Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Befallning att uppgöra förslag i omförmälde hänseende blef derefter meddelad den för åtgärders vidtagande i afseende på Lag-kommiténs förslag till Civil- och Kriminal-lag då förordnade Kommittén, som emedlertid i underdånigt utlåtande sökte visa att förmyndarekamrar hvarken vore af behofvet påkallade eller kunde inrättas, utan att medföra olägenheter.
Något förslag blef alltså icke uppgjordt af Kommittérade, hvilka deremot föreslogo vissa förändringar i hvad gällande lag i afseende på förmyndarevården innehåller.
I följd deraf fingo 1840 års
Ständer ej eller emottaga den önskade propositionen.
Frågan var emedlertid icke fallen.
Erfarenheten ådagalade alltmer oell mer nödvändigheten af en reform i denna delaf lagstiftningen; och vid 1844 års riksmöte bragtes ämnet å bane af båda Statsmakterna.
Men ehuru man äfven då erkände att genom förmyndarekamrar den största säkerhet för omyndige kunde vinnas, ansåg man likväl tiden ej lämplig för dylika inrättningar.
Endast såsom kommunal-anstalter syntes de nemligen böra komma i fråga; men mot stegets uttagande mötte flera betänkligheter.
Man anmärkte nemligen att fastän få ämnen voro mera värda att blifva föremål för Kommunernes omsorg, än vården om de omyndiga, borde dock tagas i betraktande att lagstiftningen icke tillerkände kommunerne ens någon rättighet i sådant hänseende.
Förmyndarevården, afålder betraktad som en familj-ange - 4 Lag- Ltskoltets Betänkande, Nto 58. lägenhet, hade alltjemt tillhört medlemmarne af slägten, så vida skyldeman ej funnos till, som egde fallenhet att dermed taga befattning.
Då hade den väl öfvergå tt till en medborgerlig pligt; men derigenom trodde man en säker grund dock ej lagd för den byggnad man hoppades kunna i en framtid resa.
Deremot hyste man den öfvertygelsen att det af Kongl. Majit i nåder framlagda förslag innefattade så väl en sådan grund, som en garanti för en säkrare förmyndarevård.
Enligt detta förslag skulle nemligen hvarje kommun ega att utse gode män, en eller flera, att med samma rätt som fränder granska förmyndares räkningar; och samma förslag, hvilket derjemte gjorde åtskillige ändringar i föreskrifterne om förmyndares skyldigheter, blef derföre af Rikets Ständer antaget, så att 1 § i Årfda Balkens 23 kap. dymedelst erhöll förändrad lydelse.
Fem år äro nu förflutna sedan kommunerne således inrymdes en rättighet att ingripa i förmyndarevården; men den erfarenhet, som denna tid lemnat, har emedlertid ej rättfärdigat de förhoppningar, som fästades vid delta inrymmande; och denna erfarenhet har gifvit anledning till de motioner, som vid innevarande riksmöte i detta ämne blifvit väckta.
Motionärerna, hvilka tillhöra Hederv. Bonde-Ståndet, äro vice Talmannen J. A. Zetterberg jemte Riksdagsfullmäktige Gustaf Berg från Skaraborgs län, Johan Johansson från Östergöthland och Anders Jansson från Westerås län.
Emellan dessa råda emedlertid samma olikhet i åsigter, angående lämpligaste sättet att vinna åsyftade målet, sorn tillförene uppenbarats. Så har Anders Jansson förmenat, att endast genom inrättning af ordentliga förmyndarekamrar kan säkerhet för omyndiges medel vinnas, samt förty yrkat, att
Utskottet måtte uppgöra förslag till dylika kamrar; hvaremot Gustaf Berg föresi; git, att förmyndare måtte åläggas insätta medelö i jordegarnes hypotheksföreningar emot 4 eiler 4^ procents årlig ränta och att sockne-nämnderna måtte kontrollera förmyndares åtgärder.
De två öfriga hafva åter ansett att man fortfarande bör bygga på den åc 1845 lagda grund, men hvad då lemnades som en rättighet utbytas till en skyldighet.
I öfverensstämmelse härmed är föreslaget: af vice Talmannen Zetterberg: ”att hvarje kommun ovilkorligen skall, inom sig, utse några personer, med skyldighet att årligen granska förmyndares förvaltning och pröfva deras säkerhet, hvadan det skulle åligga förmyndare, att, å bestämd tid, hvarje år, infinna sig, för redovisnings afgifvande hos de utsedde personerne eller gode männen; samt att, derest de skulle finna något att anmärka emot förmyndares förvaltning, söka Lag-Utskottets Betänkande, N'.o 58. 5 rättelse hos domaren, hvilken borde vaka deröfver att godemännen fullgöra deras åligganden;” och af Johan Johansson, med hvilken Riksdagsfullrhäktigen Magnus Månsson från Östergöthland sig förenat: ”att godemän likaledes inom hvarje kommun ovilkorligen böra väljas med förbindelse för desse a) att hålla tillsyn öfver förmyndares förvaltning; b) att granska arfsutredningar och förmyndareräkningar, hvilka minst hvart tredje år borde till godemännen afiemnas; samt cj) att om förmyndare i förvaltningen gjorde orät t, kom pä obestånd, dog eller flyttade från orten, anmäla sådant hos rätten, sorn då skulle pröfva huruvida annan förmyndare borde förordnas; för hvilket besvär godemännen dock borde åtnjuta ersättning med 1 proc. af räntan ä de omyndiges tillgångar; hvarförutan hemställan blifvit gjord, om icke stadgas bör, dels att domstol, som förordnar förmyndare utom sin domvärjo, skall derom underrätta den rätt, under hvilken förmyndaren bor, på det att anteckning om förmynderskapet bör i samma rätts förmynderskaps-protokoll ske, dels ock att vederbörande domare skola skyndsamt lemna förteckning på tillförordnade förmyndare till godemännen.”
Utom dessa, i afseende på sjelfva sättet för förmyndarevården, väcka förslag, har Utskottet jemväl fått emottaga serskilda framställningar angående vilkoren för förvaltningen af omyndiges egendom.
De äro gjorda af förbemälde Johan Johansson jemte Riksdagsfullmäktige Anders Gustafsson från Östergöthland och Johan Persson från Upsala län.
Genom dessa framställningar har fråga blifvit väckt dels om tiden då infiutne medel böra göras till nytt kapital, dels om huru stor ränta skall omyndige tillgodoberäknas, dels ock om beloppet af förmyndares arfvode.
I dessa delar skulle nemligen för närvarande olika förfaras; och lagen vore härutinnan antingen obestämd eller ofullständig.
De förslag, som i omförmälde hänseende blifvit framställde, äro: Johan Johanssons: att ränta å omyndigs arf bör beräknas till 5 procent och hvart tredje år göras till nytt kapital, samt att förmyndares arfvode i lag måtte bestämmas till 20:de-penningen af alla omyndiges inkomster; deruti Johan Persson, så vidt tiden, då ränta bör göras till nytt kapital, angår, instämt; samt Anders Gustafssons: att infiutne medel må läggas till kapitalet efter det tre månader förflutit sedan medeln kommit eller kunnat komma förmydaren till handa, så vida det 6 Lag-Utskottets Betänkande, N:o 85. ej kan visas, att iian derförinnan gjort dem fruktbare, äfvensom att förmyndare-arfvode i allmänhet ej må uppgå till högre än 20 proc. af inkomsterna.
Efter pröfning af hvad sålunda blifvit föreslaget, instämmer Utskottet med de motionärer, hvilka ansett, det man, vid förbättring i förmyndareväsendet, bör fortgå på den år 1845 beträdda banan, i den rigtning samma motionärer anvisat.
Om det göres lill en pligt, hvad då lemnades såsom en rättighet, samt för pligtens utöfning gifves bestämda föreskrifter, synes man ock kunna uppnå det åsyftade dubbla ändamålet: att vinna säkerhet i förmyndarevården, utan att behöfva bibehålla den omyndige medgifna tysta förmånsrätt hos förmyndare.
På denna väg torde man äfven slutligen komma derhän att bildandet af ordentliga förmyndare-kamrar inom kommunerne kan för sig gå; men derför är tidpunkten ännu icke inng.
Det torde väl kunna invändas, att, genom lagstiftningens utbildning i omförmälde rigtning, familjens rätt i afseende på förmyndarevården inskränkes, äfvensom att kommunen dymedelst ålägges förbindelser, hvilka förut ej existerat; meri familjen är nu mera icke så sluten, så isolerad som fordom; den (lyter mer och mer tillsammans med den stora familjen, med staten, hvars skyldigheter följaktligen derigenom vidgas; och, på sätt 1845 års Ständer yttrade, äro få ämnen mera värde att blifva föremål för det allmännas omsorg, än vården om omyndige.
Lagberedningen har derföre ansett det ovilkorligt böra åligga kommunerne att hafva tillsyn öfver förvaltningen af förmynderskap; och derföre ålagt sockne- eller stads-nämnd, der serskilde gode män ej valde blifvit, att utse en eller llere bland sina ledamöter, att, såsom gode män, utöfva omförmälde tillsyn; och denna princip anser Utskottet äfven vara den lämpligaste.
Sockne- och stads-nämnden måste nemi. betraktas såsom centralpunkten för de kommunala inrättningarne, såsom den grund, hvarpå den vidare utbildningen bör ske.
Utan bestämda skyldigheter, utan att de nogare utstakas, och utan att föreskrifter meddelas för sättet, hvarpå gode männen skola verka, tror emedlertid Utskottet, efter hvad aritydt blifvit, ej att ändamålet kan uppnås.
Utskottet anser alltså bestämmelser i sådant afseende böra af lagstiftaren meddelas, dervid det synes som borde följande grunder iakttagas: att socken eiler stad, der förmyndare-kammare ej är, ålägges att, på sätt om val till ledamöter i sockne- eller stads-nämnd stadgadt är, välja gode män, att hafva tillsyn öfver förvaltningen af förmynderskap inom socken eller stad; att om andra ej valde blifvit, sockne- eller stads-nämnden bör utse en eller flera af sina ledamöter, att sådan tillsyn utöfva, med rätt för flere socknar att om dylika Lag-Ulskotlels Betänkande, N:o 85. 7 gode män sig förena; att domare skall vara pligtig att, u'an afgift, lemna gode männen upplysning om utfärdade förmyndare-förordnanden; att förmyndare böra åläggas att årligen inför gode männen redovisa för förvaltningen af innehafvande förmynderskap och den säkerhet de för omyndiges medel ega; att gode männen må lemnäs rättighet att, derest de så nödigt pröfva, affordra förmyndare säkerhet för medeln ; samt att gode männen, hvilka böra stå i ansvar, derest de något underlåta i hvad dem åligger, så att skada derigenom omyndige tillskyndas, må, såsom godfgörelse för deras besvär, uppbära en viss andel af högst två procent af myndlingens årliga inkomster.
Att uppgöra förslag till en författning i denna syftning klafver emedlertid ett vidlyftigare, ett mera omfattande arbete, än som lämpligen kan verkställas af ett Rikets Ständers Utskott.
Men saken är dock af den vigt, serdeles som den allmänna krediten väsendtligen deraf beror, att dess genomförande ej kan lemnäs åsido; och derföre får Utskottet, som anser de speciella frågorna om tiden hvarifrån influtne medel böra förräntas och om förmyndares arfvode, i viss mohn, vara beroende af sättet, hvarpå förmydareväsendet kommer att ordnas, och derföre icke eller nu böra till serskild åtgärd föranleda, med anledning af i förevarande ämne väckta motioner och framställda förslag, vördsamt tillstyrka, det mätte Rikets Stunder, under åberopande af hvad Utskottet här ofvan anfört, hos Kongl. May.t i underdånighet anhålla, del måtte Kongl. Majli låta utarbeta förslag för ordnande af förmyndareväsendet, med tillämpning af föreslående grunder, samt derefter nådig proposition i ämnet till nästkommande Ständer aflåta.
Beträffande derefter frågan angående de tysta förmånsrätterne, i hvilken del af lagstiftningen vice Talmannen Zetterberg jemväl yrkat den förändring, att dessa förmånsrätter, så vidt de verkade menligt på realkrediten, måtte afskaffas; så enär motionären framställt detta; yrkande, under förutsättning att förmyndareväsendet komme att ordnas i enlighet med hans i den delen framställda förslag, samt någon förändring i nu ifrågaställde del af lagstiftningen, jemlikt Ständernas tillförene uttalade, af Utskottet delade åsigt, ej 8 Lag-Utskottets Betänkande, N:o 8,5. eller, utan minskning i omyndiges rätt, kan tillvägabringas innan förmyndarevården varder så ordnad att de omyndigas säkerhet är betryggad, utan afseende fi dem medgifven förmånsrätt, torde ett dylikt ordnande jemväl först böra föregå; och derföre hemställer Utskottet vördsamt, att Rikets Ständer måtte förklara det em form alde yrkande nu ej kan bifalla/.
STOCKHOLM, TRYCKT HOS N. MARCUS, 1851. ■Lag-Vtskottets Betänkande, N:o 59. 1 N;o 59.
Ank. till Exp.-Utsk. des 22 Au g. 1931, kl. * e. m.
Betänkande, i anledning af väckta motioner, angående dels religionsfriheten, de/s ocå upphäfvande af Kongl, plakatet d. 12 Januari 1726 emot olofliga sammankomster för andaktsöfningar, jemte öfriga i samma ämne utfärdade författningar.
Då Lag-utskottet nu går att meddela infordradt yttrande öfver förenämnde motioner, anser Utskottet sig i första rummet böra taga den i betraktande, som angar Religionsfriheten.
Densamma är väckt inom Vällofl.
Borgare-ståndet af herr Winge, P. E., hvilken derigenom föreslagit: “att alla de paragrafer i kyrkolagen, hvilka binda oss vid BiH. till R.
Prat. iS50 f iS5i.
7 Samt., i Afd., 35 Bä/1. 1 f Lag-Utskottets Betänkande, N:o 59. en viss statskyrka, måtte upphäfva* och ersättas af andra, som medgifva svenska medborgare den rätt, som Konungen, enligt Regeringsformens 18 § lofvat, att ingens samvete tvinga eller tvinga lala, utan skydda hvar och en vid en fri utöfning af sin religion, så vida han derigenom icke störer samhällets lugn eller allmän förargelaa åstadkommer.”
Det vore nemligen efter motionärens förmenande, nödigt att svenska folket lös— göres från det “religionsförtryck“, som Statskyrkan skulle utöfva och hvaraf “ej annat än olycka och splittring kunde inrota sig i samhällets hjerta", samt att åt det kyrkliga lifvet gifves en ny “med det sunda menniskoförståndet samt religionens och samhällslärans egna välförstådda intressen mer öfverensstämmande form.“
En sådan form har emedlertid motionären icke uppgifvit,, eller de stadgande!!, som, enligt hans yrkande, borde sättas i stället för de paragrafér i kyrkolagen, hvilkas upphäfvande han föreslagit.
Dessa paragrafer äro icke få.
Till dem kunna nemligen nära nog hvarje i kyrkolagen förekommande hänföras, ty om än icke statskyrkans princip uli alla bestämdt uttalas, utgå likväl alla fråu samma princip, hafva alla det gemensamma ändamålet att stödja denna kyrka, alt bevara densammas fasthet och enhet,, att skydda den mot yttre intrång, och att såmedelst i sin renhet upprätthålla den tro, hvilken svenska folket från fäder ärft; hvaraf åter följer, att motionärens framställning om stadganden, hvarigenom det kyrkliga lifvet må erhålla en annan form, går ut på icke mer eller mindre, än en total omarbetning af gällande kyrkolag, den der angifver formen för vårt närvarande kyrkliga lif.
Och det synes, sorn skulle denna omständighet innefatta tillräcklig anledning emot bifall af motionen, enär det ingalunda lärer kunna tillhöra Utskottet at t verkställa ett så vidlyftigt arbete, som det omförmälta, hvilket dock, efter hvad motionären jemväl medgifvit, måste ega rum, så vida statskyrkans princip upphäfves.
Men ehuru Utskottet följaktligen kunde undgå att yttra sig i sjelfva saken elier derom huruvida statskyrkan må bibehållas, anser likväl
Utskottet sig ej böra dölja den öfvertygelse att ett upphäfvande deraf ingalunda vore öfverensstämmande med samhällets “välförstådda intresses.”
Att densamma åstadkommit olycka och splittring i samhällets hjerta, bevittnas icke af erfarenheten.
Snarare torde den skyddat vårt fädernesland emot de vådor, hvartill en obegränsad religionsfrihet kan leda och hvarpå andra länder lemna vittnesbörd.
De religiösa rörelserna äro nemligen de sorn lättast Lag Utskottets Betänkande, N:o 59. 3 leda till söndring och de äro följaktligen för samhällena farliga.
Derföre bör ock ett folk skatta sig lyckligt så länge dessa söndrande rörelser kunna undanrödjas.
I så måtto verkar statskyrkan välgörande; och den torde alltså böra lemnäs orubbad; hvadan Utskottet, i öfverensstämmelse med hvad flere ledamöter inom Borgare ståndet vid ifrågaställde motions remitterande yrkat, vördsamt tillstyrker, att densamma matte lemnäs nian afseende.
I ordningen förekommer frågan om upphäfvande af Kongl.
Plakatet den 12 Januari 1728.
Den motion, hvarigenom denna fråga är väckt, har af Herr Doktor Sandberg blifvit framställd inom högvördiga Presteståndet.
Uti densamma hai herr doktorn sökt ådagalägga, att omförmälde författning vore olämplig för närvarande tid och i sina verkningar skadlig.
Den syntes väl uppmuntra till huslig andakt, men den kunde likväl användas till förqväfvande af all samfälld husandakt.
Hvar och en inser emedlertid huru myckefgemensamhet med flera liktänkande bidrager till sinnets stärkande och lifvande för dea sak, som de anse vigtig och angelägen; och det voro den största vinst för den kristna kyrkan, att allt flere af dess medlemmar, genom guds ords bruk, genomträngas och lifvas af kristendomens förädlande helgande och ande.
Den inskränkning i rättigheten för menniskan att sammankomma för utöfning af andakt, som ifrågaställde författning gör, vore jemväl oförenlig med den frihet att, för rådplägning i andra angelägenheter, sammankomma, som våra lagar med gifva medborgare.
Samma inskränkning kunde ieke eller annat än verka menligt på allmänna tänkesättot och injaga fruktan för alla enskilda yttringar af andligt lif och det är af sådan orsak motionären föreslagit: antingen, att, med upphäfvande af Kongl, plakatet den 12 Januari 1726 samt öfrige mot sammankomster för andnktsöfningar i enskilda hus, gifiu* j förbud måtte föxordnas sorn följer: 4 Lng-Vtxko(lefs HilanA':c 59, Husandakt må prest i den församling, der hail tjenstgör, på lämpligt sätt uppmuntra.
Skulle husandakt föranleda split, villfarelse eller annan oordning och kan kyrkoherde det sjeif ej ratta, auinäles saken hos domkapitlet.
Kan ej eller domkapitlet oordningen afstyra, anmäle domkapitlet förhållandet hos Konungen, som pröfvar om laga åtal må ega rum.*
Eller ock att ifrågavarande författningar blott må upphäfvas.
Utskottet, sorn jemväl erhållit del af de yttranden, som åtskilige ledamöter inom Presteståndet, med anledning af förenämnde förslag, afgifvit, har deraf inhemtat att, om än några ansett sig ej kunna biträda motionärens åsigt, densamma likväl blifvit af flera understödd; oeh med dessa sistnämnde instämmer äfven Utskottet, efter en omsorgsfull pröfning af ämnet.
Oftanäundo författning, den der, efter hvad h:r prosten Forsell inom nämnde Stånd upplyst, skulle vara föranledd af de pietestiska Törelser, som här i landet ägde rum i slutet af I7:de och början af 18:de seklet, synes nemligen, under Svenska kyrkans nu varande förhållanden, vera obilligt inskränkande, samt dessutom innefatta olämpliga föreskrifter.
Densamma tillåter väl, på sätt motionären anmärkt, husandakt; men den stämplar deremot den sammankomst, då i enskildt hus flere, än de som tillhöra husets folk och familjen, Gamlas för andaktsöfning, såsom oloflig och brottslig, samt belägger den som håller och tillåter dylika sammankomster med strafF af 200 dalers böter, eller 14 dagars fängelse vid vatten ock bröd, första gången, af dubbla beloppet, eller tre veckors dylikt fängelse andra gången, samt af landsförvisning under 2 år, tredje gången; somt hvar och en sorn i sammankomsten deltager med böter af 40 mark första gången, dubbelt andra gången och fyradubbelt tredje gången.
Om denn» inskränkning i friheten för enskilde, att uti omförmälte hänseende sammankomma, tillförene varit nödig, så torde densamma doek numera ej kunna tydas annorlunda, än såsom obillig, och olämplig.
Det kan nemligen ej förnekas att då medborgare, utan inskränkning, få i verldsliga angelägenheter sammankomma, skäl ej eller förefinnes att betaga dem att samlas för nu ifrågavarande ändamål; och derföre visar dagliga erfarenheten hurusom konventiklar hållas, ulan att man deremot vågar lägga hinder.
Så går det alltjemt då en lag blir föråldrad, då den ej Eag-Utskoltets Betänkande, N:w SS’. 5 vidare passar för tiden.
En sådan lag bör dock icke qvarstå; ty om än den> is&® kan tillämpas i sin fulla kraft, lemnar den dock anledning till ovisshet om hvad' äs tillåtet eller ej.
Utskottet lika med motionären anser oftanämnde författning böra upphäfvas, anser likväl Utskottet sådant ej kunna ske, utan att nya bestämmelser sättas i stället.
Sådant påkallas, å ena sidan,, för skyddande af husliga andaktsöfningen, och, å den andra, för bibehållande af ordning inom församlingen; och det. är på dessa grunder sorn nedanstående förslag är uppgjordt.
Utskottet får följaktligen tillstyrka: alt Rikets Stander matte besluta en författning af denna lydelse:
Maj:ts den 12 Januari 1726 utfärdade plakat och förbud, angående de olofliga sammankomster, hvilka uti enskilde hus till en särskild och enkannerlig gudstjensts förrättande mist Ullas, samt deras straff, som dermed beträdas, stadgas sorn följer:
Den kristliga husandakten, förrättad af familjens medlemmar, vare, såsom förut, uppmuntrad och fridlyst. 2 .1 Komma med husvärdens tillstånd till sadan andaktsöfning flere än det egentliga husfolket, och är prest ej närvarande, vare andaktsledare oell husvärd framför andra ansvarige, att en kristlig ordning dervid iakttages, alt sammankomsten ej sker under offentlig gudstjenst, ej heller förlänges utöfver kl. 10 pä aftonen, att predikan ej hålles samt att villfarande lära ej sprides.
Öfver tillvaron af så utvidgade and ak t saf ning ar håfve Pastor och Kyrkorådet uppsigt. 3 f. Inträffar någon af omförmälte sordningar, åge Pastor att först inför kyrkorådet varna de felakt ige och, om detta ej hjelper, afl an— m. tilt R.
Prat. iSSO 9 i85t. 7 Samt., 1 Afä., 35 Höft. 2 Lag-Vtskottels Betanknmle, Ko 59. mäla saken hos vederbörande Domkapitel, sorn inkallar till förhör och varning.
Aflöper äfven detta fruktlöst, öfverlemnas saken lill justilie-kanslers-embetet för den behandling, som Kongl, brefvet af den 15 December 1762 och Kongl, cirkuläret den 20 Januari 1837 föreskrifva.
Oordningarne bestraffas dels efter allmänna lagens stadgande, dels äfven med böter frän 6 rdr 32 sk. till 33 rdr 16 sk. banko, hvilka böter fördubblas vid förnyad öfverträdelse, dock aldrig utöfver 66 rdr 32 sk. banko. 4 JF I afseende på bönförrättning och gudstjenst vid fiskeläge eller i byar, som ligga så aflägse från kyrkan, att invånarne ej kunna hvarje, söndag sig af den offentliga gudstjensten begagna, gälle hvad för sådana fall i särskildta författningar är stadgadt.
Stockholm den 22 Augusti 1851. lieser c alio ner: af Herr Grefve Sparre, E. “Uti det af majoriteten inom Utskottet uppgjorde, nu framlagda förslag har jag icke någon del.
Jag kan icke biträda den åsigt att Presterskapet skulle åläggas en sådan polisuppsigt som förslaget bjuder; och jag befarar af ett sådant uppdrag osämja och missförhållanden vida öfvervägande de olägenheter, som det nuvarande Conventikel-plakatet må hafva medfört.
Då jag således ogillar sjelfva grundtanken för förslaget, anser jag ej mödan värdt att fästa mig vid detaillerue, ehuru bristfälliga äfven dessa synas mig„ af herr Liliecrona, G. och herr friherre Rehbinder, IV., hvilka instämt i herr grefve Sparres reservation. af herrar doktorerna Wallin och Norström samt herr prosten Melander. af herrar Brodin och Bosceus, med förklarande att de ej öfvervarit förevarande frågas afgörande.
Sid. 4.
Kustoden: kan utstrykes. STOCKHOLM, f. d. Schultze’» Boktryckeri, 1851. Laj-Utskottels Betänkande, N:o 60.
1 N:o 60.
Ank. till Exp.-Utsk. d. 22 Aug. 1851, kl. 4 e. m.
Betänkandej i anledning af väckt motion om återupplif vande af So i i83o års Konkurs-lag.
Uti denna hos Högloft.
Ridderskapet och Adeln väckta samt till Lag-Utskottet rern mittefade motion, har xäl Herr Printzensköld.
A. C. förmenat, att det upphäfvande af berörde §, den der stadgade, att gäldenär, hvilken var bysatt vid början af konkurs, bor de sitta qvar i bysättningshäkte, derest den borgenär, som honom bysätta låtit, ej medgaf ,hans lösgifvande, eller han ej genast visade, det obeståndet tillkommit af endast olycka, som skett genom Kongl. Förordningen den 10 Juni 1811, skall, efter hvad erfarenheten ådagalagt, verkat menligt på den allmänna krediten, samt förthy yrkat att samma § måtte till sin förra kraft återställas och nämnde förordning följaktligen i denna del upphäfvas; — men då bysättning icke kan betraktas eller rätlfärdigas såsom ett straff för gäldenärs oförmåga att sin skuld betala, utan endast såsom ett medel att tvinga gäldenären att framlemna alla sina tillgångar; alltså och enär omförmälde Kongl. Förordning, hvilken, i alla dess delar, är byggd på berörde princip, i öfverensstämmelse dermed jemväl förklarat, att gäldenär, som vid början af konkurs är bysatt, bör lösgifvas, sedan han bouppteckningen besvurit, hvilket måtte antagas såsom bevis derom, att hans tillgångar blifvit framlemnade Bih. till R.