Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Han hade alltid för mig visat sig i samma drägt; hade alltid mot mig betett sig tyst, stilla, vördsamt, men säkert; aldrig hade jag hört honom knota.
Ej heller var han mycket språksam, men kunde väl svara på frågor om det gällde.
Nu först kände jag igen båten – och mannen.
Då jag en afton lemnat vattnet och kommit å land, förde mig mina fötter ofördröjligen till det ofvannämnda kaffehuset, hvilket på landets språk kallades “The Sun“.
Jag steg in, tog plats vid mitt vanliga bord, och begärde – emot vanan – ett glas grogg.
Och som jag sätter glaset till munnen, inträder i rummet en lång, blek, mager, svartklädd gestalt, och sätter sig helt tyst och stilla ned vid ett litet bord, ej långt ifrån mitt.
Mannen syntes mig högtidlig.
Han sträckte fram en hvit hand, försedd med långa, smidiga fingrar, ringde i en klocka – och en gosse kom in.
Mannen anhöll om ett glas friskt, kallt vatten.
Ett ögonblick derefter hördes ett starkt sorl och buller utanför dörren.
Fyra muntra, glada ynglingar, efter utseendet af olika nationer, placerade sig kring ett stort bord, på andra sidan af rummet.
De befallde in vin.
Till hvad sort det vinet hörde eller från hvilket land det var, kan jag nu mera icke så noga minnas.
En flaska vin bars in.
För mina ögon glänste i detsamma någonting guldgult.
“Ack“, utropade den yngling, som fattade flaskan, “om jag vore guldmakare – om jag kände den dyra, outgrundliga, heliga konsten att göra guld – nog skulle jag först skapa minst en skeppslast af sådant vin – som detta.
– Den bleke mannen såg skarpt på ynglingen som talte.
Och när ynglingen sagt detta, fyllde han glasen; hans trenne följeslagare klingade med honom, och det gyllene vinet försvann i deras strupar.
“Är det frågan om att göra guld?“ frågade en annan af laget, den der tycktes hellre uttrycka sig på tyska än på engelska.
“Jag kommer ihåg hvad den gamle hedersgubben Owenus säger.“
“Nå, fort! låt oss höra hvad den gamla hedersgubben säger!“ ropade bröderna.
“Jo, han säger:
Was sucht der Alchymist?
Den Stein der Gauch.
Was find’t der Narr?
Den rauch.”
Ett halfhögt löje sprack ut på allas läppar, och tycktes snarligen vilja utbryta i skratt.
Då kastade den bleke mannen en hvass blick på ynglingaskaran, och den blicken begrof genast det nyfödda löjet.
Men pratet, som för några ögonblick afstannat, repade sig åter och fortsattes med en strykande fart.
“Guldmakarekonsten florerade en ganska kort tid här i verlden“, yttrade en af det unga, glada sällskapet.
“Theophrastus Bombastus Paracelsus v.
Hohenheim var alla alkemisters blomsterkonung, och med honom utslocknade all den glöd, som lifnärde innanmätet i de hungriga, utsvultna guldmakarnes deglar.“
“Och jag går så långt“, utropade en annan, “att aldrig i tiden och på jorden någon varelse funnits, som kunnat göra guld – och hädanefter uppstår icke heller någon.
Vår Herre allena kan göra guld – och drufvor.
Menniskorna stämpla mynt af guldet – och pressa vin af drufvorna.
Det är säkert, det.
Och dermed basta.
Stolarne kastades mot väggen.
Ynglingarne marscherade ut.
Den bleke mannen och jag voro allena qvar i rummet.
En kort stund derefter reste sig min bleka granne upp från stolen, nalkades mig, nedböjde hufvudet något litet, och sade:
“Min herre!
Förlåt, att jag tilltalar er!
Ni har icke deltagit i det nyss försvunna sällskapets förlustelse, ej heller i dess samtal.
Jag högaktar er.
Edert yttre fängslade mig vid första anblicken.
Ytan rör mig föga och sällan, men jag hyser godt hopp om unga män, som icke blanda sig i hvad de icke förstå.
Om ni behagar följa mig hem, så vill jag visa er något besynnerligt.“
Den gamle mannens utseende var (åtminstone vid första anblicken) mera afskräckande än inbjudande.
Men här förestod nu ett äfventyr, som jag för ingen del ville försaka.
Jag stod upp, fattade min hatt och följde mannen.
Vi vandrade härs och tvärs genom Citys djupa och svarta gränder.
Slutligen stannade min ledsagare vid en liten bakport, klappade tre gånger med bögeln mot en under liggande metallskifva.
En gammal, lytt och lam käring, fulare än döden, kom framhasandes i korridoren och öppnade porten.
Hon bar ett eländigt, matt skinande ljus i handen, och likväl kommo vi, med dess tillhjelp, lyckligt och väl ett par trappor ned, in i ett mörkt, kallt källarhvalf.
Der antände gumman en hög, sotig messingslampa, neg till hälften vördnadsfullt, till hälften försmädligt, gick ut, och tillstängde dörren hårdt.
När således den bleke mannen och jag voro för oss sjelfva i det dystra rummet, började jag först nogare besinna hvad jag vågat.
Betänkligt såg det ut; men jag kände mig, vid jemförelsen med min vederpart, temligen stark och trygg.
Den sotiga lampan utbredde snart ett friskt, klart och nära nog bländande sken i det nyss så skumma källarhvalfvet.
Jag spejade, med nyfikna blickar, rundt omkring.
Några utbrända kol syntes på spiselhärden i en vrå, och en handpust låg framför på jernhällen.
De gråa, inrökta väggarne kunde snarare sägas prydda än vanställda af små och stora hyllor, hvilka, rikt sirade af spindelväfsfransar, voro till öfverflöd besatta med större eller mindre burkar och flaskor, men utan någon synbar systematisk ordning.
Oläsliga inskrifter syntes på många af dessa flaskor och burkar; några små phioler hade endast hemlighetsfulla signaturer.
Ett litet ekskåp, försedt med ett stort lås af blankt stål, bemärkte jag ock emellan spiseln och den enkla, nästan torftiga sängen.
En tom, söndrig fågelbur stod i fönsternischen bredvid en sprucken himmelsglob.
Min värd för tillfället närmade sig, fattade min varma hand med sina iskalla, långa fingrar, och frågade:
“Eger ni någonting hos er, som består af oädel metall?“
Jag kände efter i mina fickor, men fann intet.
“Nå väl!“ sade mannen, i det han fästade på mig en stark och fast blick. – “Låna mig er värja!“
Nu rann åter öfver mig en viss aning, att min beskedliga värd möjligen kunde önska att komma mig åt lifvet.
Men mitt svenska hjertblod fördref genast den lumpna misstanken; jag drog min värja ur skidan och räckte honom den.
Som mannen af mig undfått den blottade värjan, trädde han fram till spiseln, kastade, som det mig syntes, något öfver de svarta kolen, fattade pusten och bragte snart hela ässjan i flammande glöd; gick sedan fram till lampan, betraktade noga klingan, och putsade dess yttersta ända med en yllelapp.
Derefter framtog han ur rockfickan en stor nyckelknippa, låste upp ekskåpet och framtog derur en liten flaska, hvilken tycktes väl och omsorgsfullt tillsluten.
Flaskan, som innehöll en klar, gul, oljaktig vätska, öppnades, och en pensel doppades deri.
Dermed beströk han yttersta spetsen af min värja å båda sidor – och straxt derpå nedstötte han med häftighet svärdsklingan i ässjan.
Och när han, efter ett par sekunders förlopp, och med lika häftighet, dragit henne upp, aftorkade han åter udden med samma yllelapp och nedsatte svärdet i skidan, som hängde vid min sida, i det han yttrade:
“Betrakta i morgon er värja, min herre!
Och döm sedan om mig, som eder lyster.“
Som han sagt detta, fattade han lampan, i afsigt att lysa mig ut.
Men då grep jag hans kalla och långa hand, och sade:
“Om ni, min herre, besitter konsten att göra guld, så är ni, utan tvifvel, ganska rik.“
“Jag är fattig“, svarade mannen; och dermed fördes jag af min gåtlike värd helt sakta till dörren.
Då vi skiljdes, sade han: “Tänk på mig någon gång!
Och sitt aldrig der de bespottare sitta.“
Doft tillstängdes porten efter mig.
Efter en stunds vandring anlände jag till Themsen.
En enda båt syntes ännu färdig att emottaga passagerare.
I det dimmiga månljuset igenkände jag min gamla välbekanta roddare.
Och om morgonen, efter djup och rolig sömn, sprang jag upp, drog mitt svärd ur skidan och betraktade dess udd.
För mina ögon syntes han bestå af guld.
Jag gick till trenne af Londons yppersta guldsmeder, framvisade min värja – och hvar och en af dem ville köpa värjspetsen såsom rent guld.
Men jag sålde icke för slem vinning mitt ärliga svenska svärd; jag förde hem det till fosterlandet, och jag har det qvar ännu i denna dag.“
Värjan förvarades länge i biblioteket på Säby fideikommiss-egendom, men saknades en dag tillika med ett exemplar af Shakspeares tragedier och blef aldrig mera återfunnen.
Den i Sverige år 1695 födde, men största delen af sitt lif i utlandet bosatte Martin von Meytens (död i Wien 1770) skildras såsom en utmärkt och mycket produktiv konstnär först i emaljmålning och sedan i historiemålning, samt var såsom enskild person en vacker och aktningsvärd karakter, som man blott kunde beskylla för en svaghet: benägenheten för alkemien, på hvilken han bortslösade en betydlig del af den ansenliga förmögenhet, han förvärfvat.
Den om den nyare språkkunskapen i Sverige förtjente Ivar Kraak, som, född 1708 i Köpenhamn, dog 1781 såsom språkmästare och translator publicus i Göteborg, hade indirekt guldmakeriet att tacka för sin uppkomst.
I sin ungdom fick han nämligen uppdrag af ett sällskap, hvilket sysselsatte sig med denna konst, att skaffa det en deri erfaren person.
Denna konst gaf lika liten vinst åt nämnde sällskap, som den gifvit så många andra, hvilka svärmat derför; men för Kraak hade den en omedelbar vinst på det sättet, att han blef bekant med en ganska bildad familj, hvari husfadern, under sina resor uti Frankrike, Italien, England och Holland, lärt sig dessa länders språk, och med de sina alltid talade fransyska och tyska.
Härunder fattade
Kraak mycken smak för dessa språk, öfvade sig så deruti, att han kunde emottaga en kondition i Carlskrona och sedan blifva språkmästare först i Lund, och sedan, såsom sagdt, i Göteborg, dit han kallades af magistraten.
I grannskapet af Lilla China, bortom skogen, vid den s. k.
Djurgårdsängen, invid Drottningholm, ligger lägenheten Lugnet, forna skedvattenskokeriet, der ända in i de senare åren det laboratorium var synligt, hvarest, enligt föregifvande, skedvatten kokades; men i sjelfva verket försök skola i Gustaf III:s tid blifvit gjorda att göra guld.
Många äldre personer för en trettio år sedan kunde lifligt påminna sig, huru de på den tiden sågo der spöklika figurer i fantastiska drägter, med stora, öfver ansigtet neddragna hattar, hvilka der i djupaste hemlighet, hvartill ställets afsöndrade ensliga läge förträffligt egnade sig, drefvo sitt dåraktiga arbete.
Under 1788 års krig myntades äfven här en mängd falska ryska imperialer.
Fabriken förestods af den orolige bergshauptmannen August Nordenskjöld, en broder till Svedenborgaren af samma namn, och hans trofaste medhjelpare, landtmätaren Bergklint.
Det var bland Gustafs hofmän den ovärdigaste, den brutale grefve Munck, som de erhållit till patron, och hvilken misshandlade dem stundom handgripligt nog samt slutade med att använda Bergklint i konungens namn i den förenämnda smutsiga sedelförfalskning, med hvilken gunstlingen lyktade sin bana.
I 10 eller 12 månader, så föreställde de sig, måste guldet oaflåtligen förvällas, innan “färgerna“ visade sig, och gång på gång inträffade någon olycka i det kritiska ögonblicket.
Hvad som uppehöll dem under de stora vedervärdigheterna, var den visserligen falska föreställningen, att de med upptäckten af guldmakarekonsten skulle utrota eländet och ondskan ur samhället.
Under detta hemlighetsfulla sökande i fördolda naturkrafter sammanträffade guldmakarne naturligtvis med magnetisörerna och andeskådarne i den nya församlingen, som på Svedenborgianismens grund höll på att utbilda sig.
Om denna svärmiska societets uppkomst och sträfvande lemnar Bergklints bref åtskilliga upplysningar, som ega det stora värdet, att oförstäldt teckna dessa andliga rörelser i tidens inre.
Innan ännu Bergklint, som en tid bortåt ensam fortsatte guldmakeriet, till sin olycka indrogs i grefve Muncks process, begynte hans mästare, Nordenskjöld, att oroligt gå och komma, och försvann slutligen i fjerran land under fullföljandet af stora filantropiska syftemål.
Än apostel för den nya läran i London och Paris, än, i likhet med Svedenborgianaren Wadström, hänförd af de frihetsidéer, hvilka blefvo begynnelsen till neger-racens befrielse, ingick han i kolonisationsföretaget på Sierra-Leona-kusten, der han omkom 1793.
Bergklint lifnärde sig med barnundervisning, glömd och fattig, efter så stora ansträngningar för mensklighetens väl.
Vidskepliga seder och bruk.
Menniskan eger, sig sjelf lemnad, en förkärlek för det öfvernaturliga och oförklarliga, som blott upplysning och ännu mer religion förmår förtaga.
Densamma utgör utan tvifvel förnämsta grunden för den mängd vidskepliga, förnuftslösa och underliga plägseder och förhållanden, som ännu förefinnas, särdeles bland allmogen, i vissa landsorter.
Det mesta skrock hvilar dock derjemte på en historisk grund, och har oftast sin källa uti förut inom landet rådande gudaläror, ty merändels blir en äldre, utrotad religions satser och heliga bruk ämnen för skrock och vidskepelse bland en yngre läras bekännare.
Helighållandet af vissa träd och växter är sålunda en lemning af de forna jotnarnes druidkult.
Bland heliga träd, hvilka man ej vågade fälla, voro de, särdeles i södra Sverige, på gamla ättekummel ofta växande vårdträd, isynnerhet hagtorn, almen och flygrönnen.
Den som nedhögg ett sådant vårdträd, troddes blifva straffad med lamhet eller någon annan sjukdom, hvarför de, ända in i senare tider, äfven på skoglösa orter aldrig fälldes.
En smålänning, som, i början af detta århundrade, händelsevis råkat att af misstag nedhugga ett dylikt träd, trodde sig ha gjort så illa, att han af förskräckelse blef stum för hela sin tid.
I Wärend omfamnar barnsängshustrun ofta i sin nöd ett almträd, för att vinna lindring.
Flygrönnen tros ännu allmänt bota en mängd sjukdomar, men anses isynnerhet verksam mot allt slags förgöring och trolleri.
Den bör då helst upptagas S:t Hans afton, eller midsommaraftonen.
Samma afton samlas äfven vissa örter och blommor, hvilka anses då få en stor läkande kraft för både menniskor och djur.
Om dylika blommor instickas mellan bjelkarne i stugan, en för hvarje medlem af familjen, tror man sig, af den blomma, som först vissnar, kunna förnimma, hvilken af husets medlemmar först skall dö.
När hunden äter gräs och svinet drager strå, anses det förebåda ondt väder.
Då katten tvättar sig bakom örat, eller tuppen gal om natten, väntar man regn följande dagen.
Om katten slickar sina tassar, tros gäster komma till gården.
Göken tros med sina rop kunna uppenbara kommande händelser, om man, stående under det träd han sitter, rådfrågar honom derom.
Många tro sig af eko kunna erhålla dylika uppenbarelser, om de uppstiga på ett berg och ropa derifrån.
Östanvinden anses medföra sjukdomar.
Månens skiften iakttagas med mycken vantro.
I ny skall husbyggnad börjas, såning förrättas, slägt anställas samt väfstol uppsättas, om arbetet skall blifva lyckosamt, och i allmänhet anses allt, som företages i ny, hafva bästa framgång, och det som sker i nedan blifva mindre lyckligt.
Så uttages icke gerna lysning till äktenskap under nedan, äfven inom de upplystare samhällsklasserna.
I nedan anses dock de träd böra fällas, som skola användas till virke, då detta tros blifva starkare.
Nyårsnyet anses såsom särdeles märkligt.
Den, som håller penningar i handen, när han första gången skådar det, tros ej komma i penningebehof under årets lopp.
Om man vid dess varseblifvande uppslår en psalmbok, tror man sig af den då uppfällande psalmen kunna sluta till, huruvida man det året blir gift, sjuk, död o. s. v.
Af den gamla nordiska Thorsdyrkan qvarlefva ännu många spår, synnerligast uti södra Sverige, der thorsdagen anses märkligare än andra dagar.
Då begrafvas icke gerna några lik, inga brudpar vigas, inga barndop hållas på en sådan dag o. s. v.
Vi gå nu att, hufvudsakligen efter Carl Rosanders förträffliga afhandling, meddela åtskilliga andra bland folket gängse vidskepelser.
Tros-satser angående giftermål m. m.
Om en flicka och en gosse äta af samma bit, bli de kära i hvarandra.
Sax, knif, nålar eller annat uddhvasst må ej en ungkarl gifva åt en flicka, ty då stickes kärleken sönder; icke heller skor, ty då går hon från honom till en annan; icke heller näsdukar, ty med dem torkar hon då bort sitt tycke för honom.
Om någon ogift möter sopor, bör han sjelf sopa ett par tag eller åtminstone taga i qvasten; i annat fall blir han ej gift det året.
En flicka må ej se sig i en spegel sedan det är mörkt eller vid ljus, ty då förlorar hon karltycket.
Första gången en ungkarl står fadder, bör det vara åt en flicka, och en flicka åt en gosse; i motsatt fall blir det svårt, om ej omöjligt, för dem sjelfva att bli gifta.
Brudvigsel bör ske vid nymåne, så blir de nygiftas välmåga i ständigt tilltagande.
När bröllop tillagas, må ej slamras med såstången, ty då blir det oljud och gräl under högtiden; om tvänne gossar ställas uti en grind vid gårdens egoskillnad och der hetsas ihop att slåss, så blir ingen osämja mellan gästerna.
När bruden påtagit brudskorna, bör hon genast gå ut i ladugården och mjölka en ko; hon får då godt om mjölk i huset; uti hvardera skon skall hon lägga en silfverpenning, så kommer aldrig mynt att fattas.
Bruden skall laga att hon får se brudgummen innan han får se henne, så blir han ej någon elak man.
På det hon må få husbondeväldet, skall hon under vigseln sätta sin fot framom hans, laga att hon först sätter sig ned i brudstolen samt liksom af våda släppa skon af foten eller ock näsduken eller något annat på golfvet, så att brudgummen af artighet bugar sig för att hjelpa det till rätta; hans öde blir då att kröka rygg under hela äktenskapet.
Medan bruden sitter i brudstolen, skall hon taga sig på någon bar del af kroppen med så många fingrar som hon vill hafva barn.
Regnar det i brudkronan, skola de nygifta bli rika.
Vid hemkomsten bör bruden uppspänna bukgjorden på hästen, om hon ridit, eller venstra fimmelstången, om hon åkit, så blir hennes barnsäng lätt.
Vid bröllopsbordet skall bruden smaka på all mat, som framsättes, samt bita i duken, så blir hon ej “lysten“.
Den af de nygifta, som först somnar i brudsängen, kommer äfven att först dö.
En hustru med lifsfrukt har särdeles mycket att undvika och iakttaga.
Ser hon en eldsvåda eller en sadelbruten häst, får barnet i förra fallet vådeldsmärke och i det senare ett öppet sår på den kroppsdel, som hon först vidrör med handen; går hon under ludna skinn och rör vid dem, får barnet massel; ser hon genom en springa eller ett nafverhål på en vägg, blir barnet vindögdt; går hon under en sågställning, medan sågningen pågår, får barnet en rossling liknande sågens ljud; äter hon hönskött, blir barnet noppigt i huden liksom ett plockadt höns.
Ärftliga sjukdomar kan den blifvande modern ådraga sitt barn på många sätt, såsom: skefver (skerfvan) om hon går med blottadt hufvud; om hon ser en likkista under bottnen, då liket bäres upp- eller nedför branta backar; om hon ser en tom graf o. s. v.; fallandesot: om hon ser någon brottsling utan att ta på honom; om hon går öfver en graf, der likkistan redan förmultnat så att jorden faller undan; om hon går i kyrkan någon trettingsdag, såsom Jul-, Marie Bebådelse-, Midsommars- eller Mikaeli-dag; om hon kommer in på något ställe, medan väftrådarne uppbindas, går ut innan de äro nedlösta efter väfvens nedklippning, eller om hon sjelf uppbundit trådarne och barnsnöden påkommer förrän väfven blir nedväfd; i senare fallet måste hon sjelf nedlösa trådarne, innan hon föder, samt för full säkerhets skull sticka barnet tre gånger genom väfstolen, innan det kristnas.
Alla dörrar böra vara väl tillslutna, då barn komma till verlden; annars kunna de af trollen förbytas.
Nyfödda barn skola invecklas, en flicka i en skjorta och en gosse i ett lintyg, så få de ej korgen vid sina frierier; i båda fallen bör det vara i nytt linne; de slita ej då fort sina kläder.
Finnes ej löge- eller badvatten hemma i huset, må det ej hemtas sedan barnet är födt, emedan näcken då kan följa med vattnet in.
I barnets första bad bör läggas vigselringen, silfverpenningar och ärfdt silfver, så blir barnet rikt; ett färskt ägg, så blir det hvitskinnadt; en röd klut, så blir det rödblommigt; spånor af en huggekubb, så kommer det ej på stupstocken; vådeldskol, om modern sett vådeld; svinhår, om hon rört vid svin; något af en brottslings kläder, om hon sett någon sådan – kortligen: allt hvad hon kan påminna sig hafva sett eller rört vid, och hvaraf hon kan befara någon skada för barnet; på detta sätt kan det bli botadt för alla slags “modersmärken“.
Badvattnet må ej slås ut under bar himmel, ty då kunna älfvor, vättar och annat otyg skada moder och barn; derför bör det helst slås under en golftilja i rummet.
Ingen får komma in, medan barnet badas, ty då vantrifs det.
Så länge barnet är odöpt, får elden aldrig helt och hållet släckas, ty då kan det bli bortbytt af trollen.
Det första djur, som barnet vidrör, bör vara en hund, så får det godt läkhull (lätt att läka erhållna sår); låter man det röra vid hästar eller boskap, så får det god lycka till sådana djur; sättes det på en häst att rida, så kan det sedan med blotta vidrörandet bota hästars sjukdomar; bäres det under bar himmel och “vettas i må’n“ (ställes så att månen skiner det i ansigtet), blir det icke solbrändt; lägges det i en kista och locket smälles i lås och modern derpå sätter sig att äta, får det aldrig “kistknappar“ (små spetsiga bölder).
Odöpt barn bör ligga på bordet insvept i en röd kjortel och hafva på bröstet en psalmbok och en sax, lagda i form af ett kors; intet ondt får då makt med detsamma; lägges det i vagga, blir det otåligt.
Springer en katt under någon likkista och sedan under odöpt barn, blir det en mara.
Vid barndop (som merändels ske i kyrkan) bör “bäragumman“ stöta först barnets hufvud och sedan dess fötter mot kyrkdörren, så får det inga “kyrk-knappar“ (liksom kistknapparne ett slags bölder, förorsakade deraf, att modern under sitt hafvande tillstånd vid ut- eller ingåendet i kyrkan kommit att röra vid någon spik i kyrkdörren).
Glömmer eller tappar bäragumman något, blir barnet glömskt; läser hon sakta efter bönerna, får barnet godt minne; låter hon någon gå eller rida sig förbi, blir barnet i framtiden undertryckt; hon måste gå lätt, så blir barnet qvickt och vigt; bära det högt, så blir det ej blygt, o. s. v.
Skriker barnet under döpelse-akten, får det god sångröst; döpes flickebarn i samma vatten, hvari en gosse förut blifvit döpt, får det skägg om hakan och blir karlavulet.
Innan bäragumman lemnar ifrån sig barnet, bör hon äta; det får då godt om mat.
Barnet bör sofva hos modern i kristningskläderna, så blir det gudfruktigt.
Vid lindan bör vara fästadt silfver eller stål, på det att barnet ej af trollen må bortbytas, samt äfven en brödbit, hvilken sedan gifves åt en hund; denne får då alla de sjukdomar, som kunnat vara egnade åt barnet.
Vid kyrktagning skall modern rökas med linne samt en eldbrand kastas framför henne, öfver hvilken hon bör stiga, att ingen må förgöra henne.
Stiger hon öfver kyrktröskeln med högra foten först, föder hon nästa gång en gosse; men sätter hon den venstra före, blir det en flicka.
Visar hon sig ha brådtom hem från kyrkan, kommer hon snart åter på samma väg.
Förhållningsreglor vid resor, flyttning, handel, fiske, jagt m. fl. förrättningar.
Ingen resa må gerna företagas på måndag, ty då går den olyckligt.
Har den resande glömt något, sedan han är utanför dörren och måste vända om, eller möter han på vägen en räf, ekorre eller annat vilddjur, eller ser han en korp eller annan rof-fågel flyga framför sig, eller hör han en hund tjuta, en katt jama, en kråka skrika eller en skata skratta, så bör färden för den gången inställas, ty alla dessa tecken hvar för sig båda olycka.
Flyttar någon från en ort och vid affärden ser sig tillbaka, kommer han snart dit igen.
Flytt-öl må ej hållas på måndag eller thorsdag, ty då blir ej den nya tomten lycklig, ej heller på lördag, ty då blir vistandet ej gammalt.
Möta två flyttande hvarandra, går det olyckligt för den ena.
Den flyttande får ej träda in i stugan, innan en katt först blifvit inskjutsad; ej heller må man komma in till tomt bord, utan bör der vara någon förut, som dukat bordet och möter utom dörren med bränvin och bröd och bjuder den anlände välkommen.
Vid handel af kreatur må säljaren oförmärkt taga några hår af det sålda, så vantrifvas ej de öfriga.
Säljaren må ej sjelf leda bort det sålda, ty då leder han bort all sin boskapslycka.