Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Resolutionen på Allmogens besvär den 22 Mars lTJO, ^cn ' 9 S* Cap. Rättegångs Balken föreskrifna tid, för fullföljd af vad ifrån Lagmans-Rätt till Hof-Rätt, hvad Westerbotten och Lappmarken angår, blifvit förlängd ifrån sextio till nittio dagar, äfvensom tiden för frågor, hvilka genom besvär fullföljas,^ i Hof-Rätten blifvit bestämd till hälften mindre, samt enär desse orters invånare vöre ännu mera i behof att få tiden förlängd till klagan öfver HofRättens
Domar och Utslag, helst största delen af dem vöre boende på öfver 100 mils afstånd ifrån Hufvudstaden, har Riksdagsfullmägtigen ifrån Norrbottens Län Johan Jacob Rutberg, uti ett ifrån Hedervärda Bonde-Ståndet 22 Lag- Utskottets Betänkande N:o io3. till Lag-Utskottet remitteradt memorial, framställt det yrkande, att invånarne i Lappmarken samt Norrbotten och Westerbotten, för måls fullföljande ifrån Hof-Rätt till Kongl.
Maj:t, måtte få åtnjuta den tid , som redan är bestämd för frågor, hvilka ifrån Under-Rätter i samina orter fullföljas; —• uti hvilken motion Riksdagsfullmägtigen Per Henriksson ifrån Norrbottens
Län och samtlige Fullmägtige ifrån Westerbottens
Men som en märklig oreda skulle uppstå, om, i hvarje mål och för hvarje part serskildt, tiden för talans fullföljd i högre instantie skulle ankomma på pröfningen utaf den frågan, hvarest parten hade sitt hemvist, hvadan ock lagstiftningen hitintills följt den grundsats, att fatalietiden måste bero af afståndet emellan de orter, der beslutet fallit och der detsamma öfverklaga?, hvarvid i allt fall ett allmänt afseende på parternes mer eller mindre aflägsna vistelse blifvit fästadt i så vidsträckt måtto, som ansetts förenligt med ordning samt nödig enhet uti hithörande föreskrifter; och då det ej vore lämpligt, att, med afvikande ifrån denna grund, stadga en serskild undantagslag för invånarne i Lappmarken, Norrbotten och Westerbotten; tror Utskottet sig icke böra å ifrågavarande förslag tillstyrka bifall.
Stockholm den 10 Julii 1834- N:o io3.
Ankom till Exp.-Utilt. d- i5 Julii.
Betänkande, ofver Riksdagsfullmägtigen Lars Larssons ifrån Elfsborgs Län motion derom, att
Nämndemän måtte förklaras berättigade och skyldige att påteckna stämnings-resolutioner emot stadgad lösen, och
Domhafvanden icke ega att härföre af parten fordra någon serskild betalning.
Uti memorial, som Hedervärda Bonde-Ståndet till Lag-Utskottets behandling öfverlemnat, har Riksdagsfullmägtigen ifrån Elfsborgs Län Lars Larsson förmält: att då Domhafvanderne uti åtskilliga orter beräknade sig lösen för alla utaf Länsmän och Nämndemän utfärdade stämningar , hvaraf följden Liefve, att rättsökande parter måste betala dubbel lösen, Motionairen trodde det vara nödigt, att genom en Författning förklarades, det Nämndemän Lag-Utskottets Betänkande N:o io3. 23 äro berättigade och skyldige påteckna stämnings-resolutioner emot stadgad lösen, utan att Domhafvanden derför eger fordra någon serskild betalning.
Denna motion, hvaruti Riksdagsfullmägtige Olof Ericsson ifrån Bohus Län, Johan Wiklund ifrån Wester-Norrland och Göran Jonasson ifrån Kronobergs
Län sig förenat, har Lag-Utskottet tagit i öfvervägande; men emedan ett uttryckligt stadgande, hvad beräknandet af stämningslösen vidkommer, redan är meddeladt uti Kongl. Brefvet den 8 Januarii 174G, sorn innehåller, att ”Häradshöfdingarne må med dem, som i hvarje socken eller district utses till stämningars utfärdande, sjelfva öfverenskomma om hvad de skola hafva för deras besvär, dock att af de rättsökande ej må fordras mera än taxan medgifver,” och följaktligen, i händelse någorstädes förfares på det sätt Motionairen anfört, att nemligen dubbel stämningslösen parterne affordras, sådant är en uppenbar lag-öfverträdelse, som medför ansvar, då den i laga ordning åtalas, finner Utskottet någon vidare föreskrift i detta hänseende icke erforderlig, och anser Utskottet det böra, hädanefter såsom hittills, ankomma på Domhafvanden, att, der så behöfves, utse tjenlige personer, att, i hans ställe, stämningar utfärda; hvadan Utskottet vördsamt hemställer, det ofvanberörde förslag ej må till någon åtgärd föranleda.
Stockholm den 10 Julii i834* STOCKHOLM, Kongl. Ordems-Boktryckeriet, i834 ZLag-UtskotUts Memorial N-o *04. i N:o 104.
Antom till Exp.-Utsk. den 21 Julli.
Enligt till Lag-Utskottet ankommet Protocolls-utdrag från Högvöridige Presie-Ståndet, för den 14 innevarande månad, har Ståndet beslutat, att Utskottets Betänkande!!
N:ris 44> 4^> 4^> 47» 4^> 49» So, 5i, 5a, 53, 55,, 62, 155 och 68 skulle hvila till dess Utskottet inkommit med Utlåtande öfver Riksdagfullmägligen Peter Pehrssons den 5 Maji till Hedervärda Bonde-Ståndet ingifna och den 10 i samma månad till LagUtskottet remitterade, samt den 21 Maji de öfriga Stånden meddelade anföraude, innehållande detailerad utveckling af föremålen för hans i Betänkandet JX;o 44 besvarade motion, äfvensom öfver Hedervärda Bonde-Ståndets återremiss af förstnämude Elfva Betänka uden. —.
Men emedan Lag-Utskottet, dels i Betänkandet jNt:o 44> dels ock i Betänkandet N;o 5a, redan afgifvit, yttranden i anledning af Petter Pehrssons ifrågavarande motion, hvilken han uti det sedermera ankomna anförandet sökt närmare utveckla, samt Utskottet, som ernat, vid besvarande af Ståndens återremisser utaf ofvanberörde Betänkanden, yttra sig öfver detta Petter Pehrssons senare anförande, icke kan hvarken ingå i granskning af de från en del Stånd beslutade ålerremisserne i berörde ämnen, innan samtlige Stånden, till bifall, afslag. eller återremiss derutinnan, sig utlåtit, eller annorlunda än i sammanhang med svaret på Ståndens återremisser, och, så vidt desamma föranleda, göra något förslag till rubbning af hvad Utskottet genom ifråga vajande Betänkanden redan hemsfällt och yissa Stånd, tili en del, bifallit; får Utskottet vördsamligen, mel tillkännagifvande häraf, till Högvördige Preste-Ståndet öfverlemna, om icke Ståndet skulle finna'.för godt att Utskottets of vanuppräknade fjorton Betänkanden till afgörande företaga.
Stockholm den 21 Juli i i834* Bih. till R.
Trot. 1834. 7 Sami. 1 Afd. i8:de Häftet. 1 3 Lsg-Utskoltelt Betänkande IV:0 icS.
Antom till Exp.-Utsk. den 11 Julii.
Betänkande, öfver Herr C. TV. Olbers och Herr B. M. Lurtdins motioner, om ändring i åtskillige delar af Rätlegångs-Ordningen m. m. Hos Vallöf]'.
Borgare-Ståndet hafva Herrar C. TV. Olbers och B. M. Bundin, livar för sig, uti afgifne Memorial, sorn till Lag-Utskottets behandling blifvit öfvei lemuatle, föreslagit: 1:0 Herr Olbers: a) att kärande eller svarande part, som ä den i stämningen utsatta tid icke inställde sig, vid Härads-Rätt innan klockan sju eftermiddagen och hos Kämners- eller Rådstufva-Rätt innan klockan tolf å dagen, sedan svaranden af stämningen bevisligen fått del och ej vöre af laga förfall hindrad, skulle böta 3 R:dr 16 sk.
Banco; b) att, om käranden uteblefve, men svaranden deremot infunne sig, målet komme att förfalla, med skyldighet för käranden att godtgöra svaranden för inställelsen ; cj att, om svaranden uteblefve, Rätten då egde att döma antingen på de af käranden förebragte skäl, eller, om sakens beskaffenhet fordrade närmare utredande, ålägga käranden att, vid talans förlust, förete den bevisning målet fordrade, å landet vid nästa Ting, och i staden å bestämd rättegångsdag, hvarrud svaranden borde, vid enahanda påföljd, för genmäles af gifvande, sig inställa; samt att, derest någon omständighet gjorde det för parten omöjligt att inom föreskrifven tid fullgöra Rättens åläggande, Domstolen då egde pröfva, huruvida ytterligare uppskof finge ega rum; d) att bevisligen stämdt vittne, som, utan laga förfall, uteblefve, skulle böta 6 R.dr 32 sk.
Banco, och vara underkastadt den påföljd att, å den för målets fortsättning utsatta dag, på egen kostnad, vard« till Rätten hemtadt ; e) att en tid af två månader för civila och så beskaffade criminela mål, der den anklagade icke är häktad, samt tre månader för concursmål, måtte bestämmas såsom den längsta, hvarunder dylika mål må vid stads
Domstol hvila oafgjorde, så framt icke Hof-Rätten, uppå skeende ansökning och af förekommande serskilda skäl, beviljade längre anstånd; och Q att ett halft år borde vara din längsta tid, som ett utageradt Lag-Ulskollelt Betänkande N:0 io5. 3 tvistemål eller sådant brottmål, för hvilket den tilltalade icke är häktad, finge i Hof-Rätt hvila oaf gjordt, så vida icke Kongl. Maj:t af ser skilde skäl skulle i Nåder bifalla en rymligare tid för öf verläggning.
Såsom skäl härföre är hufvudsakligen an förd t: att allmänna Lagen 1 13 Cap. 2 och 3 §§•'. 16 Cap. 3 §., och 17 Cap. 3 §.
Rältegångs-Balken lenin,ole både parter och domstol alltför mycken frihet att förlänga rättegångar utöfver behofvet; att påföljden för vittnens uteblifvande, hvarigenom uppehåll ofta förorsakades, äfven voie för lindrig och derigenom för litet verksam; samt att erfarenheten visat, det mål, så väl vid Under-Rätter, som vid Öfver-Rätter, förblifvit allt för länge hvilanda på Domstolens åtgärd, hvadan en viss lid syntes böra föreskrifvas, inom hvilken det ålåge
Domslolarne att utagerade inål med slut alhjelpa; och 2:0 Herr Lundin: a) att det vid ansvar borde vara Domaren ålagdt att i alla civila mål, äfvensom mindre brottmål, hvilka handhafvas vid Kämners- och Rådstufvu-Rätt i de städer, der Kämners-Rätt icke är, likasom i alla till Rådstufvu-Rätt, i de städer, der Kämners-Rätt är, omedelbarligen instämde mål, vid undersökningens slut för parterna tillkännagifva och i Proto collet utsätta dag och timma, då dom eller utslag i målet, inom tät månaders tidrymd derifrån komme att af kunnas; b) att det vid ansvar borde åligga Rådstuf vu-Rätt att, inom lika tid efter det parterne genom anslag å Rättens dörr, minst åtta dagar förut, blifvit kallade, afkunna utslag i de mål, som derstädes efter vad frän Kämners-Rätt fullföljas; och borde, derest någon part vore dervid frånvarande, anslaget å dörren sitta qvar, intilldess vadetiden förlidit, såvida målet vore af den beskaffenhet, att vad deruti finge ega rum; och c) att, likasom i Kongl. Förordningen den 10 4pr il 18/0 är stadgadt, angående tiden, inom hvilken
Domaren bör öfver häktad person företaga ransakning, någon bestämd föreskrift äfven mätte meddelas angående tiden för fortsättningen deraf.
Genom dessa föreslagna sladgamlen, åsyftade Mutionairen hufvudsakligen: att förekomma de långa uppskof med målens afgörande, sedan de blifvit öfverlemnade till dom, hvaröfver klagan ej sällan blifvit förspord; alt bevara parternas fatalier; och att, hvad grofva brottmål angår, afhjelpa den brist i lagstiftningen, som förmentes nu ega rum, i det alt föreskrift väl linnes derom, när ransakning öfver häktad person skall börjas, mfen icke huru snart den bör fortsättas, hvarom ett stadgande likväl troddes vara lika angeläget. 4 Lag-Utskottets Betänkande IV.o 105T, Hvad nu först vidkommer Herr Olbers" förslag om förliöjning af Böter för part, sorn, utan laga förfall, från Under-Rätt uteblifver, så lärer Utskottet,, till svar härå, endast behöfva åberopa dess uti Betänkandet N:o 89 öfver samma fråga redan afgifna yttrande, Belräflande åter öfrige delar af motionerne; så, enär det följer af stadgandet i 12 Cap. 2 §.
Rättegångs-Balken, att, derest käranden förfallolöst uteblifver å den rättegångsdag i staden, eller vid det Ting på landet, hvartill målet är instämdt, samma stämning förfaller, om svaranden det yrkar, äfvensom, enligt sista momentet af nyssanförde lagparagraf, jemväl den påföljd för käranden eger rum, att, derest han icke, till nästa Ting å landet samt inom en månad i stad, saken å nyo instämmer, svaranden är för hans käromål fri? och Utskottet icke inser, i hvad måtto det af Herr Olbers i 2:dra punkten gjorda lagförslag skulle, framför de sålunda redan gifna föreskrifter i ämnet, ega företräde; då äfven nu, jemlikt 3 §. i nämnde Capitel, Domstolen, när svaranden utan förfall uteblifvit, eger afdöma målet på för handen varande .skäl, hvadan något nytt stadgande härom icke erfordras; då det för käranden vore menligt, om svarandens; uteblifvande och deraf förorsakadt uppskof i målet skulle för den förre medföra den påföljd, att han nödsakades, under äfventyr af talans förlust, vid nästa Ting å landet eller å viss dag i staden, ali sin bevisning förete; då det icke synes vara skäl, hvarken att stadga högre bötes-3nsvar för vittne, sorn uteblifver, än för parten sjelf, helst det är för partens skull som vittnet besväras, eller att af de öfrige i 17 Cap. 3 §.
Rättegångs-Balken omförmälde tvångsmedel att förmå vittne till inställelse, nemligen först vite och sedan hemtning, utesluta det förstnämnda, och förelägga vittnet hemtning genast, så snart det en gång uteblifvit; då tiden, som erfordras för alt afgöra ett mål och deruti gifva dom, beror af målets vidlyftighet och beskaffenhet samt domstolens öfrige göromål, och det således synes mindre lämpligt att meddela någon allmän föreskrift härom, helst den föreslagna utvägen att anmäla hos Öfver-Rätt, när förlängd tid behöfdes, och af Öfver-Rätten begära anstånd, mötes af den svårighet, att Öfver-Rätten, i saknad af föregående kännedom om målet, sällan kunde på denna anmälan tillförlitligen bedöma bebofvet af uppskof; då det föreslagna stadgandet derom, att anslaget å Rättens dörr, angående tiden, när dom eller utslag meddelas, borde qvarsitta intilldess vadetiden förflutit, förmodligen skulle på det sätt förstås och tillämpas, att, i händelse anslaget icke blifvit så länge qvarsittande, parten hade Lag-Utskottets> Betänkande N.-cr 10G. 5 srn vadeTätE öppen, äfven efter samma tid, hvilketåter skulle göra nödigt att anställa ständig vakt vid anslags-taflan, till förekommaude af 0- säkerhet och tvister i detta ämne, samt jemväl af obehöriga åtgärder med anslagets uppsåtliga borttagande i afsigt att förlänga eller återvinna fatalier ; då Domaren, sorn är skyldig att iprotocollet anföra skälen till uppskof med ransakning, ådrager sig tilltal och ansvar, i händelse fortsättningen deraf oskäligen fördröjes, samt det ofelbart mäste i mångå fall motverka det åsyftade ändamålet af en god lagskipning, om lagen alltför omständligt utstakar och derigenom lägger band på domstolens verksamhet; och då slutligen de ifrågavarande förslagen till större delen omfatta sådane ämnen, de der ingå i systemet af vår nuvarande Rättegångs-Ordning, samt hvarje rubbning af densamma’ genom partiel» lagförändringar alltid medför olägenheter; finner Utskottet sig icke böra härå tillstyrka bifall'.
Stockholm den 15> Julii i834> K:o 106, Ankom till Exp.-Utsk.- den aa' Jiilii.
Betänkande, ofver Herr Ä. L. von Strtissenfeldts motion, orm åläggande* för uteblifven svarande part, att åden tid, hvartill uppskjutet mål utställes, utan serskild underrättelse sig infinna rrv. nr.
Ridderskapet och Adeln har Herr Ä. L. von Strussenfeldt, i afgifvet och till Lag-Utskottet öfverlemnadt memorial, anfört, att hos Under-Domstolarne i Riket skall visat sig skiljaktiga åsigter vid behandlingen af mål, som, då svaranden är borta, utställas till företagande å annan- tid, i det att en del Domare ålägga käranden, att, i sådan händelse, lemna svaranden del af uppskofsbeslutet, men att andra deremot anse en kärande, som lagligen stämt, böra fritagas från allt vidare Communications besvär.
Motionairen, sorn förmenat senare behandlingssättet vara med lag öfverensstämmande och ledande till rättegångars förkortande, har derföre hemställt, om icke, för afhjelpande af den olikformighet, sorn vid rättegång sär en dens behandling i ofvanberörde måtio skall ega rum, en lagförklaring borde utfärdas af innehåll, att, då mål, af hvad anledning som helst, till företagande å annan tid utställas, skulle det åligga svaranden, att, utan serskild underrättelse, sig då inställa. Lag-Utskottets Betänkande N.o 106.
Vid pröfning atv denna fråga framställa sig, å ena sidan, de anmärkningar: o) att. med antagande af ett slikt stadgande, skulle parter, på grund af falskn eller origtiga stäinningsbevis, lätteligen kunna ,dömas ohörda, hvilket åter, utan tvifvel, föranledde klagan öfver domvilla och andra oredor, — olägenheter, som, om icke aldeles, åtminstone till en stor del torde förekommas, genom kärandens förpligtande, alt kungöra uteblifvane svaranden Rättens uppskofsbeslut, med deri förelagdt äfventyr; b) att det stundom instämmer med kärandens egen fördel, att kungöra en frånvarande svarande part det beslut, hvarigenom honom blifvit ålagdt något vid vite fullgöra, enär denne icke skulle kunna, utan härom erhållen underrättelse, till vitet fällas, i lliy att han eljest underkastades ett ansvar, hvarom han ej egt kännedom, hvilket hvarken vöre med rättvisa eller Sveitska Lagstiftningens grunder förenligt; c) alt käranden, då han saken vinner, bör erhålla ersättning för honom genom rättegången tillskyndade kostnader, och således äfven för de, hvilka härleda sig från ålagd skyldighet att för svaranden kungöra •tt eller flere af Rättens Utslag.
Å andra sidan deremot synas följande skäl icke sakna vigt: a) att, då man såsom möjligt antager begagnande af falskt stämmngsbevis, kan man äfven emotse samma möjlighet vid communicationsbevis, enär den, som företett ett falskt stämningsbevis, troligen icke heller lärer draga i betänkande alt också ingifva ett lika beskaffadt corn* municationsbevis, helst ansvaret genom senare brottsligheter icke i någon mon ökas; alt, enligt Svenska Lagstiftningens grunder, är det icke nödigt, för tillämpande af ansvar, alt detta varit till beskaffenheten kändt af den, som dertill fälles, emedan, vid flera fall, åt Domaren öfverlemnats frihet i val, ej mindre i afseende på graden än sjelfva arten.
Det synes derföre icke heller nödvändigt, att svarande part, hvilken blifvit ålagdt att oågot, vid visst vite eller talans förlust, fullgöra, skall härom erhålla underrättelse, så vida utsaila ansvaret å honom må ega tillämpning.
Part, som vid målets handläggning varit tillstädes, är ovilkorligen pligtig sjelf göra sig underrättad om domstolens beslut, ehvad det genast eller efter flera dagars förlopp afsäges; okunnighet härom har icke heller uti 24 Cap. t §•
Rättegångs-Balken antagits såsom skäl till befrielse från vitesbot.
Den, som blifvit lagligen stämd, vet äfven, att utslag i målet meddelas skall, och att honom kan åläggas något fullgöra; och giltig grund gifres ej, hvarföre den svarande part, som begå?
Lag-Utskottets Betänkande N.o 106. 7 tvänne försummelser, nemi. uteblifvnnde vid målets handläggning, och underlåtenhet alt afhöra Ulslag, skall ega större rättegångs-förmoner än den, som endast gör sig skyldig till den senare.
I öfrigt företer sig en motsägelse deruti, att blott uppskofsbeslut, men ej det, hvarigenom målet hufvudsakligen afgöres, kungöres svaranden, ehuru det merendels är för honom vigligare erhålla kunskap om det senare, för att deremot försvara sin talan, än om de honom förelagde vilen; c) alt det är mycket ovisst, huruvida käranden, om också vinnande, erhåller ersättning för rättegångskostnaden, enär densamma i fler» fall bör parterne emellan qvittas.
Utskottet, som tagit dessa serskilda åsigler i betraktande, har stannat i den öfvertygelse, ali ett stadgande, i likhet med Malionairens förslag, skulle, icke allenast i allmänhet leda lill Rättegångars förkortande och förminska det besvär en kärande part å vissa orter nu måste vidkännas i följd af svarandens tredska, utan äfven stå i fullkomlig öfverensstämmelse med Lag och Författningar, af hvilka Kongl. Förklaringen den 23 Mars 1807, uti 4< punkten, innehåller: ”alt den, som en gång fått sig tillgodonjuta laga stämning eller eljest blifvit lagligen hörd, bör, uti allt hvad sedan förelöper i saken, iakttaga hvad
Lag i allmänhet stadgar, samt han eljest kan, till bevakande af sin rätt, finna vara för sig nödigt.”
Samma åsigt synes jemväl hafva föranledt Kongl.
Förordningen den 29 November 1823, hvarigenom sökande hos Konungens Befallningshafvande befriats från skyldigheten att, derest den, som söktes, ej mötte inom förelagd tid, kungöra honom det uppskofsbeslut, som i sådan händelse meddelades.
På desse jemte i öfrigt anförde skäl, och då enhet i Lagskipningen är af största vigt, samt kärande part icke kan vät ;a rättelse uti beslut, så vidt honom derigenom blifvit ålagdt detsamma för motparten kungöra, enär klagan häröfver måste hufvudsaken åtfölja, anser Utskottet sig böra på det sätt tillstyrka bifall till motionen, alt Utskottet föreslår, det måtte genom allmän Författning stadgas: att svarande part, som blijvit lagligen stämd, skall, antingen lian tillstädeskommer eller icke, utan vidare kallelse, iakttaga de Jöreskrifter Rätten finner nödigt i målet meddela, ehvad honom ålägges till förhör vid Domstolen sig inställa eller något annat fullgöra.
Slockholm dea i5 Julii i834- 8 jLag-Utskottels Betänkande 2\r.o 106.
Reservationer: 1:0 af Herr Hessle:
"Efter min äsigt, innehåller ia Cap.
Rättegång*-
Balken tydliga föreskrifter, huru i rättegång skall tillgå, i fall ena parten underlåter iakttaga inställelse; och någon förklaring af Lagens bud härutinnan synes icke genom de af Motionairen anförde händelser vara af hehofyet påkallad." ”Såsom onödig och således skadlig, afstyrker jag alltså all vidare Lagbestämmelse härom, tills en ny Rättegångs-Ordning kan blifva i helt antagen, hvadan jag ock anser motionen icke böra bifallas;" 2:0 och 3:o af Herr Friherre Staél von Holstein och Herr Prosten Mittag, hvilka, lika med Herr Hessle, ansett någon förklaring öfver 12 Cap. Rärttegångs-Balken i förevarande ämne icke erfordras; 4:0 af Herr Cederborg:
''Lika med Motionairen, har jag erfarenhet af Under-Domstolarnes skiljaktiga åsigter, vid behandlingen af mål, sora, då svaranden är borta, utställas till företagande å annan tid, i det, att någre Domare ålägga käranden, att i en sådan händelse lemna svaranden del af uppskofsbeslutet, men att andra deremot anse en kärande, sorn lagligen stämt, böra fritagas från allt vidare commurucalionsbesvär, och anser denna skiljaktighet göra lagförklaring behöflig; hvilken jag för min del föreslår, i enlighet med Lag-Comile'ens redaction af i5 Cap. 40Ch5 Rätlegångs-Balken, så lydande; 4 §. tfu har svaranden ulan förfall blifvit ute.
Finnes käranden ej beredd, att saken till sint föra, eller pröfvar Rätten den ej i det skick vara, att Dom gifvas kän; varde den uppskjutne.
Svaranden stående fritt, att å den tid, hvartill saken då uppskjuten blifvit, sig inställa och svaromål afgifva; dock vare ej käranden skyldig att uppskofvet honom kungöra eller annorledes honom kalla. 5 §.
Pröfvar Rätten nödigt, att part, som uteblifvit, höras skall; varde saken uppskjuten; och åligge andra parten, att det beslut den uteblifne kungöra.
STOCKHOLM, Ecksteimska Tryckeriet, i834* Lag-XJiskflttets Bil.
1 TvT:o 107.
Ankom till Exp.-Utsk. den 39 Julii.
Betänkande öfver väckta motioner, angående förändring af Högste Domstolens organisation samt arbetsordningar för Högste Domstolen j Hof-Rätterne och Justities-Revisionen m. m.
Borgare-Ståndet har Herr T.
Petré anfört: att om icke de vid Konungens Högste Domstol hvilande oafgjorda målen skulle med hvarje år alltför mycket tillväxa, trodde Motionairen det vara nödigt, att en förändrad arbetsordning inom Högste
Domstolen med det första tillvägabringas.
Den tid af 4 till 5 månader, som hvar och en af Högste Domstolens Ledamöter egde att såsom semester begagna, syntes kunna betydligen inskränkas.
Då erfarenbeten visat, att skiljaktiga åsigter och olika principer inom Högste
Domstolen ofta gjorde sig gällande, borde ej något hinder förekomma att der arbeta på tvänne divisioner, hvilka, med undantag af Justitia Stats-Ministern, kunde utgöras, den ena af sex och den andra af fem Ledamöter.
Om också, vid förefallande vigtigare mål, arbetstiden för Högste
Domstolen utsträcktes till eftermiddagar, så vunnes derigenom mycket i tid, och arbetet i denna högsta instantie förmentes ändock blifva ojemförligt mindre mödosamt än vid Härads-Rätt, hvarest Domhafvanden öfverhopades af mångartade göromål och icke ens finge resa ifrån Tingsstället förrän alla ärenden äro behörigen afgjorda; då deremot hos den högsta domaremagten, der alla förekommande mål voro fullständigt utredda, och mödan inskränkte sig antingen till läsning af handlingarne eller till afhörande af Referentens yttrande och någon gång till författande af serskildt votum, ärendenas definitiva afgörande kunde, till skada för många enskilda personers välfärd, ansvarslöst uppskjutas år ifrån år.
Äfven inom Kongl. Svea HofRätt vore en ny arbetsordning af behofvet högeligen påkallad.