Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Men se, en borg och deromkring en köpstad, Så vill jag hafva det, så skall det blifva! -- Vill Herran sedan gifva grodd åt fröet
Så kan den staden vexa till och frodas -- Det vigtigaste är för detta nu
Dock, det blir andra tiders, ej min sak! -- Att lås sätts för den rika Lögardalen, Så att ej österns horder plundra den, Men att dess skatter kunna skeppas ostördt
Jag hafva vunnit med mitt Stockholmshus! O! kunde jag blott vinna lika säkert
Det andra målet jag mig föresatt: (stiger upp och går fram och åter)
Och lätt till fjerran stränder, och det hoppas
84 Att löda Sverges krona så orubbligt Fast vid min slägt, att inga tiders stormar
Den slunga kunde från dess hjessa ned!
Mig bästa gåfvan dock: en värdig son Ty, ve mig, Waldemar en vekling är, Vällustig, flygtig, utan mannasinne Men ödet, som mig mycket gaf, har nekat
Som kunde taga vid der jag måst' sluta! --
Och mannamod, -- en flöjel, känslig för Och färdig att bortkasta lif och ära
Hvar stundens vindflägt, hur den blåsa må, Och gods och välfärd för en qvinnas smek. -- Min andre son, min Magnus, lofvar mera, Fast barn ännu, än denne Waldemar! -- Han har mitt sinne, junkern! O, att han Nu skall han kanske i en framtid taga Hvad då han egt, ty örnevingar vexa
Min mannastyrkas förstling hade varit! --
Helt visst en dag uppå den junkerns skuldror, Och svage Waldemar får se sig för! -- Nu, sen han maka fått!
Sophia är Kanske skall dock min Waldemar sig stadga
Tillräckligt fager att hans sinnen fängsla, Och hoppas jag att hon skall vara äfven Tillräckligt klok att taga hjertat fast
Och hålla väl det qvar, sen hon det fångat!
Så kan det kanske bättre sig gestalta (efter en paus)
Än hvad min rädda aning målar sig!...
Broder Bengt, Och hittills underdånig minsta vink
Den yngste af de bröder himlen gaf mig, Från jarlens hand, -- nu sätter djerft sig upp Mot mig -- bedårad också han, af kärlek!
Men leker han med mig på detta sättet, Det kan den djerfve sällen illa gå!
Dock, säkert han betänkt sig!
Härved Boson
(lugnare, i det han sätter sig vid bordet)
85 Ännu ej återkommit från hans gård; Hans dröjsmål ger mig hopp, att Bengt ännu Väl tveka tör förr'n allt på spel han sätter, Och är det så -- för alla desto bätter!
MECHTHILD.
God morgon, ädle herre och gemål!
Så arla ren vid arbetet?
MECHTHILD
Dig från min sida utan att jag hört det.
Skön, rolig morgon, väna husfrun min!
BIRGER
Du smugit
(kysser henne på pannan).
Du sofver ungdoms djupa morgonsömn, Som gerna hvilar öfver blomstergårdar, Men skyr den åldriges affallna höst! -- Mig håller oron öfver land och rike
Och slägt och barn, rätt ofta natten om Så vaken som om det på dagen vore!
Men hvarför då ej dela med sig åt MECHTHILD.
En älskad vän de frätande bekymren?
Har jag ej rätt till hälften af din börda?
Rätt kanske, men ej kraft!
Och utom dess, Ej tog jag dig från Danmarks kungastol
Och satte dig på Sverges Jarlasäte, Du har haft nog uti din första vår För att dig vaka och bekymmer gifva!
Af sorg och pust, -- nu må uti din sommar
Du njuta lifvet gladt invid min sida!
Birgers Jarlasäte MECHTHILD.
Är mera högstäldt än kung Abels tron, (rysande)
Som restes på ett skändligt brodermord! -- O! aldrig sof jag tryggt i kungasalen:
Mig tycktes att jag såg i hvarje vrå BIRGER.
Den mördade kung Eriks vålnad skymta!
S:t Erik vare prisad!
Salarne
Uppå mitt gamla Bjelbo, veta ej
Af brodermord och dessa hemska dater Som kläda samtiden i våld och blod!
Och kanske har de bleka skuggorna Af kungabröderna, jag sonat redan
Då jag den enes dotter gaf min son, Och sökte så bereda bådas lycka
Och tog den andres enka sjelf till äkta, I nabolandet, fjerran från de nejder MECHTHILD.
Som skådat deras sorg, de andras brott!
Helt visst har så du gjort, min ädle make!
Och likväl -- -- BIRGER.
Likväl?
Tala ut, min Mechthild!
Och likväl saknar jag mitt rika Holstein, Med sina lunder utaf bok och ek.
(vemodigt).
Mitt fagra barndomshem; -- det sköna Slesvig
Som lockade till brodermord din make!
Hans onda sinne gjorde det, -- ej de.
87 Nog nu derom!
(går till fönstret, slår upp det och ser utåt) MECHTHILD
Hvad Härved dröjer länge! (följer honom, och lägger sin hand på hans arm).
Kan du mig tillgifva
Att jag har dolt hans återkomst för dig?
Hans återkomst?
Han är då återkommen?
Ja, sent i aftons kom han hem igen.
I aftons?
BIRGER (mörk).
BIRGER (vänder sig häftigt om).
Jag kunde annars tro att vred du vore
För det jag ville spara dig hans bud, Få störa nattens lugna ro för dig Att om det elakt var, det icke skulle Som väl behöfver sömnens glömska njuta.
Och det var skälet?
BIRGER (leende).
Se då ej så bister ut!
Ja, hvad annars väl?
Begäret ej att leda gamle Jarlen
(pröfvande).
Uti din skönhets fagra rosenbojor,
Hvarthän din qvinnonyck det vill?
88 MECHTHILD.
Den som har nordens tyglar i sin hand
Och leder sjelf tre hela, vida riken?
Mig från så djerf en tanke!
Bevara helgonen och helga jungfrun BIRGER (hotar med fingret).
Jag leda
I kindens grop och röjer, dig!
Om det jag märker, blir jag icke god Att handskas med!
Skalken sitter
Det lofvar jag! -- Seså, se god ut nu,
Du skall det icke märka,
Så skall jag kalla in din kärfve svåger,
Och du får höra tids nog dock hans bud.
Men ett jag ber dig om, min ädle make, Blif ej för mycket vred uppå din broder
Om ock han trotsar dig; ty brödratvist BIRGER.
Kan aldrig slutas väl, hvad än den gäller!
Men vet du hvad hans tredskhet kostat mig?
I bistra tiders storm, mitt säkra stöd!
Den mannens vänskap kanske, som har varit Herr Ivar Blå till Gröneborg skall vredgas MECHTHILD. BIRGER.
Om broder
Bengt försmår hans Ingeborg!
Men kan väl hjertat låta sig befalla?
I våra dagar, då allting beror
På slägtens enighet och slägtens lydno, Så måste hjertat lära sig att tiga!
Betänk hvad stöd han kunde i en framtid
För tronen blifva, för min Waldemar, Förmäld med Ingeborg, herr Ivars dotter, Som förer med i brudstol trettio gårdar, Det stolta Gröneborg med Enköping
Tillräcklig för en konung!
Hilledöd!
Och när jag tänker på att detta allt
I spillror fallit för en tärnas joller,
Och makt utöfver Westmanland och Upland
Som listigt honom snärjt i sina giller, Så börjar vreden sjuda i mitt bröst!
MECHTHILD. BIRGER.
Ej så, då rädes jag för dig! -- Mig lofva -- -- Jag lofvar ingenting!
För min skull, blott!
(smeker hans kind).
Låt skägget vara!
BIRGER (blidare).
Men hvad det böljar rikt på bröstet neder!
Det skägget vore mången ynglings heder, Så fagert är det!
BIRGER (slår
Hvad det blifvit grått;
Räds vårens blomma icke vintrens drifva?
Och blir du ej för mycket vredgad?
BIRGER MECHTHILD.
Skrämmer det dig ej?
armen om hennes lif).
Så vill med denna jag dig svaret gifva!
BIRGER (ser efter henne med stråMECHTHILD.
(kysser honom, och skyndar ut till höger).
Hon är en herrlig blomma i min höst -- Hon är en fager stjerna i min vinter! -- Men sakta! lyd din eftertankas röst
Du gråe gäck, att foten icke slinter På denna hala is!
Ungt vif minsann (hastigt allvarlig)
lande blickar).
Är ofta dyrköpt skatt för åldrig man!
Nöjs hon blott med att slingra sig kring stammen
Af åldrig ek, som ranka -- allt är godt!
Men kan hon böja den som oböjd stått, (efter en paus)
Står som ett barn snart åldringen med skammen!
Men derifrån Jarl Birger skall gå fri! -- Gud signe henne! det är ondt ej i! -- Och ej min äras bödel får hon bli! utgång).
Väl må hon molnen från min panna smeka, -- Men med min spira får hon icke leka, (sätter sig åter vid bordet, från hvilket han stigit upp vid Mechtilds Fjerde scenen.
HÄRVED BOSON (från höger).
God morgon, frände! HÄRVED (afmätt och kallt).
Hvi fick jag icke edert bud i går?
Tack min svåger Härved!
Man sade mig att J till hvila tagit; HÄRVED
Dessutom var det serla då jag hemkom, Ty gångarn min blef sårad af en sten I ena hofven, så att sista hälften BIRGER.
Af vägen haltande han framåt skred.
Nåväl, hur emottogs min brölloppsgåfva?
Som när en blixt slår ned uti ett lag, BIRGER.
Af ingen väntad, ifrån molnfri himmel.
Och hvad svarade min broder Bengt?
Att förr J skolen skilja jord och himmel, Och strand och bölja åt, än honom, och Hans maka.
Vi få väl se likväl, min bålde lagman, HÄRVED.
Stora ord, vid Sankte Knut! --
Hvem som här dämmer, Jarlen eller du!
Jag förbereder eder på, min frände: BIRGER.
Han blir ej lätt att bringa till förnuft.
Den galenskapen som han lider af, -- Så vidt det galenskap kan kallas, -- ur En herrlig källa.
Derför att han öser
92 Säg, hvad är din mening?
Jag menar att en hvar kan frestad blifva Och skena öfver skacklorna som fåle
Om ock man skulle bryta nacken af. BIRGER.
HÄRVED. BIRGER.
För sådan brud att glömma slägt och namn,
Hvad? är du ock förtrollad, svåger Härved?
Ja, det är ordet!
Har ej hon med trollmagt
Er broder snärjt, så vare jag en mes! -- J veten att jag är mer sträng än någon, Och ej tar mutor af en fager kind Och klara jungfruögon, helst när det Och ärans område; -- der är jag kall Också till Ulfåsa, er broders gård, HÄRVED.
Som här, går in på adlighetens, slägtens Och hård som sjelfva stenen.
-- Sådan kom jag
Och sådan trädde jag i festgemaket In med min gåfva, kastade den ned För bruds och brudgums fötter, hånande, Och talade de ord J bedt mig säga! -- Men i detsamma lyfte jag mitt öga
Och såg på bruden, -- och det nära var
Att edert ärend fastnat mig i halsen.
Hon stod der vred och stolt, jag tänka kan -- Och detta eldade och prydde henne?
Så hade jag ock väntat, men vid Gud,
Så blef det icke!
Hon stod tyst och stilla
Med kinden rodnande och blicken sänkt,
Och barmen böljande så tungt och varmt
På samma gång, att jag i hast betagen Behöfde allt mitt barska krigarmod
För att det ljufva barnet låta lida
Den bittra skymfen som jag förde med.
Hvad, skymfen?
Väljen edra ord, min frände!
Invid hennes sida HÄRVED. BIRGER (med rynkade ögonbryn).
Den gamla modren stod, och rodnade
Och bleknade som hon.
-- Dess gamle fader Jag läste häpnad och ogillande.
Grep vredgad om sitt svärd, -- på allas pannor Och det jag säger eder, Jarl och frände, Hur kär jag håller eder, hur jag vördar
Er storhet uti allt, -- med slikt ett bud BIRGER.
Vill jag ej mer min riddarsköld befläcka!
Befläcka?
J talen djerft, HÄRVED.
Och tron att svågerlaget skyddar eder!
Ett dristigt ord behöfver intet skydd
I nordisk sal, när det af sanning födes! -- Jag är er man, min frände, när J viljen, Och förer väl som hittills edra runor Men ett jag beder eder: sänden mig
Med all den ära som en krigsman höfs!
Med svärd i hand att drabba eder ovän, Ty man mot man, så är min krigarsed; Och sprida oro uti festens fröjd
Men gå med sorg och skymf till svaga qvinnor, Och kasta tvedrägts brand i huslig lycka, -- Till slika bragder är jag icke böjd, Och illa lära de oss båda smycka!
(går uppåt fonden).
94 Femte scenen.
MAGNHILD (från fonden).
Således tager du min broders glömska Uti försvar?
BIRGER (häftigt).
Utaf min rätt som slägtens öfverhufvud, MAGNHILD
Det kan min make ej!
(träder emellan dem).
Lägg dig ej i hvad männer tala om!
Sannt ord, min frände!
(till Magnhild)
Det fråga blifver, då må du bestämma; Men uti denna sak som i en hvar MAGNHILD
När om skämt och lek
Af mera vigtig art, jag sjelf beslutar!
Och detta säger du till Jarlens syster?
Nej, till min egen hustru, glöm ej det.
Jag beder dig, min broder, sänd ej mer Du ser ju att han ren förtrollad är MAGNHILD.
Min tappre make hän till broder Bengt, Utaf vår svägerska, fru Sigrid fagra.
Han har knappt sofva fått en blund i natt Af samvetsqval derför att vadmalsvåden
På Ulfåsa, väl knappast haft så mycket
Han fört till den, som förr'n hon husfru blef Som grofvan vadmal att sig skyla med.
95 Tyst, Magnhild! HÄRVED.
MAGNHILD (häftigt).
På hela denna morgon, än beröm
Jag har intet annat hört
Och fagra ord om denna tiggarbrud
Sig nästlat in uti vår gamla slägt.
Som, vete helgonen med hvilka konster, (leende).
Så, och nu är du svartsjuk uppå henne Till fränka gifvit oss?
Som broder Bengt, så glömsk utaf sin ära, MAGNHILD
Det kan jag endast på en like blifva, Ty icke månde alla riddersmän
Jag svartsjuk?
Nej,
Som Bengt förglömma hvad sin ätt de skylla.
Ännu en gång: tyst, hustru! HÄRVED (med stigande vrede).
MAGNHILD.
Och derför tiger jag; men ej min tystnad
Kan göra tiggare till adels like, Om ock ett fagert yttre mutar dem Som äro glömska af sin riddarära!
Du befaller
Guds kors! nog nu med dessa stora ord
Om adel och om ära!
Hvad ära är.
Tror hafva visat att jag vet och känner
Som genom olycksöden fallit från Sin ljusa höjd till ädel fattigdom, Men skymfa, håna den
(med utbrott).
Och bär inunder grofva vadmalströjan
96 Så godt ett ädlingshjerta som en ann Inunder purpurkåpan -- det må ingen (då hon vill tala)
Så länge Härved
Ulf bär svärd vid sidan!
Nej ingen, vore det än Jarlens syster,
Minns detta, Magnhild, till en annan gång! (går vredgad genom fonden).
Så aldrig förr min make till mig talat!
MAGNHILD
(häpen och upprörd).
Jag fruktar att han borde gjort det förr, Så hade du ej talat så till honom!
O, hvad jag hatar denna Sigrid fagra, Som så sig tränger in uti vår slägt
(utan att höra).
Och, icke nöjd min broders sköld att fläcka, Stjäl också ifrån mig min makes ömhet!
Så som du nu har häftigt fört dig upp Du bibehåller ej din makes kärlek!
Betänk att han har pröfvat mer än du, Och att du qvinna är, och måste visa MAGNHILD.
Din make undergifvenhet och ömhet.
Du tager hans försvar, då dig han trotsar, Och förolämpar Jarlen uti mig?
Ej förolämpas jarlen derutaf BIRGER.
Att mannen lexar upp en nyckfull hustru,
97 Som plågar honom med inbillningar, Af svartsjuk dårskap alla föranledda! -- Jag gillar icke svåger Härveds brådska
Att taga som han gjort, parti för henne
Men lika litet gillar jag att du,
Som narrat broder Bengt sin slägt att glömma; Som borde vara mild och öm som maka, Tar herrskarton och later mot din herre, Och med surmulen min kör lyckan bort
Ifrån den härd hon alltid borde gästa.
Så kan du tala, du som qvinnan höjt MAGNHILD.
Från hennes slafveri till mannens like?
Till like ja, men ej till herrskarinna!
Just derför att hon skulle öfva frid BIRGER (allvarligt).
Jag lyste frid utöfver nordens qvinna Och vara älskande och god och blid; Men icke derför att hon skulle skilja Och byta qvinlighetens blyga skrud
Med barnslig nyck sin håg från mannens vilja Ut emot trotsets harnesk; -- nej, vid Gud!
Har så du fattat qvinnofridens lagar
Jag att min egen syster kunnat så MAGNHILD.
Som skulle sjelfsvåld bli' dess frukt, -- beklagar
Sin broder och sin herre missförstå!
Blif dock ej vred:
Du göra skall hvad alla qvinnor böra:
Försona felet med ett hjertligt ord (går till höger).
BIRGER (mera mildt).
Och vara fridens budskap på vår jord!
98 Sjunde scenen.
MAGNHILD. (sedan) MECHTHILD.
"Försona felet med ett hjertligt ord, MAGNHILD
(eftersinnande).
Och vara fridens budskap på vår jord!..."
Men har då Härved intet att försona?
Hvi kan han icke skona mig ifrån
Han känner ju mitt misstänksamma sinne, Att höra loford öfver andra qvinnor! -- Och hvarför taga denna stränga ton När det hans maka gäller?
-- Lyda måste
Jag dock min broders ord, att mäkla fred! -- Men hon som vållat striden, skall det gälda! (hon ämnar gå åt fonden).
Hvart gån J, fränka?
Min make.
För att söka upp
Jag har en bön till eder.
Viljen J en stund ej dröja?
Min fränka, säkert tagen J der miste:
J till mig?
En drottnings bön är en befallning ju.
En drottnings, ja! men ej en nära fränkas Som icke mera någon drottning är, Men är en älskad broders kära maka.
Som dock ej glömt att hon en gång var drottning
Om också åt en kung som vann sin krona Med brodermord!
MECHTHILD MAGNHILD.
J ären grym, min fränka!
(vänder sig för att ga).
(skyndar efter och fattar hennes hand).
Förlåten mig! jag vet ej hvad jag säger, Ty sen J, fränka, man har sårat mig
Och jag är hjertesjuk och djupt olycklig.
(kastar sig gråtande i hennes famn). (som förut, i det hon lutar hennes hufvud mot sitt bröst).
Då finnes det en ting som herrligt tröstar!
Och det är?
Hjelp åt andra som ock lida.
O ja, så är det!
Att bedja hos min stränge make, för MAGNHILD
Bistån derför mig
Er broder, lagman Bengt, och Sigrid fagra. (skyndar ifrån henne, häftigt).
För henne!
Ingen hatar jag MECHTHILD.
Så högt på jorden som den samvetslösa!
Och hvarför haten J den arma så?
100 För det min svage broder hon förtrollat, Och röfvat ifrån mig min makes kärlek Med sina usla konster, tiggerskan! J gören henne orätt!
Ädel dygd MAGNHILD.
Med höfviskhet och fägring lär hon para!
Hon må en engel vara, ja! ett helgon!
Jag hatar henne dock, och aldrig lägger
Om ock hon bad derom på sina knän!
Må ingen annan vara lika hård MECHTHILD
Jag goda ord för henne hos min broder, (med djup betoning).
Då sjelf en gång J kunnen hjelp behöfva!
Är Jarlen här?
HÄRVED (hastigt från fonden).
Nej frände!
En märklig sak.
Dernere står ett bud
Från lagman Bengt, herr Kol, hans stallare, Af svenner följd och vill med Jarlen tala.
Från Bengt!
101 Kanhända kommer han med bud HÄRVED. MECHTHILD.
Om vänskap och försoning?
Jag det hoppas.
Jag skyndar glad att säga Jarlen till! (af till höger).
MAGNHILD. HÄRVED
(afsides, betraktande Magnhild).
Hon äger ej för mig ett ord!
Så må hon också stånda der! (ämnar gå).
Han går! --
MAGNHILD (för sig).
Om blott ett enda ord han säga ville!
Jag gör ej början!
(som stannat tvekande). (för sig).
Så måste likväl allt försonadt vara! -- HÄRVED
När min broder kommer,
Böj dig, min stolthet!
Hon det gälda skall!
Nyckfulla qvinna! (nära fonden). (vänder sig om, sägande mildt).
Sade du ej något?
102 Ej ord åt dig!
(dröjande).
Ned till Kol.
Förlåt mig, Härved!
sin hand på hans arm).
(går till honom och lägger
Är det allvar, Magnhild?
Ja, hjertligt allvar! jag var nyss ett barn, HÄRVED
Men aldrig mera skall jag så mig glömma.
Och skall du också hålla ord?
(omfamnar henne gladt).
Jag skall det! (varmt).
Tror du väl att jag nånsin för en annan
Kan glömma bort min fagra ungdomsbrud
Som djerft jag kämpade med trollen om På brölloppsfärden?
Du är mitt allt i hela, vida verlden! (omfamning).
Jag är rädd om dig,
103 Tionde scenen.
BIRGER och MECHTHILD (från höger). BIRGER
Det likar mig att se, och er försoning
Är säkert godan varsel för det bud HÄRVED. BIRGER.
(i dörren, gladt).
Som väntar mig dernere från min broder!
Gud gifve det! jag önskar intet hellre!
Nu, käre svåger, fören budet hit,
Och säga mina svenner att de bringa
En bräddad välkomstbägare hit upp, Att vi på gammal sed må budet ära!
Ett sådant bud kan lika mig att bära! (går genom fonden).
Nu är jag viss att allt skall blifva godt
Han var den stillaste af mina bröder, MECHTHILD. BIRGER.
Som förr, emellan lagman Bengt och mig!
Och skall sig foga äfven denna gång.
Hvad menen J, min make?
Från sig orsaken till vår tvist: sin maka!
Att han skiljt
104 Och skullen det J vilja att han gjort?
Ja, Hilledöd!
Ty lydnad, högre pligter, Befalla honom det, och inför dessa Må hjertats små betänkligheter vika; -- Så har det varit, och så skall det bli!
Hvad hårdhet dock uti en sådan dom?
Ej hårdhet, endast klokhet!
Känslan får Och kan ej någonsin regera verlden, Se allting uti stort, ty om vi närsynt Då ginge allt på tok.
Vi männer må Blott se de små och närmre föremålen Och gå i grafven utan minne ned! -- Dessutom ämnar jag på riddarvis Och då har ingen lidit orätt ju.
Så sjunka vi till handlingsarma krypdjur
Fullt skadestånd åt hennes fränder gifva,
Och mera kunna de väl icke fordra!
Och detta skadestånd, hvad blefve det?
Dess morgongåfvas värde uti silfver.
Och du kan tro att hennes hjertas sorg
Af denna fördel skulle botad blifva?
Förlåt mig, ädle make, men hur ringa MECHTHILD. BIRGER.
Du känner qvinnans håg, om det du tror!
105 Jag känner lifvets gång, och ett jag vet
Att intet här på jord bär större våda
Det friska lif som rörer sig i allt, BIRGER.
Som du bör stadigt på ditt minne lägga:
Än att med sjuklig känslighet betrakta
Och fordrar uppfylld pligt och manlig handling, Af en och hvar, för att slå ut i blomma
Kan broder Bengt ej underordna sig De högre lagarne för lifvet, är han
Som bärer frukt för tid, ännu ej sedd. --
En usel man, och kan ej den han vunnit För honom offra sig, så älskar hon Sin egen lycka blott, men icke honom.
KOL TYNNESON med FYRA VÄPNARE.
SVENNER (med vin).
Bengt lagmans stallare, Kol Tynneson!
Han månde komma.
Stigen in, herr Kol! (inkommer från fonden, följd
af fyra väpnare, bärande ett guldsmyckadt skrin).
Min herre, lagman Bengt, sin ädle broder, Herr Birger Månsson, Sverges rikes Jarl, Och allsköns välgång.
Sin helsning sänder vördesamt med Gudi, BIRGER.
Tack, och var välkommen!
106 Och får jag också fara hän med frid BIRGER.
Från eder gård, hvad bud jag än må föra?
Jag hoppas att J fören slika bud
Att ej min vrede kan utaf dem tändas?
-- Dock, hvad än hända må, vi vete skilja Den sände ifrån den som budet sändt, Och derför gifve vi er lejd att fara KOL.
I trygghet härifrån, när eder lyster.
Jag tackar eder derför, ädle Jarl! dessa frambära till Jarlen en bägare, och räcker sedan en åt Kol).
Och nu en bägare tils välkomst tagen!
Hell Jarlen! länge lefve han!
KOL BIRGER
(ger sina svenner en vink;
(höjer bägarn).
(de dricka och lemna bägarne till svennerna, som gå genom Nu är jag redo edert budskap höra.
Min herre, lagman Bengt, i känsla af KOL.
Stor tack!
fonden).
Att vara myndig man och herre öfver Till er, sin broder, sägande så här:
En hvar af sina handlingar, mig sänder
Det äktenskap han ingått med fru Sigrid, Född äkta dotter af Knut Algotson, En ädel riddare, fast fattig vorden, Och af fru Ingrid utaf Gälaslägten,
Kan ingen annan lösa upp än Gud,
Ty kyrkans helgd ren hvilar derutöfver.
107 Och för att visa eder huru han Sin fagra maka skattar hög och ädel
Den skymfefulla gåfva hvarmed J BIRGER.
KOL (vinkar åt en af väpnarne, som
I dygd och börd, han sänder åter här Hans glada brölloppsfest i häpnad bytten.
Guds död! hvad sägen J?
kommer fram till honom med skrinet, -- han öppnar det, uttager derutur manteln, vecklar upp den och visar fram den af guld och naden). perlor betäckta vadmalsvåden, som nu fördunklar den öfriga klädSom vadmalsvåden
Nu gömmes under guld och ädla perlor
Och strålar rikare än manteln sjelf, Så anser lagman Bengt sin hela slägt,
Dess stora makt och många rikedomar, Vidt öfverstrålad af den makas dygd BIRGER (vred).
Dess gamla namn och dess medfödda stolthet
Och rika fägring som han lyckats vinna.
Ha! vid S:t Erik! så han trotsa vågar!
Min make, stilla dig!
MECHTHILD (bedjande).
Rätt handladt, svåger!
Det galna påfund gillas då af dig?
MAGNHILD (bredvid honom).
Och dermed beder han er manteln taga
Till evigt minne af hans brölloppsdag.
Och om en skymf J ansen häri ligga, Så ärnar han ej om er vänskap tigga,
108 Ty då det eder egen handling är Som för er sjelf de bittra frukter bär! -- Men om J viljen frid och god försoning
Om ej -- så skådar lugnt han tiden an Han bjuder er välkommen till sin boning, Viss att han handlat som en riddersman.
Är detta allt?
BIRGER (med ansträngning).
Jag har ej mer att mäla!
Så helsen lagman Bengt, att bittert skall
Han ångra detta öfvermodets svall, Att jag är Herre uti Sverges rike, Och att jag visa skall en hvar hans like Och att jag näpser detta öfvermod BIRGER (utbrytande).
(bugar sig).
Om det också skall kosta broderblod;
Ty murkna grenar, tärande på stammen
Dem slår jag ned, -- se der mitt ord och amen! -- Och nu, drag hädan, förr'n min harm dig slår! -- Er lejd jag bygger på, och trygg jag går.
(lägger manteln på en stol och går, följd af väpnarne, hastigt ut genom fonden).
HÄRVED. MAGNHILD.
BIRGER (går vredgad af och an).
Så långt har det då gått!
Man trotsar mig, Man tror mig redan stigen ned i grafven
För det mitt hufvud böjts, mitt hår är grått!
Att ännu är det Jarlen som befaller!
Guds kors och död!
Men jag skall visa dem
Min make! sakta dig!
Som du fällt förbön för, min veka maka!
Har han kanske gjort rätt?
Se der den broder
Och du, min svåger, -- är jag skymfad nog?
-- HÄRVED
Men i min tanka lagman Bengt gjort rätt!
Vid Sankte Knut! det vågar du mig säga?
Jag tror att jag detsamma hade gjort!
HÄRVED BIRGER.
Jag kan ej hjelp'at,
(frimodigt).
(går uppåt).
Hon är för mera då än Bjelboslägten, MECHTHILD
Och denna skymf min broder smälta skall?
Tyst, fränka! reten honom ej än mera!
Jag reta?
Nej! jag skattar broder Bengt
Rätt lycklig som så snillrik husfru fått, Och om jag vore man helt säkert rede HÄRVED
Birger).
(med afsigt för att höras af
Ty visst är mantelsömmen hennes påfund! -- Jag strax dit bort att bringa henne tack!
Men lyckligtvis så är du nu en qvinna! (som hört det sista).
bittring, skyndar till fonden, ropande utåt med stark stämma).
Hitåt! J Jarlens väpnare och män!
BIRGER (som stått rufvande i tyst för-
110 MECHTHILD
(skyndar ångestfullt fram till honom).
För alla helgons skull, hvad ämnar du?