Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Och ehuru kriget skall afse protestantismens upprätthållande, så framställes det dock i stycket såsom anstiftadt genom en nyck utaf Erinnys för att plåga Allemannia.
Mars sjelf, som, om någon, väl skulle kriga för krigets skull, står på katolikernas sida, och Europa klagar (II. 1.), att Mars regerar på alla orter för att stärka ”påfvens mod, hvilken aldrig är evangeliska god.”
På ett annat ställe innehålles väl en slags motivering af denna partiskhet, i det Mars befaller sina bussar att skona katolikerna, men plåga de evangeliska, ”ty thet är the, som fred vilja hafva;” men det är dock Allemannia, som plågas, och hon är icke mera lutheran än katolik.
Öfverhufvud föranleder denna hopblandning af det religiösa, politiska, mytologiska och allegoriska ett sådant virrvarr, att det väl knappast var större i det sönderslitna Tyskland, och så har författaren alldeles oafsigtligt lyckats att af sitt drama göra en träffande allegori af krigets förvirring och elände.
Innehållet kan på följande sätt sammanfattas.
Mars börjar på Erinnys anstiftan ett krig i Tyskland: den utblottade Allemannia vänder sig till Septentrio (Nordlanden) med bön om hjelp, och denna sänder sin Herkules (Gustaf Adolf), som slår Mars i flera slag, men slutligen stupar.
Då uppträder en Diva (Christina), en jungfru af Nordlanden, hvilken icke ens behöfver kämpa såsom Hercules, utan blott visa sig, för att få Mars och Bellona att utan motstånd gifva vika.
Hon gör slut på kriget och framtvingar freden.
— Man finner, att det går för sig att smickra utan att vara hofskald.
Då detta är det största och enda rent originela allegoriska drama i vår äldre vitterhet, måste vi låta läsaren lära känna dess byggnad, men skola endast kortligen redogöra för scenernas innehåll och ur de uttänjda dialogerna endast lemna sådana utdrag, som kunna tjena att beteckna tonen.
Erinnys presenterar sig och för att visa sin magt anstiftar hon osämja emellan tvenne makar, hvilka då de inkomma på scenen, smeka hvarandra, men sedan Erinnys öfver dem skakat sin piska, börja knuffa hvarandra och slutligen råka i fullt slagsmål.
Således redan i första scenen slagsmål!
— Sc. 2. Erinnys lånar furierna af Pluto för att upptända krig öfver verlden.
Mars uppmanar
Bellona med söner och döttrar att understödja Erinnys.
Mundus, klädd i säck och aska, och hennes söner klaga öfver det i Europa utbrutna krig.
Pietas, Pax, Justitia, Prestbyter, Togatus och Advocatus klaga hvar för sig, att ingen mer aktar dem.
Alla fyra verldsdelarna klaga öfver Mars, som plågar dem.
Europa kan utan tvifvel hafva grundade skäl för sin klagan, men hvad de öfriga verldsdelarna angår, har förf. haft synbart besvär att uppsöka anledningar.
Dem han funnit äro följande:
Asien har råkat under Turkarnes stora tyranni och deras förföljelse mot de kristna;.Afrika lider af samma olycka, och Amerika,
”den nyupfunde Werld,
som wille gärna lefwa uthan flärd”,
har invånarne, som likna vilddjur och af hvilka de Brasilianske äro de värste.
Englarna sjunga: ”Vår Gud är oss en väldig borg.” — Sc. 2.
Mars och Bellona med sina söner, härförare och soldater få tag i Allemannia, slå henne våldsamt och vilja draga kläderna af henne.
Förgäfves åberopar
Allemannia sin oskuld, förgäfves beder hon dem skona sina ”arma kläder,” hon afklädes, och man skrider till hennes mördande.
Pulli Martis.
”Kom hijt godh Morster, wij sku tigh draga
At Tarmarna skola squala uhr maga.
Allemannia, clamitans.
O migh, äländige Tyskland,
Som haar råkat i mördarehand.
Valentinus.
Släpp något lijtet, Broder Nisse,
Så länge Anders spänner up sin Bysse.
(Hic fortuito elabitur
Allemannia et quam maxime potest cursu effugit”).
Alla ropa: ”Tagh fatt, Tagh fatt, han löper sin koos, Och thet måtte wara itt Faners puss”.
Påfundet är icke så litet klumpigt, men man bemärke, att om icke Allemannia hade här fortuito undkommit, hade stycket varit slut.
Som bevis på att Gudarne hos Brask icke föra ett mera valdt språk, än de simpla dödliga, anföra vi Mars och Bellonas ord, då de se Allemannia undkomma.
Mars. ”O! skelmachtige Piltar tillsamman, Edher skulle man lära weta annat, Man skulle eder så om Ryggen klå, At j skulle blifwa brune och blå.
Stå the icke och kunne ej händerna röra, Ewen såsom the walne woro?
Men jagh säger at kommen j igen, Och göre migh någon tidh sådant meen, Jagh skall eder såsom kråkunger krista, At hufvud och Järnen skal sönderbrista.
Bellona.
Itt stort förträtt måtte thetta wara, At hon skulle så aff Händerna fara.
— En käring eller kåna, som jagh här står, Hade jagh henne hafft, jagh skulle henne så Hafwa klämt, och henne så häfftigt angripit, At ögonen skulle uthur Höösen krypa.
Scenen 3 framställer exempel på krigets alla gräsligheter.
Soldaterna plundra bondens hus och sköfla hans åker och äng, döda en qvinna, krossa hennes barn mot marken och våldtaga en hustru; plundrandet och sköflandet blifva endast omtalade, men mördandet försiggår inför åskådarnas ögon, likasom ock det motstånd hustrun gör emot våldtagaren, hvilken likväl för illgerningens utförande släpar henne in uti en kammare.
Det är dock rätt märkligt, att skollärarna kunde låta sådana scener utföras af sina lärjungar; några rent oanständiga uttryck förekomma visserligen icke i denna scen, och dermed har väl författaren förmodligen ansett allan rättfärdighet uppfylld.
Föröfrigt slutas scenen med en sång af englarne: ”The måste låta oss medh frijd.”
Allemannia bönfaller hos Septentrio, att Herkules måtte sändas henne till hjelp, och Septentrio bifaller begäran, emedan
”ingen kan wara trygg,
När elden brinner i Grannens vägg.”
På Septentrios begäran lofvar Herkules hjelpa Allemannia; han rustar sig och gifver den nakna hjelpsökande en — ny svart klädning.
Merkurius förkunnar för Mars och Bellona, att Jupiter sändt Herkules emot dem.
— Sc. 2. Mars och Herkules sammanträffa, och den förre emottager sin fiende med en störtskur af ovett och skällsord, men måste fly efter en stunds kamp. — Sc. 3.
Ånyo sammanträffa båda med sina skaror, och Mars flyr, lemnande svärd och spjut.
Påfven och Jesuiterna stämpla försåt mot Herkules.
Mars och Herkules sammandrabba för tredje gången; den sednare drifver Mars på flykten, men såras och faller; under det hans fältherrar förfölja fienden, komma de tre parcerna in, omgifva den slagne, och hans lifstråd afklippes.
De återkommande krigarna gråta bittert, och fyra englar sjunga sången: ”Ecce quomodo moritur justus”.
Sc. 1. Europa och Allemannia klaga öfver Herkules’ död; Mars kommer, får fast Allemannia, afsliter hennes kläder och skall just mörda henne, då Diva plötsligen infinner sig, rycker ett svärd från en soldat, kör Mars på flykten och befaller sin tärna gifva nya kläder åt Allemannia.
Diva skrämmer med sin blotta åsyn Mars och hans sällskap; de fly för andra gången.
Påfven och jesuiterna rådslå och lägga ut ett nät för Diva.
Hon kommer, jesuiterna ropa: has! has! för att köra Diva i nätet.
Men Diva utbrister vredgad:
”Troo j hafwa Harar för ehr?
Ney mitt mod sku j få spöria här
At jag slätt ingen hare är.”
Jesuiterna fly, och en af dem faller i det för Diva utlagda nät.
Femte akten är egnad fredsverket.
Påfven och de katolska furstarna besluta sig för att underhandla om fred; Merkurius underrättar derom Mundus och uppträder sedan som Divas ombud vid underhandlingen.
I början går allt bra; men underhandlingen afbrytes af en Turbator pacis;Merkurius klagar för Diva, och egenhändigt tuktar hon Turbator.
Nu slutes freden på vilkor, att de Lutherske skola blifva i frihet och åtnjutande af alla sina privilegier.
Merkurius berättar detta för Pax, Pietas, Justitia, Mundus och Allemannia, hvilka alla deröfver fröjdas.
Adelsmannen, presten, domaren, köpmannen, bonden, skräddaren, skomakaren, drinkaren och fråssaren uppträda hvar för sig, och, påminnande sig hvad de lidit af kriget, prisa de freden.
Några af dessa monologer äro rätt bra hållna; men bondens är det plumpaste vi påträffat uti dessa dramer.
— Den enda, som icke vet något om den vunna freden, är Diva sjelf.
Slutligen kommer Merkurius med budskapet; Pax, Pietas, Justitia, Mundus och Allemannia lyckönska henne; och på hennes befallning slås Mars och Bellona i fjettrar samt öfverantvardas åt Pluto, hvilken lofvar att efter bästa förmåga plåga dem.
Diva slutar med dessa ord:
”Pax tu skalt nu här före gå, Bära rosor i handen.
Pietas, Justitia och så Gå och fölier hwarannan.
Jagh går här med Allemannia, Som nu haar tröst bekommit.
Ther näst gå i mine Öfwerstar braff, Frijd och roo hafwe wij funnit.
Bidiom nu Gudh rätt innerligh, At han öfwer wårt Rijke Will låta Friden bli stadigh, Och ofrijd från oss wijka, Och wij kunne här lefwa så
I thesse siste tijder, At wij glädje i Himmelen få Hoos wår Gudh nådigh och bli der.”
Englarna sjunga: ”Prisa Jerusalem Herran”.
(Ps. 147).
Äfven för denna komedi saknas ej utländska mönster.
De vandrande trupperna i Tyskland uppförde under 30-åra kriget en mängd allegoriska stycken, hvilka behandlade tidstilldragelserna.
Devrient kallar dem historiskt-didaktiska moraliteter, och den beskrifning han lemnar af dem träffar temligen in på vårt här ifrågavarande drama.
Personerna voro alla allegoriska, och för att hålla intresset uppe i dessa stycken, som för öfrigt närmast påminnte om medeltidsdramat, begagnades sånger, mellanspel, trummor, trumpeter, gevärsskott, facklor, fyrverkerier m. m.
Sådana stycken skrefvos öfver Magdeburgs fall och Stralsunds belägring; de mest bekanta voro Rists ”Friedewünschende Deutschland” (1647), ”Friedebeseligte Deutschland” (1649) och ”Friedejauchzende Deutschland” (1653)477.
Det kan ej bestridas, att uppfinningen i Brasks drama är på sina ställen otymplig och platt; men på omdömet bör dock den omständigheten mildrande inverka, att detta drama är det enda, som har ett af förf. sjelf uppfunnet innehåll.
Från biblen, legenden, historien och myten hafva de andra lånat sina ämnen; stoffen lågo sålunda redan före dem i en form, hvilken underlättade deras eget arbete.
Men Brask har gjort försöket att ur eget hufvud utspinna tråden för sitt drama, och det är då icke underligt, om den är grof och ojemn.
— Oftare än i sina äldre dramer låter Brask i detta stycke knitteln omväxla med andra versslag, och Diva talar regelbundet endast i trokæer och daktyler.
Likaså äro i detta festspel englasångerna talrikare än vanligt.
Men föröfrigt är denna komedi till språk, versbehandling och karakter fullkomligt lik de äldre: en grof pöbelton vid sidan om en sträf allvarlig, utgående ur ett sinne, för hvilken synbarligen den lutherska läran var en lifsfråga; en sedlig grundstämning och okyska sedeskildringar; osmakliga plattheter och teckningar med djerf och kraftig hand utkastade.
Medan vi tala om skoldramat i Linköping, må vi äfven i förbigående nämna ett af en gymnasist skrifvet drama.
Simon Magus.
Thet är en kort och förskräckeligh Tragoedia om thenne öfverb:te Simonis grufwelige affgång och hädanfärdh; Tå han föregifvandes sigh skola fara up i Himmelen, igenom itt hisligit fall sigh i stycker sönderslogh.
Eenfaldeligen Stält och Componerat Aff Petro Laurbecchio. Gymn.
Line, alumn.
Tryckt i Linköping 1652.
Stycket har prolog och en akt, om man så vill kalla det; ty hvarken ordet ”akt” eller ”scen” förekommer som öfverskrift.
Som man kan vänta, är det i hög grad torftigt.
Ämnet är hämtadt ur legenden om S:t Petrus, der trollkarlen Simons försök till himmelsfärd och deraf föranledda död finnas omtalade.
Stycket är, som titlen angifver, kort — endast 12 sidor; men ändock för långt, enär nära hälften upptages af tvenne långa tal, hvilka med ämnet hafva ringa att skaffa.
Apostlen Petrus håller ett tal på tre sidor om förföljelserna mot de trogna och Guds vård om dem.
Paulus kommer och frågar honom, hvarföre han spatserar allena, och får ett svar på två sidor, handlande om Simon Magus, hans anseende hos folket och hos kejsaren.
Paulus förklarar, att han kände detta förut, och berättar nu, att Simon utfäst sig att fara till himlen i kejsarens och folkets åsyn, viljande han dermed bekräfta, att han är Gud.
Så kommer man direkte till himmelsfärdsscenen.
Simon håller så många tal, att Nero, som blir otålig, skyndar på honom.
Slutligen, sedan en chorus sjungit en sång i tre versar till ära för Jupiter, Romulus och Simon, kommer Lucifer och ställer sig vid Simons högra sida och Cacodæmon vid hans venstra.
Simon förklarar sig nu skola gå till den honom sändt hafver.
”Hic decidit in Terram cum terrifico Turbæ clamore.”
Petrus säger, att Simon, som var en trollkarl och ingen gud, har genom hans och Pauli böner fått sin lön samt uppmanar folket att omvända sig.
Så är allt slut.
Detta skolpojkförsök får endast derigenom någon betydelse, att det visar med hvilket intresse dramatiska öfningar varit omfattade vid Linköpings gymnasium.
Att sådana varit derstädes länge i bruk, är mycket troligt, om än man derom saknar några bestämda underrättelser.
En gammal anekdot torde dock kunna något bevisa.
Den meddelas af Hammarsköld.
Fyra Linköpings gymnasister begåfvo sig till Norrköping för att förbättra sina klena finnanser.
Vid ankomsten tillkännagåfvo de, att de ämnade uppföra: ”Det stora fiskafänget.”
En stor mängd åskådare infann sig på den utstakade teatren, och då förhänget uppdrogs, såg man trenne ynglingar inkomma med ett stort nät emellan sig, sägande: ”vi gå att fiska.
Den fjerde, som emottagit penningarne för inträdet, trädde då fram och sade: ”Jag går ock med.”
Derpå lemnade alla fyra i största hast både teatren och staden; och efter en lång fåfäng väntan funno åskådarna att de blifvit narrade samt åtskiljdes478.
Bland förkomna stycken från denna tid upptager Klemming tvenne i Palmsköldska samlingarna antecknade: ”Comoedia om drinkare och Gudz ordz förachtare” samt ”Een Comoedia om Samaritanen och den, som föll i röffwarehänder.” Stjernman omnämner en af Carl Joh. Lundius författad ”Hercules Christianus redivivus eller christtrognas Dygdespegel, uti en lustig comoedia författat;” den var bestämd till tryckning och privilegium begärdt hos kgl. maj:t; något exemplar af handskriften är icke kändt.
Det återstår oss, att innan vi lemna den svenska skolkomedien, redogöra för några öfversättningar, hvilka ytterligare bestyrka vårt påstående, att skoldramat, hänvisadt på sig sjelft, återvände till de älsta och ursprungliga mönstren.
Två af dessa äro nemligen rena medeltidsmoraliteter, de tvenne andra humanistdramer från 16:de seklet.
Itt Gudeligit Samtaal eller Andeligh Prosopopeiæ Dickt, vthi hvilken the Gudhdomlighe Egenskaperne, Rättfärdigheten, Sanningen, Barmhertigheeten, Fridhen och Allwijsheten, medh Gudh Alzvoldigh, om Menniskiones Fall och Uprättelse, vthi Discurs-wijs införde blifva.
På Latin aff then Helge kyrkiones Lärare Bernhardo Componerat, och finnes vthi några Höghlärde Mäns Postillor införd, Nu på vårt Modhersmåål Verterat, Och medh flere Skrifftenes Witnesbörd förwidgat och på Rijm affsatt, Aff Josepho Chærbero, Scholæ Arosiens.
Conrectore:
Och medh Wyrdighe Capitels samtyckio aff Trycket uplagd.
Westerås 1642.
Denna moralitet eller, som den med rätta kallas, detta samtal, hvars innehåll och källa titlen noggrannt angifver, har prolog, epilog och ”kan lämpligen sönderdelas i sex Acter och Handlingar,” men har ingen scenindelning.
Borgmästare och Råd samt andre förnämliga män i Westerås.
Om det varit uppfördt, nämnes icke; utgifvandet på trycket med domkapitlets samtycke synes vara föranledt af önskan att i allmänhetens händer lemna en andaktsbok; ty i prologen säger Chærberus med en naiv författarefåfänga:
”Läser then uth igenom een gång,
Tidhen bliffver Eder icke lång.
Ty then är ej någhon hednisk dicht
Uthan grundet i then helga Skrifft.”
Rättfärdigheten och Sanningen samtala.
Den förra anser, att då englarna, som föllo i synd, blefvo nedstörtade i helvetet utan att kunna derur förlossas, så böra äfven menniskorna, som förledda af ormen öfverträdt Guds bud, dit nedstörtas.
Sanningen är af samma mening, emedan hjelten i Israel aldrig ljuger.
Barmhertigheten talar med Friden; hon menar, att både hon sjelf och Friden skola blifva förglömda, om menniskorna fördömas, äfvensom att fadren då ej längre kan kallas barmhertig.
Friden instämmer, men råder att tala med systrarna och söka med dem blifva ense.
Barmhertigheten frågar dem då, hvad de tänka om den arme mannen; Rättfärdigheten svarar, att han måste fördömas, och Sanningen tillägger, att Guds ord måste hafva sin framgång, som bjuder, att då menniskan ej vill lyda Guds ord, skall hon från hans ansigte nedstörtas i helvetet.
Barmhertigheten påminner då derom, att Rättfärdigheten fått råda, då det gällde englarna, och anser billigt, att hon får råda denna gången; hvarom icke är det ute med henne och alla.
Då de förra icke låta beveka sig, råder Friden sin syster att ej klaga, utan gå in med till Fadren, kasta sig för hans fötter och söka beveka honom.
Barmhertigheten inlägger hos Fadren förböner för menniskan, och Friden ber honom besinna, att menniskan icke syndat af motvillighet, utan förförd af satans list:
”Ty hvar bliffver titt sköna Nampns beröm,
Om tu icke är barmhertigh och from.”
Gud Fader anmärker, att menniskan är skapad efter hans beläte och derföre ganska väl kunnat motstå satan, men då hon nu traktat efter att blifva allvis som han, måste hon lida timlig och evig död; annat medel kan han ej påfinna.
Barmhertigheten invänder, att Gud ej mera kan kallas en nådig Gud, då han är så grym.
Gud Fader förklarar sig ej tycka illa om deras enträgenhet och önskar, att han kunde finna på något medel att hjelpa dem; emellertid utsänder han englen Gabriel att återkalla Rättfärdigheten och Sanningen, hvilka hålla på att plåga menniskorna.
Gabriel frambär Guds befallning och beder dem komma och konferera med sina systrar.
Barmhertigheten och Rättvisan framställa hvardera i två repliker sina skäl inför Fadren.
Han förklarar saken vara svår att reda och ber Allvisheten om råd.
Denna föreslår att appelera till Sonen, och dermed äro alla nöjda.
Kristus bjuder parterna framställa målet.
Rättfärdigheten prisar sonens rättfärdighet och sanning och påminner om, att det är sagdt, att om menniskan fölle i synd, skulle hon döden dö; nu har hon så gjort, men ändock uppskjutes straffet.
Barmhertigheten prisar Kristus som en andlig fridfurste samt anropar hans mildhet och nåd.
Kristus förklarar då, att han vill tillfredsställa rättfärdigheten och på samma gång höra barmhertighetens bön: en god död skall mellankomma och menniskan frälsas, om hon den rättfärdiga döden genom tron tillegnar sig.
Båda parterna bedja om förklaring och det svaras, att om de i himlen eller på jorden kunna finna någon rättfärdig, som vill dö för menniskan, så kan hon blifva frälst.
Rättfärdigheten lofvar genomsöka jorden och Barmhertigheten himlen.
Rättfärdigheten har genomvandrat jorden, men alla äro förderfvade af synden, ingen finnes rättfärdig.
Barmhertigheten har genomforskat himlen, men ingen engel är så mägtig, att han kan stilla Guds stränga vrede; hon ber derföre Allvisheten om råd.
Denna framställer då det förslag, att Kristus, som sjelf uppgifvit medlet och är barmhertig, skall stiga ned af himlen och taga på sig mensklig hamn samt med sin pina och död försona Gud:
”Är thet icke så Guds enda
Son kär,
Eller hvadh svar gifver tu ther på här?”
Kristus säger
Allvisheten hafva talat sanning; han vill förlossa menniskan ur helvetets käftar, dö, uppstå, utsända sina apostlar, och han lofvar dem, som dem höra, evigt lif genom tron, då deremot de, som dem förakta, skola få helvetets jemmer.
Rättfärdigheten och Barmhertigheten förlikas och prisa Sonen.
Kristus kallar Gabriel och säger, att som han icke genast, utan först, när tiden är fullbordad, vill nedstiga och frälsa menniskan, så skall Gabriel hugsvala de förbidande och dem, som trängta efter Messias, hvilket Gabriel försäkrar sig med nöje vilja utföra.
Esaias och Daniel uttala profetiorna om Messias.
Derefter omtalar Gabriel Kristi lif och död såsom något redan fullbordadt och berättar att han, Gabriel, var den, som kom till Zacharias, sändes till Maria med budskapet, bad Josef ej rädas att taga Maria till hustru, kom till herdarna i Bethlehem, bjöd Josef fly till Egypten, tjenade Kristus efter frestelsen i öknen, styrkte honom i Örtagården, talade med qvinnorna påskdagen och med lärjungarna efter himmelsfärden; af hvilket allt de kristna kunna se, att han med alvar uträttat Herrans befallning.
Om författaren Chærberus känna vi icke annat än hvad dramats titel ger vid handen, nemligen att han var konrektor i Westerås.
Man må icke af titlen låta förleda sig att tro, att den helige Bernhard skrifvit denna dikt samt att den sedan af Chærberus blifvit öfversatt.
Af S:t Bernhard är ämnet behandladt i en predikan på Mariæ bebådelsedag och i den framställes uti berättande form öfverläggningen emellan Gud och hans Egenskaper rörande den fallna menniskans upprättande479.
Huruvida Chærberus hämtat sitt ämne i första hand ur denna källa eller han tagit det ur de postillor, i hvilka den Helige Bernhards prosopopeja blifvit intagen, är temligen likgiltigt.
Af mera intresse är att veta, om hans arbete blott är en öfversättning af en annan utländsk bearbetning; ty han är ingalunda den ende, som klädt ämnet i dramatisk form.
Nürnbergaren Georg
Mauritius hade redan 1606 skrifvit”Eine christliche Comoedia von dem jemmerlichen Fall und frölichen Wiederbringung des menschlichen Geschlechts: aus dem H.
Bernardo genommen und in Deutsche Verse gebracht”480.
Men hade Prosopopejædikten481 varit en öfversättning af denna komedi, hade detta troligen varit tillkännagifvet, och förmodligen hade dikten då haft benämningen komedi.
Ämnet är emellertid af S:t Bernhard redan så i enskiltheter utfördt, att man ej kan tillägga Chærberus någon synnerlig förtjenst af uppfinningen; endast versifikationen och delvis den dramatiska dialogen äro möjligen hans verk.
Någon poetisk förmåga kan han ej sägas genom dem hafva ådagalagt, ty bådadera äro ganska medelmåttiga.
För öfrigt finner man i detta stycke den ursprungliga typen för moraliteterna.
Ämnet är den bekanta älsklingstanken i dessa stycken: menniskans fall och upprättelse genom den gudomliga nåden; formen för handlingen är den juridiska processformen, och de handlande sjelfva äro personifierade abstrakta begrepp, ty äfven fadren och sonen äro icke annat än abstraktioner, då de såsom här uppfattas som ställda utom de egenskaper, hvilka utgöra deras grundväsende.
Sven Bryngelsons Dalii Valet-Skänck på sitt 77: de Wandringzåhr, eller ett skönt Gyldene Frögde-Speel och liufligh Comoedia
Om en stoor Herre Hecastus benämbd.
Alla syndige och bootferdige Siälars Tröste-Spegel, först på Latin anstält aff Hr Georgio Macropedio, Sedan på Tyska affsatt och agerat uthi Nürnberg uthaff Poeten Laurentio Rapholt.
Och nu sedermera alla dygdälskande Svenska Patrioter, mitt k.
Fäderneslandz
Förwanter til gunstigt Behagh in på wårt Språåk transverteret m. m.
Götheborg utan årtal (1681).
Stycket, som är en öfversättning efter tyskan, har företal, beslut och 5 akter samt en kort versifierad prolog framför hvarje akt.
I företalet säges Johannes Reuclilin hafva 1497 uppfört denna komedi i Heidelberg med stor högtidlighet, hvarvid var närvarande biskopen i Worms, Johannes Cammerarius, som gjorde en kostlig måltid för aktörerna och gaf en hvar en gyldene ring.
Sedan hade denna komedia, öfversatt på tyska, blifvit uppförd i Nürnberg 1549 samt anno 1550 på latin af Georg Macropedius.
Hecastus, en ung rik man, högmodas öfver sin lycka, sina egodelar, sin hustru och sina barn; prestens ord om en räkenskap efter detta lifvet aktar han icke.
Han ger sin hustru
Epicuria befallning att anrätta ett gästabud och går sjelf till sin vän
Damon och tömmer med honom under samtal en kanna spanskt vin.
Nomodiascalus spörjer först drängarna, sedan frun efter Hecastus, klandrande lefnadssättet i huset.
Bud sändes efter Hecastus, och då han kommer, lemnar honom Nomodiascalus ett bref, vid hvars brytande denne blir förskräckt och känner styng i bröstet och hjerteroten.
Men som han icke kan läsa det, låter han kalla sin son Philometer och beder denne som studerad karl att läsa brefvet.
Nomodiascalus upplyser, att brefvet är skrifvet af Gud sjelf, och det befinnes innehålla en underrättelse, att Hecastus skall vandra all verldens väg samt att Guds englar hafva anklagat honom att hafva illa beställt om sitt hus.
Hecastus jemrar sig och klagar.