Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
I denna kinesiska infattning, egendomlig för 1700-talets senare hälft, då man i enlighet med den uppfattning, Voltaire satte i gång, ansåg Kina för förståndighetens och korrekthetens land, skall du tycka dig se herrar i långvästar och broderade sidenrockar, kortbyxor, stångpiska, spetskrås och manschetter, damer i styfkjortlar och snörda korsetter, konstrikt upp- lagdt och pudradt hår och rödklackade skor, dan- sande, skämtande, svärmande och alla kretsande kring en gemensam sol.
Och du vaknar ur din dröm och frågar dig: Hvart togo de vägen?
Ack, med sin stolta drottning hafva de styrt af till det stora obekanta, och ännu skall ett och annat släkt- led genom traditionen erfara något om Lovisa Ulrikas hof och känna intresse, då det talas om en grefvinna Tessin, Fersen eller Ribbing, men ännu längre fram i tiden skola dessa vara föga sägande namn, till hvilka intet af bild eller saga förbinder sig.
Förbi, förbi!
Den bild af Lovisa Ulrika, som möter oss på historiens blad, är icke tilltalande, det måste med- gifvas.
Må det tillåtas oss ett anspråkslöst försök att fixera den långt mer sympatiska bild af henne, som omsväfvar oss på Drottningholm, hennes älsk- lingsställe — bilden af kvinnan mer än af drott- ningen.
Hon visar en konkret ande, full af lust och håg, och hon verkade ifrigt för åstadkommande af ett uppsving i den svenska odlingen, hvarför hon är väl värd att föras på tal bland vår tids kvinnor i hennes andra fosterland.
Det förringar ej hennes värde, att hon på flere punkter miss- lyckades i sina företag, snarare väcker det ett vemodigt deltagande.
En sak, man ofta blifver vittne till, är, att den, som » kör förut » och visar vägen, förolyckas, medan efterföljare i andra, kan- ske tredje led skörda vinsten såväl som äran.
Vi lämna åt historieskrifvarne att utreda, huru- vida den roll, hon i det politiska lifvet spelade, var förtjänt af allt det tadel, den fått, och påminna som en ursäkt för henne endast om, att hon var envåldshärskarens, Fredrik den andres, syster, och huru det skulle kännas för henne, dottern af det stolta Brandenburgska huset, att tagas med de män, som då spelade om fäderneslandets lycka, samt att se konungamakten trampas.
Hvilka emel- lertid hennes fel som drottning må hafva varit — och gärna såge vi henne rentvådd från den fläck, som sudlade henne, då hon lämnade sina vänner i sticket — onekligen måste man beundra den vakenhet och det intresse på odlingens olika om- råden, som utmärkte henne.
Hennes härsklystnad och högmod hafva blifvit så mycket framhållna, att de skymt hennes goda egenskaper, och hennes praktiska begåfning har fått träda i skuggan för hennes vittra snille.
När man från Kina fortsätter vägen ett litet stycke längre, kommer man till en bebyggd plats, som äfven bär ett namn, påminnande om Ostin- diska kompaniets dagar: Kanton.
Redan detta namn flyttar tanken tillbaka öfver ett århundrade i tiden, huru mycket mera då själfva de gammal- modiga träbyggningar, som ligga på ömse sidor om en allé eller man skulle vilja säga bygata.
Något minnesdigert hvilar öfver det hela.
Stället gifver intryck af att hafva en historia.
Ehuru nu mera familjer från staden vistas här på sommar- nöje en kort tid af året, ser det dock här föga ut som i de villakomplexer, hvilka i vår tid växa upp vid Mälarens och Saltsjöns stränder.
Ja, verkligen, ehuru det nu ser så stilla, ja, mestadels dödt ut, har här en gång varit rastlös id och verksamhet; då förnummos genom de öppna fönstren väfstolars dunk och spinnrockars surr, och genom dörrarna på smedjorna lyste gnistor och hördes släggors och hammares slammer, och en mängd flitigt sysselsatta människor tackade i sina hjärtan sin drottning, för att hon beredt dem tillfälle till arbete och förtjänst.
Det var nämligen här Lovisa Ulrika anlade fabriker för eggjärns- och polersmide efter engelsk metod, där fina in- strument, nipper och annat förfärdigades, fabriker för linne- och ylleväfnader, för sidenband och till och med sidentyg samt ett holländskt » spetsma- keri ».
Huru mycket på en gång för ett land, hvars industri nyss vaknat!
En af frihetstidens vack- raste sidor var ju, att man på alla håll sökte upp- hjälpa vårt genom Carl den tolftes krig ruinerade land, och af denna sträfvan greps äfven drottnin- gen; ett af bevisen för, att » hennes hjärta var all- deles svenskt », för att citera Tessin.
Dessa fabri- ker äro dock länge sedan nedlagda, och äfven här tränger sig på oss en känsla af vemod öfver allt människoverks korta varaktighet.
Lovisa Ulrika intresserade sig lifligt för han- daslöjden bland allmogen, och för att uppmun- tra den lät hon slå en medalj med konunga- parets bilder på ena sidan och på den andra in- skriften: Till heder för den kvinna, Som fint och snällt kan spinna, afsedd att utdelas som belöning åt den, som i detta afseende utmärkte sig.
Detta var ju något, som vinner genklang i vår, den upplifvade handaslöj- dens tid.
Själf var drottningen mycket skicklig i handarbeten, och flere prof på såväl hennes konst- färdighet som flit bevaras ännu på Kina lustslott Helt husligt satt drottningen där och broderade i en liten krets af förtrogDa, medan hennes gemål svarf- vade, och den halfvilde negerpojken Badin själfs- våldigt lekte kring dem.
Kanske voro dessa stilla, husliga stunder de lyckligaste i hennes stormupp- fyllda lif!
Det var väl äfven då, hon sällskapade med sina barn och kunde njuta kvinnans ädlaste fröjd: modersfröjdeu.
Såsom vi senare skola se, blef emellertid denna fröjd ej oblandad för Lovisa Ulrika; mellan henne och hennes yngsta barn, Fredrik Adolf och Sofia Albertina, bevarades dock alltid en öm kärlek.
I fosterländskt syfte anlade drottningen en mull- bärsträdsplantering vid Drottningholm.
Hon ville utröna, huruvida själfva råvaran, silket, skulle kunna frambringas inom landet.
I någon mån lyckades hon, och exemplet vann efterföljd, så att af svenskt silke kunde tillverkas två sidentyg hvilka drottningen skänkte sin svärdotter, kron- prinsessan Sofia Magdalena.
Någon ekonomisk vinst renderade naturligtvis ej företaget.
Man har belett försöken att odla silkesmasken och fram- ställa svenskt silke.
Men länk, om detta tal om silkesodlingens omöjlighet i vårt land en vacker dag skulle befinnas gammalmodigt!
Vi hafva i senare tider hört omtalas en art af silkesmask, så härdig, att det ej torde ligga inom omöjlighe- tens område att fullt acklimatisera den.
Lovisa Ulrikas försök i detta afseende skulle då komma till heders, liksom hennes försök med fasanodlin- gen redan gjort.
Ehuru det var förenadt med stora kostnader, och ehuru hon sannolikt äfven härvidlag rönte mot- stånd i den svenska oseden att håna allt, som sticker af mot det gamla vanliga, anlade hon på Ulriksdal ett fasaneri.
Anläggningen kröntes vis- serligen ej med framgång, men den vittnade icke dess mindre om verklig framtidsblick, ty i våra dagar har fasanodlingen hos oss lyckats så väl, att fåglarne rent af lämna fasanerierna och lefva som vilda.
Dessa båda sistnämnda företag hade, oafsedt sitt fosterländska syfte, sannolikt sin grund i drott- ningens intresse för naturen.
Under olika tider är det olika vetenskaper, hvilka liksom träda framom de öfriga och intaga första rummet i det allmänna intresset.
Liksom i våra dagar arkeo- logien och kanske ännu färskare nationalekono- mien, var det under frihetstiden naturvetenskapen, som intog denna plats, och Lovisa Ulrika tog lif -- lig del af hit hörande studier.
Hon bildade på Drottningholm ett » naturaliekabinett », hvilket hon kallade själfve Linné att ordna och heskrifva och detta i en tid, då något statsmuseum ännu icke fanns hos oss.
Hennes värderika » kabinett » blef längre fram införlifvadt med Vetenskapsakademiens samlingar.
Ett drag hos Lovisa Ulrika, som vi böra hålla henne räkning för, är hennes svenskhet.
Hennes nya fosterland blef, om icke föremål för hennes kärlek, så för hennes intresse, och hon sökte i alla riktningar höja och gagna det.
Ett uttryck för denna svenskhet var stiftandet af Vitterhets- akademien, som den då kallades, hvilkens uppgift skulle vara att vårda sig om vårt språk, vår skalde- konst och vår historia.
Det var den af Richelieu stiftade Franska akademien, som härvid föresväf- vade henne som förebild.
Akademiens första sam- manträde hölls på Drottningholm, och Höpken, Scheffer, Dalin m. fl.
blefvo dess medlemmar.
Hennes vackra bibliotek, utmärkt bland annat för de Schneidlerska banden, hvilka ännu väcka kännares beundran, förtjänar nämnas såväl som hennes myntkabinett; och de taflor af franska mästare, som på hennes tillskyndan inkommo i landet, i främsta rummet afsedda att pryda Drott- ningholms slott, utgöra nu pärlor i vårt national- museum.
Det finns ännu en synpunkt, ur hvilken hon bör ses.
Hon införde glädje i det trumpna och, må uttrycket ursäktas, bondaktiga landet, där man för politiskt käbbel och ett gränslöst ruminerande fram och tillbaka öfver ekonomi försatte all tref- nad.
I synnerhet Drottningholm blef skådeplatsen för lekar och nöjen med mera lyftning, mera för- fining och behag, mera stil, än man varit van vid i landet.
» Nöjen utan tal!
Fagra Ulriksdal!
1892 Det att Det och som med var nu som vanligt den signade tid, allting ur led syntes ryckt.
gick likt en farsot af dårlig id, galenskapen stod tryckt julannonser, rad uppå rad, j ' etstil i annars förnuftiga blad.
Man for som vandaler med granskogen fram, mig harm uti sinnet sved; där stod den på torget stam invid stam i doftande fagra led att säljas till prål för en kort minut och vissna bland sopor, då ljusen brunni ut.
Ett gladde mig dock, att mitt fredliga hem ej dragits i yrseln med, där kunde jag höja på axeln åt dem, som allt vände upp och ned; de skulle ha skådat vårt hägnade bo, så ordnadt och prydligt i hoardaglig ro.
Och all denna mäktiga högticlsdier, som gör en dåsig och tung, ej vållade mig den minsta förtret för mage och penningpung.
Vårt te vi drucko, och hjärtligt jag njöt att ej blifva trugad med skinka och gröt.
Snillets drottning njöt, Räddad i ert sköt, Med sitt hof i edra fria Iunder; Ofta hit ur borgen Kom hon, tyngd af sorgen, Blixt i ögat, moln på Junopannan: Då steg skalden fram, Söfde med sitt glam Kvalets orm, och blixten blef en annan.
Fest sig knöt vid fest; Helst till fot, till häst, Drog man ut att söka bygdens håfvor.
Hagens skälla ljöd, Torpets tomte bjöd, Högsta gäster in på bästa gåfvor; Sommargrönt och gädda, Smultronbär och grädda, Skott och valthorn i den glada skogen; Nicopompi sång Lafaridondon Alltid klarstämd, alltid redobogen. » I dessa Atterboms verser rullas upp för oss en tafla, full af stämning från det glädtiga och vittra lifvet vid detta hof, där Dalin strängade sin lyra, där en kvick och liflig drottning samlade kring sin person, hvad den tiden Sverige ägde ypperst af andlig begåfning, skönhet och älskvärdhet, och där den skämtsamma tonen ändock aldrig blef slipprig eller lättfärdig, just till följd af den höga sedliga ställning, som Lovisa Ulrika själf i mot- sats till sin stora samtida, Katarina den andra, intog.
Genomgår man nu helt nyktert Dalins vitter- hetsarbeten, finner man alla dessa smådikter till konungen, till drottningen, till hoffröknar m. fl.
skäligen matta, och man påminner sig Franzéns strof i den berömda sången öfver Creutz: grund och botten hjärtligt tillgifven.
Han å sin sida var ett mönster af äkta män, och deras tro- het till hvarandra var obrottslig.
Utan tvifvel kan deras äktenskap räknas till de lyckligaste i den tidens furstehus.
Hennes ställning till sina äldre barn var där- emot långt ifrån god; synnerligast kom hon i ett spändt förhållande till Gustaf den tredje, hvilken ändock i så mycket liknade sin mor och af henne fått för lifvet bestämmande intryck.
Denna sönd- ring blef orsaken till, att den förr så firade drott- ningen måste, sedan bon 1771 blef änka, tillbringa sitt återstående lif i klosterlik afskildhet på Svart- sjö slott, under det den glädje, hon infört i lan- det, i ökad måtto blomstrade vid hennes sons, konungens, hof.
Dubbelt olycklig måste vi nu anse henne, därför att hon saknade den religio- sitet, som ensam gifver förmåga att med jämnmod möta lifvets oblida växlingar.
Ellen Bergström, Omvändelse.
Det är ju så mycket Så mycket, och åldrar att riktigt kan le åt så mycket, som nöter och som binder tungt.
som drömmarne rifver i det som är ungt, af hjärtat man än på sin ett minne af barndomens tär, sär höjd fröjd.
Dock alla de vänliga andar, som flytt, de äro oss nära än.
De vakta och lyssna och komma på nytt till kända platser igen.
De vänta bak töcknet allenast uppå, att vaggan sin plats i hemmet skall få.
Från undrande barnaögon de slå en brygga af sol till dig, de vandra däröfver de ljusalfer små, så finna till hjärtat de stig, så vakna de slumrande drömmarne opp, så lakes ditt sinne, så ljusnar ditt hopp.
ATecl vigptiett a.f E.
F o r s s t r ö m, © Ty jollrande barnamun, som ännu ej ord för sin tanke har, kan jollra mera förstånd itu, än ålder tillsammans spar.
En famlande mjuk liten barnaliand, kan bräcka de Jästaste murar ibland.
Hvad längst du har glömt utaf barnslig tro, du lår dig så gärna om.
Och allt hvad som bittrast fått växa och gro, det vissnar så småningom.
Hvart aggande tvifvel, som kylde din själ, det leker ditt barn med ett skratt ihjäl.
» Ville än naturen sin förmåga Visa inom vinterns zon I Dalin: hvad var hans snilles låga?
Blott en lusteld vid Lovisas tron.
Blott att roa hennes tärnor Flög den upp i solar och i stjärnor Med ett lekande behag, Flyktigt tända för en bröllopsdag. » Helt olika förhäller det sig, om man åter läser dem med fantasi; de vinna då efter hand ofant- ligt, och man skall genom dessa snillelekar kunna bilda sig en föreställning om ett af sång och poesi uppfylldt lif, som nu icke har sitt motstycke, men som däremot i ej ringa grad påminner om lifvet vid de forna provencalska hofven med deras » jeux floraux ».
1 en tid, då så föga hölls på äktenskapets helgd, utgör Lovisa Ulrika ett vackert undantag.
Ingen fläck vidlåder henne.
Om hon ock stundom i vrede utfor mot sin godmodige gemål för hans undfallenhet för det styrande partiet och satte en viss skräck i honom, så att deras samlif visst icke var alldeles lugnt, var hon honom likväl i Det är nu så fallet, att barnasko " med växande år slitas ut.
Att vandra omkring med ett sagcftor man blir för gammal till slut.
I lifvets mångfaldiga praktiska kraf går tron på de skönaste under i kvaf.
Och jag och jag och att ler jag nu åt en saga från förr, ler ej längre med hån, nalkas julens ängel min dörr, skjuter regeln ifrån, själf jag följt min hustru kring sta ' n köpa åt Ullan den vackraste yran.
Och nu står det grönskande trädel prydt förutan att vålla mig harm, och själf jag står som ett barn på nytt med Ullan högt på min arm.
Ja, klandra mig du, som är torrögd och klok: Nu tåras min blick, jag år glad som en tok.
Men biktar jag ärligt, jag fruktar och tror, det var henne ej i lag, ty kvinnfolk är ju i allmänhet en smula för känslopjunk, som man vet.
Sigrid Elmblad {Toiuo).
bubblor.
M e d tvä illustrationer af G. Åberg.
omoiarnatten hade kommit smygande, sakta och omärkligt.
Himlen hade blifvit dunkel, färgerna slocknade så småningom öfver parken, men långt ute lyste ännu hafvet, och då slutligen äfven det mörk- nade, hördes ännu dess jämna, suckande ande- dräkt genom tystnaden.
Det var varmt ute, och alla dörrar och fönster i villan stodo öppna.
Det såg ut, som om den icke tillräckligt kunde inandas all doften och luften utifrån.
I ett af rummen en trappa upp med en altan utanför lyste det.
Där var endast ett ljus tändt på skrifbordet, och vid bordet satt en ung dam och skref.
Hon var alldeles för- djupad i sitt arbete, och pennan flög öfver papperet med en hastighet, som om orden icke fort nog kunde komma ut ur den.
Ibland stanuade hon dock, satte armbågen på bordet, stödde hakan mot handen och rynkade tankfullt ögonbrynen, liksom stirrade hon efter ett ut- tryck, som bättre än ett annat skulle kunna säga, hvad hon ville säga — så drog hon på munnen och fortsatte sin skrifning med samma fart som förr.
Hon märkte icke, att det kom en ung herre in genom den öppna dörren och stan- nade alldeles bakom henne.
» Skrifver du nu igen, Alice, » sade han och kysste henne på håret.
Hon vände sig med ett utrop.
» Fy skam!
A t t du vill skrämma mig så där! » » Märkte du inte, att jag k o m?
» frågade han med ett leende.
» Jag tyckte riktigt, att jag stampade, men när du skrifver, så hvar- ken ser eller hör du.
Låt mig se, hvad du skrifver? » Han slog sig ned på en stol ett stycke ifrån henne och räckte ut handen efter det blad, hon hade skrifvit på, men hon lade ha- stigt sin hand öfver det, en smal, outvecklad hand, och sade: » Nej, det får du inte, jag skrifver till Emilie. » » Får jag se, » sade han om igen och tit- tade öfver hennes axel — » fjärde arket står det öfver!
Hör, vet du hvad, Alice, du för- stör familjens förmögenhet i postmärken.
Jag skulle just vilja veta, hur många tusen riks- daler du skrifver upp hvart år? » » Nå ja, när du är borta, vill du också ha bref » gade hon, » och du beklagar dig alltid, ä r det inte är mer än två ark. » » Ja, det är j u något helt annat, » svarade han.
» Jag är din bror och till på köpet n din ende bror.
Skulle du inte skrifva till mig, hvem skulle du då skrifva till? » » Det finns många slags bref, » svarade hon och började räkna på fingrarne.
» Förrättnings- bref, vänskapsbref och kärleksbref, som alla äro mer eller mindre nödvändiga. » » Kallar du kärleksbref nödvändiga? » frå- gade han.
» De äro väl det nödvändigaste af allt, » svarade hon med en liten knyck på nacken.
» Har du någonsin skrifvit några, » fråga- de han.
Hon betänkte sig litet, lyfte därefter det läskpapper, hvarpå hennes nyskrifna bref låg, och framtog därunder ett annat fullskrifvet brefpapper.
» Hvem är det till? » frågade han.
» Känner du en herre, som heter Robert Sillen? » » Skrifver du till Robert? » » Jag svarar honom, när han skrifver till mig. » » Och hvad skrifver han till dig? » » Att han önskar svar så snart som möjligt. » » På en bestämd fråga? » » Den förekommer mig tämligen bestämd. » » Och du har gifvit ett lika bestämdt svar? » Hon hade satt båda armbågarne på bordet och lagt hufvudet i händerna, och så satt hon en stund tyst.
» Nej, jag har inte svarat bestämdt, » sade hon till sist, » det kan jag inte. » » Håller du inte af honom? » » Jo, ohyggligt! » » Nå, då tycker jag det är, som om saken vore tämligen klar. » » Nej, den är inte alls klar, » svarade hon och lade sitt hufvud på broderns skuldra.
» Jag tänker oupphörligt: jag vill och jag vill inte, låt bli att fresta mig. » » Du vill, med andra ord, inte gifta dig med honom? » » Jo, det kan nog hända, att jag vill, men jag vet det inte. » Hon satt tyst med sitt lockiga hufvud mot broderns axel, medan hafvet sakta suckade och plaskade utanför i natten.
» Nå, hvad har du svarat honom? » de brodern.
fråga- » Jag har svarat honom, att jag trodde, att jag höll af honom mycket, förskräckligt myc- ket, men att jag inte vet hur mycket.
Jag vill ha tid att bli säker på, att jag inte kan- ske håller mycket mer af dig och af mamma och pappa och af allt här hemma.
Ser du, att jag älskar dig, det vet jag. » Hon kastade båda armarne om broderns hals och kysste honom.
D e liknade hvar- andra, smärta och långa båda två, med brun- gult, krusigt hår, alldeles mörka ögon och den friskhet i alla färger, som endast den första ungdomen fått.
Hon var aderton och han icke tjugu år.
Han återgäldade hennes omfamning med barnslig ifver och sade därpå: » Alltså svarade du honom, att du helst ville stanna hos oss? » » Nej, jag bad honom vänta, jag bad ho- nom komma hit och vara tillsammans med oss en tid, så att vi ännu närmare kunna lära känna hvarandra; sedan skall jag svara honom, när sommaren är slut.
Den här som- maren vill jag ännu ha i ro hos er. » » Det blir en dålig ro, om han skall gå här och hänga efter dig, » svarade brodern.
» D u vet ju inte alls ännu, om han kom- mer, » sade hon.
» När du har bedt honom!
Han kommer naturligtvis rusande på kärlekens vingar, det
vill säga med första ångbåt, sedan han fått sitt bref. » » Det skall tiden visa, » sade hon och bör- jade lägga ihop sitt sist skrifna bref.
» Nåå, och underrättas Emilie i denna långa epistel, om hvad som förestår? » frågade han litet ironiskt.
» Hur kan du tänka det? » svarade hon och sände honom en förebrående blick.
» Tror du, jag har någon annan i världen till min förtrogna än dig?
— Men Emilie är ledsen!
Hon tycker inte, att jag bryr mig om henne, hon missförstår mina bref och vill ha förklaring på en hel hop uttryck i mitt sista bref, som jag verkligen inte förstår, hvad hon menar med.
Men nu har jag skrifvit sexton sidor fulla med förklaringar, och förstår hon inte efter det här, att jag håller af henne, så vet jag verkligen inte, hvad jag skall ta mig till! » » Sexton sidor fulla af förklaringar! » ut- brast han.
» Då kommer hon inte att be- gripa ett ord, och så måste du nästa vecka skrifva tjugu sidor med förklaring på de sexton i dag.
— Vill man inte bli missförstådd, skall man skrifva kort, så kort som möjligt.
Skrif du hellre, att du finner alla förklaringar alldeles öfver- flödiga, och att du är öfvertygad om, att hon vet, att du håller af henne. » » Tror du det är bättre? » frågade Alice och såg på honom med stora ögon, medan hon började rifva det långa brefvet i små bitar och låta dem snöa ned i papperskorgen.
» Mycket bättre!
Se, här har du ett nytt papper! » Hon doppade pennan, och han satte sig bakom henne och tittade öfver hennes axel, medan hon skref: Käraste Emilie!
D u fordrar förklaringar!
Förklaringar oss emellan tyckas mig verkligen alldeles öfver- flödiga, och skriftligen bli de alltid mer eller mindre otydliga.
Har du icke i vår långa vänskap bevis tillräckligt på, att jag håller af dig, så hjälper det icke, om jag nu svär de allra dyraste eder därpå.
Vill du icke tro mig, så får du låta bli, men jag är sä- ker på, att du tror, att jag älskar dig och är din alltid tillgifna Alice.
» Ja, se det är ord och inga visor! » sade brodern, medan Alice lade läskpapperet öfver brefvet och med en bestämd klatsch med handen torkade det.
» Det är bättre än alla argumenter och skall ta.
henne med storm. » » Har du ännu flere bref att skrifva? » frå- gade han, då han såg systern taga fram ett nytt papper.
» Det är bara till min modist, » svarade hon, medan hon skref.
» Jag vill be henne skicka mig en af de där lätta, hvita bast- hattarne med hvit tyll, som jag såg hos henne för en tid se ' n.
Min hatt är ohjälpligt för- lorad, se ' n jag tappade den i hafvet här om dagen. » Hon skref utanskriften på detta sista bref, reste sig därpå och släckte ljuset.
Hand i hand gingo de ut och satte sig på altanen.
Natten hade blifvit dunklare.
Haf- vet lyste icke mera, och dess tunga suckande böljeslag gjorde tystnaden ännu tystare.
Dag- gen droppade hörbart ned bland klematis- rankorna och klangrosorna, på den hälft be- slöjade himlen lyste stjärnorna med fuktig glans.
De två syskonen sutto bredvid hvarandra utan att tala.
Inga tankar störde dem, in- gen kärlek plågade dem.
Lyckliga i hvarandras närhet, sammansmälta med stillheten omkring dem, sutto de hand i hand och blickade ut emot intet i den dof- tande natten.
* Åtta dagar efteråt var det en strålande solskensdag, då de två syskonen åter stodo på altanen under markisen; framför sig på en stol hade de ett stort vattenfat med såp- lödder och hvar sin kritpipa i handen.
De höllo på att blåsa såpbubblor, som de kastade ut öfver altanen och läto sväfva bort öfver rosenrabalten under dem.
Solen gnistrade i alla färgerna i blomsterträdgården och ka- stade solfläckar som ett guldregn öfver allt på altanen, öfver Alices brungula hår och hvita klädning, öfver de lätta gardinerna, som fladdrade i dörröppningen och öfver de brokiga draperierna inne i rummet.
Allt var en enda munter lek af strålar och färger.
Just då kom posten.
Man räckte Alice två bref och en hattask.
Hon torkade hastigt sina händer och bröt det första brefvet.
Brodern hade lagt ifrån sig kritpipan och observerade henne.
Hon blef först blek och därpå alldeles röd i ansiktet.
Hennes ögonbryn rynkades, och hon bet sig i läppen.
» Hvem är det ifrån? » frågade han.
» Från Robert, » svarade hon.
Hon hade slutat att läsa brefvet, men stod alltjämt och stirrade framför sig.
» När kommer han? » » Han kommer inte. » » Inte alls? » » Nej, han skrifver — ja, jag skall läsa det.
Han skrifver: Ditt bref var för mig detsamma som ett afslag.
Jag är inte af dem, som tigga sig till kärlek.