skall räkna upp dina olyckliga tillbedjare? » hejdade henne ej; hon satte sig endast långt Ett missmodigt drag hvilade på hennes tillbaka i sadeln och med sin mjuka och dock så stadiga hand förde hon sin häst i storar- läppar.
» Nej Dolly, besvära dig ej, du känner tad stil öfver hindren.
mina åsigter, mina fixa idéer, såsom du må- En dag voro vi inbjudna till jagt på ett hända med rätta benämner d e m; — j a g måste aflägset gods.
Vid mötesplatsen bemärkte jag älska den, jag gifter mig med, och jag gifter en högväxt, mörk herre, som red en kolossal mig aldrig, såvida intet — » mörkbrun trachenare.
Han var af ett im- Här afbröts hon af Macleod, som reste ponerande yttre, men gjorde ögonblickligen på mig ett dåligt intryck.
Gud vete hvarför.
borst och morrade åt en imaginär fiende.
» Trixie, skulle ändå någon varit lycklig ' Det låg ett falskt och oroligt drag kring nog att röra ditt hjerta, » frågade jag; jag såg hans välbildade mun.
Vid Beatrix ' åsyn spratt någonting i hennes ögon, som jag der tillförene han till, syntes söka något i sitt minne, och aldrig sett, och i min glädje lät jag hela till- efter ett ögonblick red han upp till vår sida för att låta föreställa sig såsom herr von bedjareskaran passera revy i mina tankar.
» En chimére, en dröm, » sade hon med en Merowitz.
likgiltig axelryckning — » Men — lika godt Trixie bleknade, och jag såg henne djupt — efter du nu nödvändigt vill veta det, så draga andan.
var jag j u i somras med mina föräldrar uti En aning sade mig, att här vore den om- Homburg.
Den sista dagen vi tillbringade talade främlingen.
der, promenerade min trogne Macleod och jag Jagten började, och jag fick ej tillfälle att in uti skogen, bakom Kurgarten, för att taga fråga henne derom.
Merowitz vek ej från afsked af en favoritbänk.
Plötsligt märkte henne, jag såg deras hästar sida vid sida följa jag, att jag tappat ett armband.
Hunden hundarne och samtidigt flyga öfver hindern.
fattade snart, att jag förlorat någonting, och Jag såg beundran och lystnad lysa uti hans vi började bägge ifrigt söka.
Steg hördes på ögon.
gångstigen, och mellan träden framträdde en Efter jagtens slut redo vi åter hem.
Mero- herre, som vid åsynen af Macleods och mina witz inbjöds af Trixies far att deltaga uti jag- bemödanden artigt anhöll att få vara oss be- terna på Hohenburg och var oss således följ- hjelplig.
Och verkligen — efter en stunds aktig.
Jag såg honom vid hemkomsten lyfta ihärdigt sökande hade han turen att återfinna Trixie ur sadeln och qvarhålla hennes hand mitt armband.
Jag tackade honom förbind- i sin en sekund längre, än nödigt; hade varit, ligt, och, som jag var trött af min promenad, och jag fattade på stället ett djupt hat till hvilade jag mig på bänken; hau dröjde, lätt honom.
Macleod, som varit hemma, hade vid och ledigt konverserande om allehanda ämnen.
ljudet af hästarnes tramp rusat fram för att Jag vet ej, huru det var, men det låg någon- välkomna sin matmor, men vid åsynen af ting tilldragande, oemotståndligt uti hans Merowitz, ryggade han tillbaka, morrade vackra djupa röst och hans mörka själfulla doft och visade sina spetsiga tänder.
ögon, någonting som man ej så lätt glömmer Då vi kommit upp på våra rum, bekräf- — nej, man glömmer det aldrig!
Med en tade Trixie min förmodan, att Merowitz och bugning aflägsnade han sig, när jag steg upp främlingen voro en och samma person.
för att återvända hem — och dagen derpå » Trixie, du kan väl ej älska honom, akta reste jag. » dig, han är en farlig, otillförlitlig menniska; » Således skall jag förstå, att du, Beatrix han skall bringa dig olycka, » utropade jag, von Hohenburg, firad och tillbedd af alla, förledd af en plötslig ångest, som kom mig skänkt ditt hjerta åt en främling, hvars namn att glömma det okloka i mitt beteende.
du ej ens känner.
O, du ödets ironi! », » Dolly », svarade hon, » jag är intet barn, » Just så, Dolly, » svarade hon likgiltigt, och om du hyser någon vänskap för mig, så men med en längtansfull blick uti sina ögon.
säg ej så; » dermed gick hon och lemnade Ja, i sanning, den man, som förstode att mig ett rof för en allt mera växande oro.
vinna hennes kärlek, som hos henne funne Jag observerade Merowits noga.
Stor, mörk, gensvar åt sina känslor, som såge hennes välvuxen, med svarta, djerfva ögon och glän- sköna ögon hängifvet blicka in uti sina • — sande, hvita tänder under en välvårdad han vore förvisso den lyckligaste bland dödlige!
mustasch, var han verkligen en ståtlig man Beatrix v. Hohenburg var min kusin; på och förde sig med en förnäm elegans, som mödernet svenska, men från faderns sida nästan gränsade till nonchalans.
Han hade tyska.
Hennes upprepade besök hos sin mo- en låg, mjuk och böjlig röst, som när han ders slägt hade gjort henne förtrogen med talade med Beatrix kunde antaga de mest svenska språket, som hon talade och förstod smekande tonfall — och likväl!
Min antipati fullkomligt, och som vi båda sinsemellan be- för honom tilltog med hvarje dag, och jag gagnade.
är öfvertygad, att instinkten sagt honom detta, En kort tid efter ofvaunämda samtal åt- ty jag kände, att han återgäldade mig med följde jag henne till hennes föräldrars hem i samma känsla.
Mecklenburg, der de bebodde ett ståtligt, För mig blef det tydligt, att han förhexat gammalt riddargods.
V i ämnade deltaga uti Beatrix, och alla sågo, att han uteslutande de sedvanliga stora höstjagterna, rida parforee egnade henne sin hyllning, och äfven att han såsom det benämdes.
Trixie våren utomordent- ej var henne likgiltig.
Hvem var då denna menniska.
En rik godsegare från tyska Schlesien, som förut följt den diplomatiska banan och färdats rundt verldens hufvudstäder, ej just med det bästa rykte efter sig.
Han hade varit borta några år och nu plötsligen återvändt.
Nå- gonting närmare om honom kände man ej, men — Så yttrade sig de flesta af jagt- herrarne, som afundades honom Beatrix ' gunst.
Hon undvek mig på senare tider.
Ack, Trixie, Trixie, hvarföre trodde du mig ej?
Du var förbländad, förtrollad!
Jagterna skulle på öfligt sätt afslutas med en storartad bal, hvartill inbjudningar utgått både när och fjerran.
Beatrix var hänförande skön den qvällen.
Under en paus mellan danserna gick jag in uti blomsterträdgården för att söka ett ögonblicks svalka.
Store Gud, derborta un- der en palm, bland orkidéer och ormbunkar, såg jag henne stå med de härliga hvita ar- marne om Merowitz hals och han, tryckande henne till sitt falska hjerta, segerstolt skåda ned uti det sköna, uppåtvända anletet.
Jag drog mig obemärkt till baka.
En okuflig ångest bemäktigade sig min själ.
Slutet nalkades med stora steg.
— Jag hade efter detta förlorat all håg för dans under denna natt och drog mig tillbaka uti ett utbygdt fönster, som doldes af tunga sidendraperier.
I glömska af tiden måtte jag här i mina sorgliga, pinande tankar hafva tillbringat en lång stund uti ensamhet, ty jag väcktes ur mina betraktelser genom två rö- ster, som tilltalade hvar andra uti det, på andra sidan af mina skyddande draperier, tomma och öfvergifna rummet.
» God afton, Merowitz, » hörde jag en för mig obekant röst säga, » god afton, mon cher, det öfverraskar mig att finna dig här, nju- tande af landtlifvets oskyldiga nöjen, då jag trodde dig ännu vara qvar i Italien.
Apropos, jag kan helsa dig från din hustru.
Träffade henne i Venedig förra veckan.
Charmant som vanligt.
D u gör en våldsam kur för fröken v. Hohenburg, hör jag sägas, — du är då alltid den samme, mon garcon.
» Tyst, mon cher, » svarade Merowitz och sänkte sin röst för att hviskande säga någonting, som jag ej kunde uppfatta, » men », åter höjande rösten, » man måste j u fördrifva tiden med något här, och hon är verkligen bra retande och aptitlig, Beatrix. » Här aflägsnade sig de båda talande.
Dar- rande af harm och förskräckelse drog jag undan draperierna för att se efter dem.
O, denne skurk, denne samvetslöse niding, som endast till tidsfördrif lockat Beatrix ' hjerta till sig!
— Mina aningar hade tyvärr varit allt för sanna.
Jag trädde fram ur mitt gömställe, och der stod Beatrix i en dörröppning, undanskymd af några höga blad- växter.
Hon kom stapplande emot mig.
» Dolly, Dolly, du hörde det också, » utro- pade hon förtviflad och jemrande som ett sjukt barn.
En blick på hennes upprörda anlete sade mig mer än väl, att hon hört hela samtalet.
Hon gömde sitt ansigte mot min skuldra, och jag kände hennes gestalt genomfaras at häftiga darrningar.
— Hon sade ej ett ord, endast jemrade sig sakta.
Jag smekte tigande hennes mjuka hår, hvad skulle jag för öfrigt kunnat säga för att trösta henne.
Mitt hjerta var uppfyldt af det oändligaste medlidande.
Hennes ansigte
I D U N såg jag Trixie från andra sidan i vild fart störta rakt på hindret.
» Barmhertige Gud — hon dödar sig! » skrek Jurgen.
Afståndet var för stort, för att » Kom, låt oss gå », sade hon.
— I det vi, trots alla våra ansträngningar, kunde samma hördes brådskande steg, och Merowitz hinna fram och hindra hennes vansinniga ridt.
ilade mot oss, vid min åsyn hejdade han de Jag såg henne styra » Wilder Jäger » rakt på ömhetsord, han hade på läpparne, och bugade vallen, men han nekade till språnget.
Någonting blixtrade till i luften, och hennes sig för Trixie, sägande: » detta är vår vals, nådig fröken.
Jag har sökt er öfver allt. » ridpiska föll hvinande ned mellan hästens Jag kände Trixies arm darra under min, öron.
Det väldiga djuret reste sig, rasande men det var blott för en sekund.
Hennes af smärta ock ilska; med ett vildt språng ögon blixtrade, hon höjde sin hvita arm, och flög det öfver bäcken och vallen, snafvade i i det hon åter sänkte den, krossade hon sin språnget och störtade med ett doft brakande solfjäder på hans falska mun.
Han tumlade till marken, krossande Beatrix under sin tillbaka med en ed på sina blödande läppar.
mäktiga tyngd!
Bägges död hade varit ögonblicklig.
Med en föraktfull, befallande åtbörd visade hon åt dörren.
» Gå usling! » sade hon — och han kröp ut lik en piskad hund.
Jag förde Beatrix upp till hennes rum.
Hon sade ej ett ord, hon fälde ej en tår.
En qvinlig näring.
Viljelöst lät hon mig föra sig.
Hon var för- stenad utaf sin smärta.
Inär ett stort antal qvinnor, af en eller Jag måste återvända till societeten för att annan orsak, äro hänvisade att med ej väcka för stort uppseende genom bådas vår frånvaro.
Jag möttes af den underrättelse, inkomsten af sitt arbete försörja sig, och att Merowitz sagt sig hafva fått ett telegram, många af dessa, synnerligast de som hafva som kallade honom bort, och att han ögon- lifvets middagshöjd bakom sig, modfälde fråga, blickligen hade afrest.
Han hade sett mycket hvilket område för qvinlig verksamhet lem- nar någon utsigt till förvärfvandet af ett förstörd ut.
Åndtligen voro alla gäster borta.
Jag gick anspråklöst uppehälle, så vilja vi för dem, åter till Trixie, men fann hennes dörr läst.
som hafva helsa och krafter att egna sig åt » Jag vill vara ensam, » löd det afvisande sva- ett handtverk, särskildt framhålla bageriyrket.
ret på mina enträgna böner att komma in.
Detta yrke inläres vanligen på kortare tid Öfverväldigad af trötthet och rörelse gick och till billigare pris än de flesta andra, och jag till mina egna rum, der jag snart föll för drifvande af det samma fordras icke något uti en tung dvala, ur hvilken jag tidigt på större » rörelsekapital », hvilket ju är en be- morgonen väcktes af Beatrix ' kammarjungfru, aktansvärd fördel äfven i det afseende, att som lemnade mig ett bref.
Jag slet hastigt företrädesvis qvinnor hysa en verklig för- upp det; en guldgul lock föll derur.
— skräckelse för att låna penningar och » sätta sig i skuld ».
Beatrix hår I Hvad betydde detta?
Bageriyrket kan nämligen begynnas med » Kära Dolly, » skref hon, » döm mig ej för hårdt.
Jag älskar honom ändå, öfver allting, förhyrandet af 1 större och 1 mindre rum mera än mitt lif, och utan honom kan jag samt kök, försedt med god bakugn.
Vid ej lefva.
Låt ej verlden ana hvad.
stationer böra sådana lägenheter erhållas till någorlunda moderat pris, hvarjemte den ved, du vet.
Din Beatrix. » Förskräckt frågade jag kammarjungfrun, som under bakningen förbrukas, äfven der livar hennes matmor vore; hon svarade mig, faller sig billigare; men omsättningen kan att nådig fröken ridit ut kl. 7, men vore nog beräknas blifva lifligare i städerna.
ännu ej återkommen.
Under så lyckliga konjunkturer, att man Jag skyndade upp, blef klädd i hast och behöfver dagligen baka bröd och småbröd ilade obemärkt ned till stallet, der jag fick m. m. måste, man dock, för att icke sjelf se Beatrix ' ridknekt, Jurgen, gå af och an, blifva allt för öfveransträngd, hafva ett qvin- ligt biträde, som kan tillaga åtminstone en förtviflad vridande sina händer.
På mina frågor framstönade han, att Beatrix del af degarne och sköta ugnen.
befallt honom sadla » Wilder Jäger » samt Vid inköp af till brödet nödiga ingredien- förbjudit honom att såsom vanligt vara henne ser, bör man ogerna taga mindre än 1 säck följaktig.
På hans böner och föreställningar mjöl af hvarje sort och cirka 8 kilogram hade hon ej lyssnat, utan endast svingat sig socker, emedan mycket små partier falla sig upp på hästen och i sträckt galopp ridit bort åt proportionsvis dyrast; likaså bör man förse Jastrauerskogen.
» O, hon tar bestämdt lifvet sig med smör och ägg under de tider af af sig.
— » Wilder Jäger » hade ej varit ute året, då prisen å dessa varor äro blligast.
på nere dagar. » Skulle så inträffa, att man någon gång icke Ack, jag förstod hennes mening allt för väl!
får köpare till de kakor, som ej kunna för- Att få ett par hästar sadlade och hasta efter varas goda öfver en eller annan dag, så ligger uti samma riktning ' var ett ögonblicks verk.
det icke så stort penningevärde i dessa att » Hunden skall hjelpa oss, » utropade jag.
man derigenom kan ådragas en större eko- Jurgen förstod min mening, ty han löste nomisk förlust, så vidt icke detta missförhål- Macleod från den kedja, hvarmed han hölls lande ofta upprepas.
bunden i hundgården.
Tjutande och med Försäljning af matvaror är, snart sagdt, långa språng rusade han i väg, vädrande den enda handel, som i dessa tider kan före- Beatrix ' spår.
tagas med något hopp om framgång, ty äfven Jag var i den hemskaste oro.
V i redo i om flertalet menniskor i alla andra afseenden fyrsprång ned till Jastrauerskogen — • intet spår måste inskränka sina utgifter, så kan dock efter Beatrix!
V i fortsatte vår färd, blindt ingen, trots samtliga » svältkonstnärers » påstå- följande Macleod.
Ändtligen kommo vi genom ende, utan olägenhet undvara » det dagliga skogen ut på ett stort fält, som sluttade skarpt brödet ».
nedåt, begränsadt å ena sidan af en bäck, Visst och sant är dock, att den, som egnar som löpte jemte en hög, bred stenvall.
Der sig åt bageriyrket, ingalunda får vänta ett hade återtagit sitt lugn, men ett olycksbå- dande skimmer glänste i hennes ögon, någon- ting som talade om ett orubbligt fattadt beslut.
beqvämt lif, utan måste vara beredd på att mera än andra bära » dagens tunga och hetta »; man får säkerligen känna sig mycket tacksam, om ett litet tarfligt, men] eget hem blifver frukten af den osparda mödan.
Om emellertid någon känner motvilja för det ifrågavarande yrket blott derför, att det af en eller annan, som sjelf, utan att arbeta, har fullt upp af lifvets goda, anses simpelt, så tillropa vi denna: - » duglighet i hvad som helst är öfver all rang ».
ff^L ndtligen skulle min liffigaste önskan blifva uppfyld — jag skulle få resa bort och vistas sex veckor vid en af våra mo- dernaste och mest besökta badorter.
Vid middagstiden lemnade jag mina anför- vandter och mitt hem och styrde oförskräckt och med hjertat klappande af glada förvänt- ningar mot okända öden.
Följande morgon vid åtta-tiden var jag i Göteborg, och sedan jag lyckats anskaffa en bärare och gifvit denne ordentliga instruktioner, begaf jag mig i sakta mak utför Norra Hamngatan ner till Skepps- bron.
Det var alldeles förtjusande att som främling komma till denna stora, vackra stad, men slutligen tog hungern ut sin rätt, och med resväskan vid sidan, trotsande all konvenans, steg jag modigt in på Göta Källare och be- gärde — en biffstek.
Hvilken förträfflig an- rättning!
Jag rekommenderar den på det var- maste till hvar och en, som yrvaken och hung- rig anländer till Göteborg.
Sv Emellertid närmade sig tiden för Marstrands- båtens afgång, hvarför jag skyndsamt begaf mig ombord.
— Ack, hvilken härlig färd!
Luf- ten var klar och ren som en morgon i maj, ehuru det var den 18 juli; hafvet låg oändligt, glittrande och djupblått, framför oss, och lång- samt, nästan omärkligt, gled ångbåten ur ham- nen.
Ombord voro lif och rörelse, vackra ung- domliga ansigten, dyrbara toaletter och lorg- netterande ungherrar, och bland allt detta ett lifligt sorl af barnröster, förtjusande små ungar i sjömansdrägter; öfver allt bland resfiltar och hattaskar döko apelsiner och konfektpåsar fram.
Skulle det verkligen bära åstad till en ort, der sjuklingar återvinna helsa och krafter?
Ack, här fans hvarken sjukdom eller nöd, endast rosiga kinder och glada, sorgfria men- niskor.
Jag kände mig så lätt och lefnads- frisk till mods, — voro menniskorna så lyck- liga, var tillvaron verkligen så härlig?
Jag var nyss fylda tjugo år och insöp med begär- lighet hvarje tillfälle att lära känna lifvet.
Under tvänne timmar fortforo vi att glida fram på hafvet — — så ett doft rytande ur skorstenspipan — och Marstrandsön i all sin tilltalande, men kärfva natur låg framför oss.
Hvilket lif och sorl, när båten lade till!
Ham- nen var uppfyld af menniskor, viftningar, hels- ningar och omfamningar från alla håll.
Hur i all verlden skulle jag få tag i mitt resgods?
» Har fröken några koffertar? » hördes i det samma från minst fyra håll, och fyra bärare betraktade mig med förväntningsfulla blickar.
» Ja, det har jag visst, en stor, gul.
riktigt
I DU N brandgul von med svarta beslag — » fröken Eva Gastronomiska kåserier.
Heland » i stora bokstäfver. » » Jaså, jaha, men hvart skall den bäras? » in.
» Strandgatan 2 0.
» » Ska ' eke. » Men tanken på, hvart min kära Signe tagit vägen, trängde sig med oroväckande kraft inpå mig.
Hon skulle var vara en ung, förtjusande min beskyddarinna i enka och detta vårt lands » moderna Babylon », och det var med en viss oro jag spejade efter hennes vackra an- sigte i denna orediga menniskomassa.
» Eva, Eva! » klingande ropade skratt någon, och under ett lades en liten mjuk hand öfver mina ögon.
» Nå, min kära Signe, det var att du fann » Ja, då för väl, mig! » visst var det väl; kom nu hem och gör toalett, sedan gå vi ner i brunnsparken — här är gudomligt !« » Några trefliga officerare », hviskade jag hem- lighetsfullt.
— Nya skrattsalvor.
» Inte ännu, mötena äro just slut — mais ils viendront. » Skall jag menad att vid med sina Aldrig.
det fötter, hög då man i uppför dessa små, branta härliga, beströdt segel, likt kringkastadt så Det finnes ej ord de intryck man erfar, klättrar bergstigar, oändliga hafvet af hundratals hvita hafsskum.
Luften var och klar, och med välbehag drog jag det ena andetaget djupare än det andra, ljumma hafsvindar helsans smekte rodnad, att lefva, var ung och färgade och den tacksamhet och ännu kinderna med varmaste åtrå efter mot hade Gud, lifvet för att jag framför mig, smögo sig in i hjertat under denna min första, oförgätliga Mais vandring bland Marstrands klippor.
retoumons å vos moulons.
Vid fyra- tiden intogo vi en god och smaklig middag på » Alphyddan », riet » drucko kaffe i » Lilla Schweize- och företogo gjorde utmärkt derefter angenäma nya promenader, bekantskaper, och, när jag sent omsider lade mitt hufvud på kud- den, insomnade jag ögonblickligen och sof en djup, härlig, drömfri sömn, ända tills solen stod högt på himlen.
Man är i sjelfva Marstrand.
lagt ner Min verket alls omtänksamma åtskilliga handarbeten, icke flitig i mamma hade men jag får uppriktigt bekänna, att dessa återvände med mig hem i sitt finnes att men, ursprungliga roa präktigt Lånbibliotek det är synd att läsa bort en enda timma i Marstrand.
der skick.
tillgå för den romanläsande ungdo- men sig I sjelfva verket kan man på tusen sätt.
och modernt Societetshuset är inredt med balsal, sa- longer, tidningsrum, biljardsal, kafé och toalett- rum.
Afgifterna äro ej stora, och man kan utan synnerlig kostnad vara med om allt.
Uppe på fästningsvallarne finnes en förträff- lig plats för lawn-tennies-spel, den stora sand- planen nere vid hafvet egnar sig synnerligen väl för kranskastning och croquetspel; de små bänkarne, grottorna och skogsdungarne inbjuda till förtroliga frukt tete-å-tSter, och i sjelfva verket är Marstrand man ekipage.
kan Den fullkomligt står på blommor, och bakelser finnes riklig tillgång.
paradis, s. der k. få Ja, ett litet jordiskt utom — ett » Marstrandshästen » allt, är ensam i sitt slag, och åkdonet be- af en vattentunna.
middagarne ser Mellan kl. 1 2 — 2 på det mycket tomt ut i parken och bland klipporna.
Alla skynda dä att med välbehag kasta sig i de salta, skummande böl- jorna.
påskägg.
Nu då påsken står for dörren — äggens och ägg- ätandets tid par préférence —, kanske det ej kan vara ur vägen, ärade läsarinnor, att tala litet om dessa matnyttiga föremål, dem I alla sä väl kännen.
Att ägget består af 3 delar, skalet, gulan och hvitan, känner snart sagdt det minsta barn; men om vi nu skulle yttra oss litet närmare om dessa olika delars sammansättning, kanhända detta erbjöde åtskilligt nytt för många bland våra läsarinnor.
Skalet består till största delen af kolsyrad kalk, till en mängd af 90 ä 96 p r o c, samt af fosforsyrad kalk.