Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Det utdrag, hvarom nu sagdt är, skall, försedt med gode männens eller Sockne-nämndens intyg, att förmyndareräkning jemväl aflemnad blifvit, till förmyndaren återställas och af honom inyifvas i stad till Rättens Ordförande eller den, som å Rättens vägnar handlingar emottaga bör, före den 1 September, och å landet till Domhafvanden före eller sednast å första rättegångsdagen af sista tinget året näst efter det, då räkningen af slutas bort, eller, der allenast ett ling Ihh till R.
Brot. 1S5!> * 1800. 7 Sami. 1 Afd. 17 Raft. 2 Lag-Utskottets Betänkande N:o 37. om året hålles, före slutet af samma ting.
Sker det ej; jÖrelägge
Rätten förmyndaren, tid lämpligt vite, att sin omförmälde skyldighet fullgöra, och förfare i öfrigt efter omständigheterna.
Öfver hvad sålunda förekommit, skall anmärkning göras i den förteckning, hvarom ofvan är stadgadt. % 5- Gode män eller Sockne-nämnd åligge, att inkommen förmyndareräkning granska och, om de finna att förmyndare den omyndigas egendom ej rätteligen förvaltat, derom skyndsamligen göra anmälan hos Rätten, som af omständigheterna pröfvar, huruvida annan förmyndare förordnas må.
Anse gode män eller Sockne-nämnd nödigt, att förmyndaren lemnar inteckning eller annan säkerhet för de medel, som hos honom innestå; anmäle det ock för Rätten; och förordne derom Rätten, efter förmyndarens hörande, såsom nödigt och skäligt pröfvas. % 6- Den omyndigas fränder åge att hos gode män eller Sockne-nämnd taga del af förmyndareräkning; och äge de i afseende derå samma rätt, som i 5 § omförmäles.
Ar omyndig till de år kommen, att han sjelf finna Iean, det förmyndaren ej väl hans egendom förvaltar; staude oclc honom fritt att det hos Rätten angifva. § 7. Till gode män eller Sockne-nämnd varde, såsom arfvode, af förmyndare inbetaldt ett för hundrade af den omyndigas räntor eller inkomster. § *•
I afseende å de förmynderskap, sorn äro under Hof-rätts vårdnad, gälle för Hof-rätt hvad här ofvan blifvit om annan Rätt eller Domaren å landet stadgadt.
% Der Förmyndarekammare finnes, lände hvad derom särskildt stadgadt är till efterrättelse.» Stockholm den 21 Juni 1860.
Lag-Utskottets Betänkande N:o 38. 11 ]*:«> 38.
Ank till Exp.-Utsk. den 25 Juni 1860, kl. 2 e. m.
Betänkande, i anledning af väckt motion om ändring i vissa delar af '17 kap.
Sedan den Kommitté, som, i enlighet med Rikets sednast församlade Ständers underdåniga begäran, varit af Kongl. Maj:t nedsatt för att utarbeta förslag till ny Konkurs-lag och förändrad lagstiftning i andra dermed sammanhang ägande ämnen, jemväl afgifvit förslag till förändring i vissa delar af gällande förmånsrätts ordning, så har, uti ett till Höglofliga Ridderskapet och Adeln ingifvet memorial, som blifvit till Lag-Utskottet remitteradt, Herr Dalman, TU. F., yrkat antagande af sistnämnde förslag, hvilket, jemte öfrige af nämnde Kommitté utarbetade, blifvit på allmän bekostnad tryckt, för att bland Riks-Ståndens ledamöter utdelas.
Det vigtigaste momentet i detta förslag är den dermed åsyftade förändring i 8 § af 17 kap. Handels-Balken, så att fordran, som är intecknad i fastighet, alltid skulle tilläggas förmånsrätt till betalning ur den intecknade fastigheten framför den skuld, hvari fastighetsägaren, såsom förmyndare eller uppbördsman, kan häfta.
Deri intecknade skuldens företrädesrätt framför barna-arf och uppbördsmedel är nemligen, enligt gällande lag, endast vilkorlig eller beroende deraf, att intecknandet skett förr än gäldenären blef förmyndare eller uppbördsman.
Olägenheterna af den tysta förmånsrätt, som sålunda kan helt och hållet tillintetgöra verkan af en vunnen inteckning och derigenom så godt som upphäfver begreppet om real-säkerhet, hafva ofta blifvit öfverklagade, och denna klagan blifver allt allmännare och högljuddare vid jordbrukets och industriens framåtsträfvande samt deraf alstrade behof af kapitaler.
I följd af denna real-kreditens osäkerhet hafva kapitalerna ock en benägenhet att strömma åt andra håll än dit de företrädesvis borde dragas, eller till landets modernäring, jordbruket, och den jordbrukare, som kan misstänkas för att innehafva ett förmynderskap, — en misstanke, som kan vidhäfta de liesta, ty motsatsen är svår, om icke rent af omöjlig, att bevisa, — ser derföre ofta kasserade värdepapper, som dock borde vara de säkraste af alla.
Och är han verkligen förmyndare eller uppbördsman, så är han ock med säkerhet utestängd från de län, som i allmänhet anses vara de fördelaktigaste, såsom amorteringslån eller andra, 12 Lag-Ulskottcts Betänkande N:o 38. hvilka, såsom stående, utlemnas från allmänna kassor mot en modererad ränta, — och detta, oaktadt förmyndarekallet ingalunda alltid är frivilligt, utan föreskrifves af lagen såsom en medborgerlig pligt.
Knappt någon del af vår krcditlagstiflning torde derföre, med större skäl än denna, kunna stämplas såsom obillig, — och denna dom, dagligen afkunnad inom det allmänna lil v et, har älven ofta blifvit uttalad inom representationen, som till och med tvänne gånger, nemligen vid riksmötena 1834—1853 samt 1844—1845, fått emottaga Kongl.
Propositioner i ämnet.
Dessa Propositioner, med hvilka det nu framlagda förslaget till hufvudsaklig del öfverensstämmer. mötte dock betänklighet inom representationen och vunno ej tillräcklig röst—öfvervigt för alt blifva af Rikets Ständer antagna.
Sexton sedan dess förflutna år lägga dock nu sin erfarenhet och sina billiga klagomål såsom ytterligare tyngd i vågskålen emot den skenrätt, som dessa tysta iörmånsrätter medlöra; och äfven den våldsamma penningekris, som vi nyss bevittnat och hvaraf jemväl jordbrukaren känt verkningarne, talar varnande emot ett fortsatt vanvårdande af den lagstiftning, som reglerar real-krediten.
Utskottet förmodar icke, att de betänkligheter, som tillförene blifvit yttrade, numera skola erhålla samma betydelse som förr, enär erfarenheten sedermera tillräckligt vederlagt desamma.
En något närmare belysning deraf må dock här finna plats.
Bibehållandet af den förmånsrätt, som framför inteckning blifvit tillerkänd Kronan, kyrkor och allmänna kassor för fordringar hos uppbördsmän och föreståndare, har alltid ansetts af underordnad vigt, enär dessa fordringar lätteligen kunna bevaras genom noggrann tillsyn, borgens affordrande och andra försigtighetsmått
Det är deremot omsorgen om de omyndigas rätt, som städse utgjort det största hindret.
Den till sin grund ädla och riktiga tanke, att genom lagen gifva ett bättre skydd åt den, som sjelf är urståndsatt att bevaka sina rättigheter, har dock genom ifrågavarande lagstiftning tagit en missriktning, som gjort lagen ej allenast förhatlig och lätt att gäcka, hvilket också dagligen sker, utan att sådant stämplas såsom föraktligt af allmänna opinionen, än äfven i vissa fall rent af skadlig för de omyndiga sjelfva.
Den gäckas på mångfaldiga sätt.
Förmyndaren, kanske bragt i trångmål just af omöjligheten att, i anseende till förmynderskapet, erhålla lån å sin fastighet, säljer denna — och fastigheten utgör icke vidare någon säkerhet för myndlingens fordringsanspråk.
Eller hastar den, som hotas med ett förmyndareförordnande, att på förhand öfverinteckna sin fastighet för alt, i händelse af lånebehof, hafva tillgång på inteckningar, äldre än förmynderskapet och följaktligen medförande förmånsrätt framför barna-arfvet.
Eller afträder förmyndaren, efter öfverenskommelse med annan man, förmyndarebefattningen åt denne, för att efter några dagar återtaga densamma, sedan förmyndarens fastighet under tiden blifvit till annans säkerhet intecknad, i hvilken händelse myndlingens företrädesrätt ej åter mynderskapet ånyo anförtroddes åt förre förmyndaren.
1 sistnämnde hänseende har Lag-Utskottets Betänkande N:o 38.
13 fiel lill och med gått sä längt, att förmyndare icke sky att i sina ansökningar till domstolarne om dispens från förmynderskap såsom skäl derför rent af åberopa denna afsigt att gifva inteckningen företräde för barna-arfvet, — och domstolarne godkänna det sålunda uppgifna skäl.
Något skarpare argument än detta torde ej lör denna lags ändamålsvidrighet kunna åberopas.
Men denna lagstiftning är till och med ofta menlig för den omyndiges egen rätt.
Ty i följd af densamma föranlåtes icke sällan en vederhäftig person att undandraga sig en förmyndarebefattning, den han eljest skulle hafva åtagit sig, — och detta just i anseende till svårigheterna att sedermera erhålla lån å sin fastighet.
Vidare förnärmas äfven myndlingens rätt, om hans medel blifva utlånta mot inteckning i en fastighet, hvars ägare innehafver ett äldre förmynderskap, som följaktligen har företrädesrätt framför den omyndiges inteckning.
Och slutligen bör ej heller förgätas det minskade intresse för vården af den omyndiges angelägenheter, som en förmyndarebefattning, förenad med så stora personliga olägenheter, nödvändigt måste verka.
Lägges härtill, att det för erhållande af ett förmyndareförordnande ingalunda är nödigt att äga fastighet, och att ifrågavarande förmånsrätt således i allt läll endast tillgodokommer en del omyndige, men långt ifrån alla, så torde en hvar opartisk granskare medgifva att denna de omyndiges förmån är mer skenbar än verklig och att den följaktligen, såsom för samhällsskicket i dess helhet högst menlig, bör alldeles försvinna.
För vården af de omyndiges rätt, hvilken Utskottet medgifver i allt fall icke vara genom gällande lagstiftning betryggad, äro i Utskottets nästföregående Betänkande andra åtgärder föreslagna.
Men då Utskottet således funnit sig böra gilla förslaget i denna del, anser Utskottet ock nödigt lästa uppmärksamhet derå, att det ingalunda är meningen att beröfva de omyndige förmånsrätt för deras fordringar hos förmyndare och föräldrar, utan att förslaget tvertoin gifver åt sådana fordringar — hvad de nu ej äga — ovillcorliejt företräde framför Kronans, kyrkors och allmänna kassors fordringar; derest förmyndaren jemväl är uppbördsman eller kassa-föreståndare, äfvensom tilliigger myndlingar förmånsrätt för ali hos föräldrar och förmyndare innestående fordran, dä deremot gällande lag icke uttryckligen talar om annat än myndlingars arf.
Aro förmynderskap liera, så äga, enligt den föreslagna 10 <§, de omyndiga sig emellan lika rätt.
Ett äldre förmynderskap gifver således icke bättre rätt än elt yngre.
Detta stadgande, afgörande en fråga, hvaröfver gällande lag iakttager tystnad, torde vara så mycket billigare som just de sednare myndlingarnes medel ofta utgöra hela behållningen i en pä obestånd kommen förmyndares bo.
Den föreslagne 9 § innebär en ny princip, nemligen den, att företrädet emellan inteckningar, som meddelats af Ilärads-rätt, beror, lika med inteckningar i städerna, af dagen, då de blifvit sökta, medan deremot, enligt gällande lag, inteckningar, som blifvit sökta eller beviljade vid samma Ting, hafva lika rätt.
Man har således hittills betraktat ett Häruds-ting lika med en .Rådstufvudag.
Något fullt giltigt skäl 14 Lag-UtsJiottets Betänkande N:o 38. för en sådan åsigt är svårt att inse, och otvifvelaktig! är att en så lång Tings-dag ofta för en lånebehöfvande medför de största olägenheter, lian kan nemligen i allmänhet ej före Tingets slut få belåna en inteckning, som då blifvit beviljad, enär värdet af en sådan inteckning ej kan afgöras förr än Tinget blifvit aflyst.
Räcker nu detta, hvilket ej så sällan sker, i två eller tre månader, så är lätt att inse hvilken olägenhet kan blifva fastighetsägaren tillskyndad och huru han derigenom kari helt och hållet gå miste om ett påräknadt lån.
Utskottet har derföre funnit för slagets stadgande i denna del innebära en nödig och nyttig förbättring.
I öfrigt meddelar förslaget, hvilket nära öfverensstämmer ej allenast, såsom redan är nämndt, med Kongl. Maj:ts vid 1844—1845 årens riksmöte afgifna Proposition i ämnet, utan äfven med Lag-Beredningens förslag till förmånsrätts-ordning, närmare föreskrifter i frågor, deri bestämdt lagstadgande för närvarande saknas, såsom angående ordningen för företrädesrätt till betalning ur utmätt lös egendom, äfvensom angående Kronans förmånsrätt för personela utskvlder.
Derjemte innehåller förslaget åtskilliga från gällande lag afvikande föreskrifter, de der aila synas vara af billighet och behof påkallade, såsom: att socknemagasiner och alla allmänna af Kongl.
Majit stadfästade kassor, penningeverk och inrättningar undfå samma fördel, som liera lika beskaffade inrättningar redan åtnjuta; — att städer för fordran hos deras uppbördsmän erhålla betalningsrätt lika med och icke, på sätt i Kongl. Förordningen den 22 November 1791 stadgas, efter Kronan; — att hos alla Kronans embets- och tjenstemän njutes företrädesrätt till betalning för egendom, som dessa i och för em bete eller tjenst emottagit, och således icke endast hos de tjenstemän, som hafva egentlig uppbörd om händer m. m.
Den föreslagna 9 §:s hänvisning till hvad särskildt är stadgadt om de fall, då inteckning, som är sökt en månad före början af konkurs, eller i död mans fasta egendom, blifver utan verkan, afser de föreskrifter, som
Utskottet i annat betänkande föreslagit till införande i ny Konkurs-lag och ny förordning om urarfvagörelse, och den af Utskottet i förevarande förslag införda nya <§, angående förmånsrätt för underpant i lös egendom, är betingad af Utskottets i ett föregående utlåtande gjorda hemställan om införande i vår lagstiftning af underpants-iustitutionen.
Det förslag, Utskottet sålunda nu går att för Rikets Ständer framlägga, förutsätter dock äfven upphörande af den förmånsrätt, som blifvit tillagd frälseman för fordran hos dess uppbördsman, — och denna fråga är, hvad Ridderskapet och Adeln angår, af privilegii—natur.
Utskottet tvekar dock icke att antaga, att nämnde Riksstånd skall vara villigt att, genom en eftergift i denna del, medverka till en af behofvet så högt påkallad lagförbättring som den ifrågavarande, — och det så mycket heldre, som nämnde förmån nu mera torde för Ridderskapet och Adeln vara af löga vigt samt det obestämda i stadgandet dessutom gör tillämpningen deraf osäker, hvarförutan detsamma icke låter sig förenas med andras billiga anspråk på lika fördelar i lika beskaffade fall.
Lag-Utskottets Betänkande N:o 38. 15 Under förutsättning således, det Höglofliga Ridderskapet och Adeln medgifver, det den förmånsrätt, frälsemän för närvarande äga för fordringar hos deras uppbördsmän, må upphöra, hemställer Utskottet vördsamt, det Rikets Ständer mätte, för sin del, besluta en författning angående ändring i vissa delar af 17 Kap.
Handels-Balken och andra författningar, rörande borgenärers rätt och företräde för hvarannan till gäldenärs egendom, af delta innehåll: »Med upphäfvande af ej mindre sista punkten t 7 §, än äfven 8. 0, 10, 11, 12, 13, 15 och 16 §§ i 17 Kap. Handels-Balken, samt 16 ,§ t Kongl.
Förordningen angående inteckning i fast egendom den 15 Juli 1818, jemte de särskilda stadganden, som antingen ändra eller förklara föreskrifterna i samma lagrum eller dervid något tillägga, med! undantag af hvad särskildt är stadgadt angående förmånsrätt i brandförsäkradt hus för ogulden försäkringsafgift, förordnas, alt nämnda Kapitel frän och med 8 § skall erhålla följande förändrade lydelse: § * Sedan åge borgenär, för hvars fordran lös egendom blifvit, i laga ordning, i mät tagen och satt i allmänt förvar eller under utmätningsmäns försegling, förmånsrätt till betalning ur den utmätta egendomen.
Är densamma utmätt för fleras fordringar; håfve deri, för hvars fordran utmätning först verkställdes, företräde: har utmätningen skett på en gång; åge hvar lika rätt.
Ar utmätning verkställd inom en månad före den dag, gäldenärs konkurs börjades; åge den förmånsrätt, nu sagd är, ej rum: ej heller då utmätning skett efter gäldenärs död, innan en månad förflutit från den dag, då uppteckningen af den dödas bo slutades, der konkurs inom sagda tid börjas. § 9- Har någon inteckning i gäldenärs fasta egendom; äge, näst efter de fordringar, hvarom i fi | förmäles, förmånsrätt i samma egendom frän den dag, inteckningen vid Rätten söktes: dock gälle ej förmånsrätt till ränta, som före konkursens början upplupen är, för längre tid än tre år.
Ar fast egendom intecknad för fleras fordringar, och räcker den ej till för alla; håfve den, som äldre inteckning äger, företräde.
Hafva flera inteckning sökt å en dag: äge lika rätt.
Om företräde till betalning för ogulden köpeskilling, gälle hvad i 11 Kap. 2 § JordaBalken skils.
I hvilka fall inteckning, som är sökt en månad före början af konkurs, eller i död mans fasta egendom, blifver utan verkan, derom är särskildt stadgadt.
Lag-Utskottets Betänkande N:o 38. § 10.
Sedan tagas omyndigs fordran hos föräldrar eller förmyndare ut.
Aro förmynderskap flera; eige de omyndiga sig emellan lika rätt. § 11.
Derefter skola, utan förmånsrätt sig emellan, gäldas: kyrkors, fattigkassors och soeknemagasiners fordringar hos deras föreståndare; Kronans, Rikets Ständers, städers och allmänna af Konungen st ad fäst ode kassörs, penningeverks och inrättningars fordringar hos de tjenstemän, som äro satte att deras inkomster uppbära, för hvad af sådan uppbörd hos dem innestår; så ock fordringar i öfrigt hos Kronans embetseller tjenstemän för egendom, som desse, i och för embete eller tjenst, mottagit.
§ Dernäst håfve Kronan företräde till lös egendom för gäldenärs utålknider sista och löpande året, de der ej för fast egendom utgå. § 15- Slutligen njutes förmånsrätt för underpant i lös egendom, hvarom särskildt är stadgadt; och galle den förmånsrätt från den dag panlförskrifningen intecknades, så ock emellan flera pantförskrifningar efter hvarderas inteckningsdag.
Sådan förmånsrätt sträcke sig dock ej till ränta för längre tid tillbaka, än tre år före konkursens början. , § l 4\
Borgenär, sorn efter 4 <§ tiger förmånsrätt i allt det gods. löst eller fast, sorn gäldenären tillhörer, må ej njuta rätt till det, hvaruti andra särskild, fast lägre, förmånsrätt hafva, för mera än som i den öfriga egendomen brister: och /ylles bristen efter ordningen af de andras förmånsrätter, så att den lägre viker förr, än den, som högre är; dock åge ej förmånsrätt ejler 4 § rum i fast egendom, så länge lös egendom finnes att tillgå. .§ 15.
Räcker gäldenärs egendom för dessa borgenärer ej till; njute då de, sorn lika rätt med hvarannan hafva, betalning hvar i förhållande till sin fordran. § 16.
De, som hafva förmånsrätt endast i visst gods, njute, för hvad deri brister, ej bättre rätt än andra borgenärer, efter hvad i 47 § sägs. § 17. Lag-Utskottets Betänkande N:o 38. 17 § Ar gods att tillgå, sedan förmånsrätts-ägande borgenärer sin rätt njutit, som nu är sagdt; njute såväl de, för hvad i full betalning af deras fordringar brustit, som ock alle öfrige borgenärer, med undantag sorn i 19 § nämnes, lika betalning hvar i förhållande till sin fordran. § «•
Ränta vare lika gild som hufvudstol, och gånge förty, med eller utan förmånsrätt, ut i den mån tillgångarne det medgifva. % io.
S 2°- Tvista borgenärer om bättre rätt till betalning ur gäldenärs egendom, när den till konkurs ej afträdd blifvit; varde ock den tvist pröfvad efter de grunder, nu stadgade äro.» Denna Förordning skall icke blifva gällande i de förmånsrättstvister, som göras _ anhängiga före utgången af December månad nästkommande år.
(Aret efter det, hvarunder Förordningen utfärdas.) Stockholm den ‘21 Juni 1860.
Reservation: al' Herr Olivecrona, K., med hvilken Herr Lagerbjelke, C. O., sig förenat:
Vid §• 9‘ »Då Utskottets majoritet, i likhet med Kommitterade, löreslagit den ändring 1 17: 9.
Handels-Balken, att, vid inteckning i gäldenärs fasta egendom å landet, »förmånsrätt i samma egendom skall gälla från den dag, inteckningen vid Rätten söktes,» och icke från det ting, då intecknings-ansökningen skett, på sätt nu gällande lag stadgar, nödgas jag emot den föreslagna ändringen nedlägga min reservation.
Jag har ingalunda förbisett de af Utskottet anförda olägenheterna af den bestående lagstiftningen.
Så länge flere vid samma ting sökta inteckningar åtnjuta lika förmånsrätt, är följden deraf för en lånesökande alldeles gifven, eller att han icke kan erhålla penningar förr, än efter afslutadt
Ting och sedan han derefter löst gravationsbevis öfver den pantförskrifna fastigheten.
En dyrbar tid går härigenom förlorad, ehuru ingen kan förtänka kapitalisten att icke vilja lemna penningar, innan han ge Itih. lill B.
Brot. 1859 A 1800. 7 Samt. 1 Afä. 19 Iluft. 3 18 Lag-Utskottets Betänkande N:o 38. nom gravatiorisbeviset är förvissad, att icke någon annan skali med honom dela den erbjudna förmånsrätten i den ifrågavarande fasta egendomen.
Men, å andra sidan, synes mig att den föreslagna ändringen i 17: 9.
Handels-Balken icke gerna kan ändamålsenligt göras utan i sammanhang med ändringar af allmänna lagens föreskrifter angående proceduren vid såväl lagfart som inteckning af fast egendom å landet.
Det förefaller mig icke heller konseqvent i lagstiftningen, att befästandet af förvärfvad äganderätt genom lagfart skall, med afseende på tiden, räknas efter lagtima ting, men lörvärfvandet af panträtt genom inteckning efter dag.
Detta visar sig utan tvifvel vid kollision mellan intecknings- och lagfarts-ansökningar.
Maj 1845 är det fullkomligt konseqvent, att, om inteckning och lagfart sökas å samma Ting å landet, den förra skall vika för den sednare, utan afseende på hvilken dag under Tingets lopp sådana ansökningar göras, emedan hela Tinget betraktas såsom en odeladt fortgående rättegångstid.
Men hvarken konseqvent eller lämpligt torde vara, såsom följden måste blifva af Utskottets förslag, att sedan någon fått inteckning fastställd att gälla med förmånsrätt från viss dag, t. ex. första rättegångsdagen af Tinget, denna inteckning ändock skulle förlora all kraft emot en lagfarts-ansökning, som skedde på sista rättegångsdagen af samma Ting, måhända 6 — 8 veckor efter det att borgenären redan fått sin sakrätt i den pantförskrilna fastigheten bekräftad.
Skall företrädet i afseende på förmånsrätt emellan flere under ett och samma Ting förckomne inteckningar bero af dagen, då inteckning blifvit sökt, borde, enligt min åsigt, en noggrann konlroll kunna utöfvas å Domare på landet, att inkommande intecknings-ansökningar verkligen införas under riktig dag i inteckningsprotokoliet.
Ty, vid en lagförändring i den syftning, som Utskottet föreslagit, måste det för mången fordringsägares rätt vara af högsta vigt, att icke misstag eller oriktigheler, med hänseende till dagen, må äga rum vid inteckningsärenders handläggande.
Men då en så beskaffad kontroll för närvarande saknas, torde den nu ifrågaställa lagförändringen böra uppskjutas intilldess nya föreskrifter, angående inteckningars beviljande vid Härads-rätterna, kunna, till vinnande af nyssnämnda ändamål, för lagstiftande magten framläggas.»
Lag-Utskottets Utlåtande N:o 39. 1 &T:o ;if>.
Ank. till Exp.-Utsk. den 4 Juli 1860, kl. 11 f. rn.
Utlåtande, i anledning af gjorda anmärkningar sand Biks-Ståndens skiljaktiga beslut vid förehafvande af Utskottets Betänkande N.o 20, innefattande yttrande öfoer dels Kongl.
Majis nådiga Proposition med förslag till Förordning angående mord, dråp och annan misshandel, dels ock enskilda motioner i enahanda ämne, Enligt till Utskottet ankomna protokolls-utdrag, liro från hvart af Riks-Stånden till Utskottets vidare behandling återremitterade särskilda delar af nämnde betänkande: i andra delar åter hafva Riks-Stånden fattat skiljaktiga beslut, hvaremot vissa delar af Betänkandet blifvit af samtliga Riks-Stånden godkände.
Dock hafva Ridderskapet och Adeln samt Borgare- och Bonde-Stånden lemnat Utskottet öppet alt i förslagets godkända delar föreslå de jemkningar, som kunna föranledas af skeende löräridringar i de återremitterade.
l)e emot åtskilliga af förslagets återremitterade delar framställda anmärkningar påkalla emellertid icke särskild pröfning af Utskottet, enär tre Riks-Ständ i dessa delar varit ense.
Så har återremiss skett från Höglolliga Bidderskapet och Adeln: al 66 § i Utskottets förslag, — från Högvördiga Preste-Ståndet: af den föreslagna författningsrubriken samt af förslagets 9, 10, 13, 14, 16, 18, 19, 43 och 48 §§, — från Viillolliga Borgare-Ståndet: af §§:ne 17, 47, 50 och 71, — samt från Hedervärda Bonde-Ståndet: af 40 och 4'2 §§:ne.
I hvar af dessa delar hafva dock de ölriga Riks-Stånden godkänt Utskottets förslag; och då i sådana frågor som de förevarande tre Stånds mening utgör Rikets Ständers beslut, föranleda anmärkningarne härutinnan icke till vidare åtgärd af Utskottet.