Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Så väl för att icke afvika från den bana, hvilken, på sätt ofvan förmäles, blifvit på sednare tider inom denna del af lagstiftningen beträdd, som till följd af de särskilda brister hos de framställda förslagen, hvilka ofvan blifvit anmärkta, får Utskottet vördsamt tillstyrka: 4:0 att Fatilanders och Forssbecks motioner må lemnäs utan vidare afseende.
Förordningen den 24 September 4 864 innehåller endast de allmänna grunddragen af det system för förmyndareväsendet, som blifvit af lagstiftningen antaget.
Lagstiftaren har, så vidt möjligt varit, sökt att undvika alltför minutiösa detaljbestämmelser, i ändamål att åt kommunerna öfverlemna alt med någon frihet utveckla den nya institutionen.
Då emellertid dylika bestämmelser måst i vissa afseenden meddelas, följer deraf, att, om äfven författningens hufvudprinciper böra förblifva orubbade, densamma likväl kan behöfva att efter erfarenhetens ledning undergå en eller annan partiel förändring.
En dylik revision af författningen företog sig Lag-Utskottet vid sist hållna riksdag och framlade i sitt Betänkande N:o 32 ett fullständigt förslag till ny författning i ämnet.
Detta förslag, som endast af Hedervärda BondeStåndet bifölls, men i de andra Riks-Stånden framkallade så skiljaktiga meningar, att frågan för den riksdagen måste förfalla, har nu upptagits af Riksdagslullmtigtigen Pehr Eriksson, som i sm ofvan omförmälda motion hemställt, att Rikets Ständer måtte i öfverensstämmelse med samma förslag nu besluta.
Utskottet finner sig emellertid af flera skäl förhindradt att tillstyrka denne motionärs förslag.
Det synes först och främst endast med ringa hopp om framgång kunna ifrågasättas att ånyo framlägga ett förslag, som vid sisthållna riksdag icke lyckades att i någon mån förena de stridiga åsiglerna, och vidare torde anledningen till motståndet emot detta förslag vara att söka i den omständigheten, att det tilläfventyrs angrep just en af grunderna för denna lagstiftning.
Det afsåg nemligen bland annat, att, till underlättande af domrarnes aibeie, från dem på gode männen öfverflytta kontrollen öfver förmyndarnes fullgörande af deras redovisningsskyldighet, och att sålunda upphäfva domstolarnes omedelbara kontroll öfver förmyndareväsendet.
Denna ansågs emellertid såsom den vigtigasie garantien för de omyndige och såsom ett oumbärligt medel för att gifva nödig stadga åt den ännu helt unga godemans-institutionen; och förslaget att göra en rubbning härutinnan kunde derföre ej mom representationen vinna tillräckliga sympatier för alt segra Emot vissa föreslagna stadganden, som hade till ändamål att bestämma, inför hvilka gode män en förmyndare är pligtig att redovisa eller det s. k. konlrolleringsforum, — i afseende hvarpå 1861 års Förordning iakttager tystnad, gjordes jemväl anmärkningar, hvilka föranledde till förslagets förkastande.
För så vidt motionären afser att i dessa delar återupptaga berörda förslag, måste Utskottet afstyrka motionen, ehuru Utskottet icke detmer! vill hafva bestridt, att ej vissa mmdre betydande tillägg och förändringar af gällande författning, som innefattas i nämnda förslag och hvilka icke torde hafva utöfvat något egentligt inflytande på frågans ut - Lag-Utskottets Betänkande N:o 34. 5 gång vid sisthållna riksdag, ännu kunna vara förljenta af uppmärksamhet, i händelse en revision af författningen vid denna riksdag ifrågakommer.
Under förbehåll att här nedan särskildt få ur det af Lag-Utskottet vid sisthållna riksdag framlagda förslaget till författning angående ifrågavarande ämne upplaga vissa punkter af mera underordnad vigt, får Utskottet emellertid, i afseende på Pehr Erikssons motion om antagande af nämnda förslag i dess helhet, tillstyrka, 2:o att motionen ej må af Rikets Ständer bifallas. I 4 § af Kongl. Förordningen den 24 September 1861 är stadgadt, att förmyndaren skall de/s till gode männen ingifva den för hvarje år afslutade förmyndareräkningen jemte ett utdrag derur, innehållande summarisk uppgift af den omyndiges behållning, dels ock till domaren eller domstolen ingifva berörda utdrag, försedt med gode männens intyg, att dessa emottagit sjelfva förmyndareräkningen.
För sådant ändamål nödgas förmyndare å landet ofta att företaga två särskilda resor, — en till gode männen och en till domaren.
— I sin ofvan omförmälda motion har Sven Nilsson fästat uppmärksamheten å det besvär, som härigenom vållas förmyndarne, — å den kostnad. sorn drabbar de omyndiga, om förmyndaren begagnar sm rätt att debitera dem för resorna, — och slutligen å den tidspillan, det måste förorsaka vederbörande domare att ordna alla dessa vid olika tillfällen inkommande summariska utdrag samt jemföra dem med förmynderskapsförteckningen, för att utröna, huruvida alla förmyndare lemnat räkning; och har Sven Nilsson derföre föreslagit, att förmyndare må befrias från skyldigheten att till Rätten eiler domaren inlemna det ifrågavarande summariska utdraget, och att det i stället må åläggas gode männen, att årligen ä bestämd lämplig tid till Rättens ordförande eller den, som å Rättens vägnar handlingar emottaga bör, ingifva förteckning öfver aflemnade och uteblifna förmyndareräkningar, med uppgift å hvarje myndlings behållning i löst och fast enligt de lemnade räkningarne.
Enligt hvad inom Utskottet blifvit upplyst, lärer i åtskilliga landsorter vara vanligt, alt gode männen mot någon ersättning åtaga sig bestyret att å förmyndarnes vägnar till
Rätten eller domaren ingifva de summariska utdragen med anteckningen om räkningens behöriga aflemnande, och då härigenom beredas ömsesidiga fördelar såväl för förmyndarne, hvilka befrias från resan till domaren eller tinget, som för gode männen, hvilka erhålla en ökad inkomst, så torde det kunna motses, att berörda praxis mom en icke aflägsen tid skall blifva allmän, helst författningens innehåll ej deremot lägger något hinder.
Härvid förefaller det likväl mindre lämpligt, att gode männen, hvilka skola vara förmyndarnes kontrollanter, tillika blifva deras ombud i förmynderskapsmål emot en ersättning, som utgår af myndlingarnes egendom.
Då det tillika tages i betraktande att gode männen åtnjuta en procent af myndlingarnes inkomster såsom arfvode, och att deras besvär med upprättande af en förteckning öfver inlemnade förmyndareräkningar samt denna förtecknings ingifvande till Rätten eller domaren så mycket mindre lärer kunna anses för betungande, som dels inga omtänksamme gode män lära underlåta att hålla en dylik förteckning, dels gode männen oftast i och för sin befatt - 6 Lag-Utskottets Betänkande N:0 34. ning torde hafva ärende till domaren eller tinget, och lägenhet att insända förteckningen eljest ej lärer för dem saknas, så har det synts Utskottet kunna och böra åläggas gode männen att utan särskild ersättning och på grund al deras befattning till domaren eller Rätten ingifva förteckning å de af dem emottagna förmyndareräkningar.
Förmyndarne kunde till följd deraf befrias från skyldigheten att ingifva det föreskrifna summariska utdraget, och genom gode männens qvitto å konceptet till förmyndareräkningen ändock förses med tillräckligt bevis om densammas aflemnande.
Domrarne, hvilkas åligeande att öfvervaka förmyndareräkningarnes behöriga ingifvande till gode männen blefve oförändradi, kunde med större lätthet fullgöra denna skyldighet, då gode männens förteckningar tjenade dem till ledning.
Yid ombyten af gode män vore det en stor fördel, att förteckningar öfver de förmyndare, som under föregående år lemnat räkningar, funnes att tillgå.
Slutligen befriades de omyndige från en kostnad, som åtminstone för den mindre bemedlade kan vara betungande.
Då Utskottet af nu anförda skäl ansett sig böra föreslå en förändring af 1861 års Förordning i Öfverensstämmelse med Sven Nilssons motion, har det i sammanhang dermed synts lämpligt att vidtaga några smärre förändringar af samma författning, hvilka dels innefattades i det af Lag-Utskottet vid sisthållna riksdag afgifna och, på sätt ofvan förmäles, af Pehr Eriksson nu upptagna förslaget, dels föranledas af den omständigheten, att, efter utfärdandet af ifrågavarande förordning, Kongl.
Förordningen angående kommunalstyrelse på landet den 21 Mars 1862 tillkommit och i någon mån förändrat de förhållanden inom kommunalväsendet, hvarpå förstnämnda författning är grundad.
Så har Utskottet ansett, att i 1 § borde tydligen bestämmas forum i förmyndaremål för den händelse, att den omyndiges fader är okänd eller ej har stadigt hemvist, hvilket torde blifva af så mycket större vigt, när till följd af Rikets Ständers beslut vid innevarande riksdag oäkta barn erhålla arfsrätt.
Stadgandet i 3 och följande §§, att, om gode män ej blifvit valde, tillsynen å förmyndarnes förvaltning åligger »socknenämnden», torde, sedan nämnda institution till följd af ofvanberörda Kongl. Förordning den 21 Mars 1862 upphört och blifvit ersatt af kommunalnämnden, böra med afseende derpå förändras.
Slutligen har det synts Utskottet leda till största ordning och reda att gifva en sammanhängande paragraf-följd åt samtliga stadgandena, så väl de nya, som de äldre, hvilka Utskottet ansett böra bibehållas, och således omskrifva hela författningen; hvadan Utskottet, med anmärkning, att nedanstående författningsförslag, endast i de delar, som äro med kursiv stil utmärkta, afviker från Kongl. Förordningen den 24 September 1861, vördsamt hemställer, 3:o. att Rikets
Ständer måtte för sin del besluta en författning angående tillsyn å förmyndares förvaltning af omyndigs egendom, så lydande:
Med upphäfvande af Kongl. Förordningen den 24 September 486b, angående tillsyn å förmyndares förvaltning af omyndigs egendom, förordnas som föijer: Lag-Utskottets Betänkande N:o 34. 7 1 §•
Förmynderskap stånde under vårdnad af den Rätt, hvarunder den omyndiges fader, der han död är, vid dödsfallet lydt eller, om han lefver, sitt hemvist häfver: lefver fader, mea är annan till förmyndare förordnad, eller har den, som uppnått myndiga år, blifvit under förmyndare ställd; lyde förmynderskapet under den Rätt, som förmyndare förordnat.
Finner, i följd af gjord framställning, Rätten skäl vara för handen, att vårdnaden af förmynderskap öfverflyttas å den Rätt, hvarunder den omyndige har sitt hemvist; meddele derom beslut och gifve det den andra Rätten tillkänna: behålle dock, tilldess det skett, den vårdnad, som sagd är.
Ar fader okänd, eller häfver han ej stadigt hemvist; värdes förmynderskapet af den Rätt, inom hvars domvärjo den omyndige bor, då behof af förmyndare för honom yppas, eller, om han ej stadigt hemvist häfver, der dylikt behof först anmäles. % §.
Rätten i stad och domaren å landet hålle öfver förmynderskap särskild förteckning, utvisande de omyndiges födelseår samt förmyndares nfmn och hemvist. 3 §.
Stad välje gode män, en eller flere, att hafva tillsyn å förmynderskap inom staden; och åligger Magistraten att om valet besörja.
A landet ege socken, eiler flera socknar gemensamt, att gode män, som sagdt är, för tillsynen å förmynderskap utse: sker det ej, höre sådan tillsyn kommunalnämnden till.
Då god man vald är, varde det Rätten eller domaren tillkännagifvet.
Förmyndare skall, för hvart år, afsluta räkning öfver allt, hvad han har om händer, med uppgift af den säkerhet, hvaremot den omyndiges reda penningar utsatte äro, och mgifve vid början af följande år till gode männen eller kommunalnämnden den räkning i två exemplar, af hvilka det ena förvaras af gode männen eller kommunalnämnden och det andra, försedt med bevis om uppvisandet, till förmyndaren återställes.
Gode män eller kommunalnämnd skola årligen upprätta förteckning öfver de till dem inkomna förmyndareräkningar, upptagande jemte förmyndarnes namn och hemvist, de omyndiges namn och födelseår samt behållning i löst och fast, och ingifve den, i stad till Rättens ordförande eller den, som ä Rättens vägnar handlingar emottaga bör, före den 1 September, och å landet till domhafvanden före eller sednast å första rättegångsdagen af sista tinget året näst efter det då räkningen afslutas bordt, eller, der allenast ett ting om året hålles, före slutet af samma ting.
Lyder 8 Lag-Utskottets Betänkande N:o 34. förmynderskap under annan
Rätt än gode män eller kommunalnämnd, som räkning af förmyndaren emottagit, skall särskild uppgift till den Rätten lemnäs, huruvida räkning blifvit ingifven eller icke.
Underlåta gode män eller kommunalnämnd att ingifva förteckning öfver inkomna förmyndareräkningar, eller inhemtas af dessa förteckningar, jemförda med den i 2 § omförmälda förteckning, att förmyndare försummat aflemna räkning till gode män eller kommunalnämnd, förelägge Rätten den eller de försumlige vid lämpligt vite att sin omförmälda skyldighet fullgöra, och förf are i öfrigt efter omständigheterna.
Öfver hvad sålunda förekommit, skall anmärkning göras i den förteckning, hvarom i 2 § är stadgadt. 5 §•
Gode män eller kommunalnämnd åligge att inkommen förmyndareräkning granska och, om de finna, att förmyndare den omyndiges egendom ej rätteligen förvaltat, derom skyndsamligen göra anmälan hos Rätten, som af omständigheterna pröfvar, huruvida annan förmyndare förordnas må Anse gode män eller kommunalnämnd nödigt, att förmyndaren lemnar inteckning eller annan säkerhet för de medel, som hos honom innestå; anmäle det ocf för Rätten; och förordne derom Rätten, efter förmyndarens hörande, såsom nödigt och skäligt pröfvas. 6 §•
Den omyndiges fränder ege att hos gode män eller kommunalnämnd taga del af förmyndareräkning; och ege de i afseende derå samma rätt, som i 5 § omförmäles.
Är omyndig till de år kommen, att han sjelf finna kan, det förmyndaren ej väl hans egendom förvaltar, stånde ock honom fritt, att det hos Rätten angifva.
Till gode män eller kommunalnämnd varde, såsom arfvode, af förmyndare inbetaldt ett för hundrade af den omyndiges räntor eller inkomster. 8 §.
I afseende å de förmynderskap, som äro under Hofrätts vårdnad, galle för Hofrätt hvad här ofvan blifvit om annan
Rätt eller domaren å landet stadgadt. 9 §.
Der förmyndarekammare finnes, lände hvad derom särskildt stadgadt är till efterrättelse.
Stockholm den 6 April 4866 Reservationer: Lag-Utskottets Betänkande N:o 34.
9 Reservationer:
I afseende å första punkten: af Herr Henschen.
I afseende å tredje punkten: af Herr Grefve Sparre: »I den mån förändringarne inom kreditlagstiftningen framkallade behofvet af en allvarligare tillsyn å förvaltningen af omyndiges egendom, gjorde sig också den åsigten alltmer gällande, att kommunernas biträde borde för sådant ändamål anlitas.
Vid den tid, då jag hade äran deltaga i utarbetandet af det lagförslag, som ligger till grund för nu gällande lagstiftning i ämnet, hade åsigterna härom erhållit en sådan styrka, alt frågan egentligen endast rörde sättet för användandet af detta kommunernas biträde.
I anseende till kommunalväsendets föga utvecklade ståndpunkt kunde det likväl endast, med iakttagande af den yttersta försigtighet, såsom en skyldighet åläggas dem att deltaga i förmyndarevården, och särdeles var det af vigt, att de erhöllo den största möjliga frihet i valet af sätt att fullgöra denna nya skyldighet.
Ett omständligt reglementerande i denna del syntes derföre olämpligt, och åt alla de stadganden, som angingo kommunernas skyldigheter i nu ifrågavarande afseende, gafs den enklaste form.
Sålunda, ehuru nyttigt det kunde hafva varit att uppdraga bestämda gränser emellan de särskilda kommunernas behörighet i afseende på utöfvandet af kontrollen öfver förmyndarne, undvek man att lemna detaljerade föreskrifter i afseende på det s. k. kontrolleringsforum.
Förmyndare har sålunda för närvarande valet att redovisa inför gode männen i den kommun, der han sjelf är bosatt, eller der myndlingen bor, eller der han emottagit förmynderskapet; och gode männen äro befriade från omsorgen alt pröfva sin egen behörighet i detta fall.
Det har ansetts nog, att förmyndaren någorstädes redovisar, och kontrollen derå har ålagts domstolen.
1 afseende på domstolarnes kompetens i förmyndaremål eller det s. k. förmynderskapsforum äro också fullständiga stadganden meddelade i 1 § af författningen, och genom föreskriften om de förmynderskapsförteckningar, som vid domstolarne böra hållas, är sörjdt för nödig kontroll å redovisningsskyldighetens fullgörande.
För hvilka gode män en förmyndare än må hafva redovisat, åligger det honom alltid att för anteckning i nämnda förteckning ingifva bevis om redovisningens behöriga fullgörande till den Rätt, under hvilken förmynderskapet lyder.
Försummelse derutinnan är lätt kontrollerad, och domstolen åligger att, om försummelse är begången, genom vitén tillhålla förmyndaren att fullgöra sin skyldighet.
Yid sisthållna riksdag ansågs domstolarnes befattning med denna kontroll vara alltför betungande, och Lag-Utskottet framlade då ett förslag om upphörande af densamma och hela kontrollens öfverflyttande på gode männen, i sammanhang hvarmed Bih. till R.
Prot. 1865 & 1866. 7 Sami. 1 Afd. 13 Hä/t. 2 10 Lag-Utskottets Betänkande N:o 34. äfven kontrolleringsforum bestämdes.
Detta förslag, emot hvilket jag inom Utskottet nedlade min reservation, lyckades icke att vinna Rikets Ständers bifall; och, sedan numera domstolarne fullgjort den mödosammaste delen af detta uppdrag eller förmyndareförteckningarnes uppläggande — och detta, efter hvad jag tror mig hafva erfarit, pä ett i allmänhet särdeles förtjenstfull sätt — så hafva också de skäl försvunnit, som tillförene kunnat förmå åtskilliga af representationens medlemmar att vilja rubba en af grundvalarne för den nya författningen.
Nuvarande Lag-Utskott har väl icke gått så långt, utan endast föreslagit en förändring, som, utan att inskränka domstolarnes skyldigheter i förevarande fall, skulle bereda förmyndarne någon lindring i deras besvär.
Jag finnér väl med Utskottets pluralitet, att ur denna synpunkt förslaget har åtskilligt för sig; men, då Utskottet af skäl, hvilka jag ofvan antydt, ej heller nu velat i författningen inrymma några föreskrifter om kontrolleringsforum, och jag vid sådant förhållande befarar, att, om förslaget i öfrigt antoges, domstolarnes uppsigt å redovisningsskyldighetens fullgörande skulle förlora i verksamhet, så nödgas jag motsätta mig hela den af Utskottet föreslagna förändringen.
Så länge det nemligen, i brist på bestämmelse angående kontrolleringsforum, står förmyndaren öppet att lemna sin redovisning åt hvilka gode män han behagar, och det alltså ganska ofta måste inträffa, att redovisningen sker inför gode män utom den domstols domvärjo, dit förmynderskapet lyder, så måste, derest förmyndaren befriades från skyldigheten att till domstolen ingifva bevis att redovisning öfver förmynderskapet blifvit aflemnad, häraf uppstå mycken osäkerhet.
Det blefve i dylika fall alldeles omöjligt för domstolen att på förhand bedöma, huruvida uteblifvande af uppgift om redovisnings aflemnande utmärker försummelse af förmyndaren, som ej aflemnat sådan, eller af gode män, som ej anmält, att de emottagit förmyndarens räkning; och i sistberörda hänseende kan domstolen aldrig veta, af hvilka gode män inom riket försummelsen blifvit begången, emedan det stått förmyndaren öppet att under årets lopp förändra boningsort och dermed äfven kontrolleringsforum.
Huru skulle vid sådant förhållande domstolen någonsin kunna genom vitén tillhålla gode män att fullgöra deras anmälningsskyldighet, på sätt Utskottet antagit?
Ar det icke fastheldre uppenbart, att domstolen i alla dylika fall måste i första rummet antaga försummelse hos förmyndaren och förelägga honom vite?
Men häraf blir åter följden, dels att förmyndarne blifva allt för mycket beroende af gode männens ordentlighet vid sina uppgifters aflemnande, dels alt, när försummelse af gode männen tilläfventyrs kan hafva blifvit begången, mycken onödig omgång för utredande af denna omständighet blir oundviklig.
Det synes mig alltså icke lämpligt all ålägga gode männen en skyldighet, för hvilkens fullgörande inga fullt praktiska garantier förefinnas, och det synes mig vida bättre att låta de ifrågavarande uppgifternas insändande till domstolarne bero af gode männens frivilliga åtagande, såsom redan nu mångenstädes lärer vara brukligt.
Då öfriga af Utskottet föreslagna förändringar äro af jemförelsevis ringa vigt och icke torde hafva ifrågakommit, derest ej den hufvudsakliga förändringen i 4 § blifvit af Utskottets pluralitet tillstyrkt; Lag-Utskottets Betänkande N:o 35.
11 då, så vidt jag kunnat erfara, den ifrågavarande författningen, som afsåg beträdandet af en ny bana i fråga om tillsyn å förmyndarevården, eller åtminstone genomförandet af en princip, som aldrig vunnit tillämpning, ännu icke varit gällande mera än fyra år, under hvilka, så vidt jag erfarit, systemet vunnit en utveckling, som synes tillfredsställande, särdeles med afseende derpå att det gällde en kommunal-institution, af hvilken man i början ej får vänta för mycket; då den öfverklagade olägenheten för förmyndaren kan undvikas på det enkla och naturliga sätt, att han vidtalar gode männen att insända hans jemte öfriga förmyndares räkenskapsutdrag till domstolen; och då först någon tids ytterligare erfarenhet torde kunna gifva tillfyllestgörande ledning för författningens omarbetande; så hemställer jag, för min del, att Kongl.
Förordningen den 24- September 486'1 för närvarande må bibehållas oförändrad;» af Herr Olivecrona och Biskop Flensburg, som instämt med Grefve Sparre.
Ank. till Exp.-tTtsk. den 10 April 1866, kl. 2 e. m.
Betänkande, i anledning af väckt motion om ändring i lagen för åhörare vid Rikets Ständers sammanträden den 1 Mars 1830.
I en hos Höglofl.
Ridderskapet och Adeln väckt motion (N:o 28) har Herr Dalman, W. F., enär ofvanberörda lag innehölle åtskilliga hänvisningar till Missgernirigs-Balken i 1734 års lag, men denna balk numera vore upphäfd, föreslagit, att åt Lag-Utskottet måtte uppdragas att verkställa en sådan omarbetning af nämnda lag, att densamma, i afseende å straffbestämmelserna, blefve öfverensstämmande med nu gällande strafflag; och får Utskottet, efter erhållen remiss af nämnda motion, härmed afgifva det vördsamma utlåtande, att, då Rikets Ständer vid innevarande riksmöte beslutat antagandet af ny Riksdags-ordning och det lämpligen synes böra öfverlemnas åt den nya representationen att besluta de föreskrifter, som för ordningens upprätthållande vid hennes sammanträden kunna vara nödiga, ifrågavarande motion icke torde böra till någon Rikets Ständers åtgärd föranleda.
Stockholm den 21 Mars 1866. 12 Lag-Utskottets Betänkande N:o 36.
Arik. till Exp.-Utsk. den 10 April 1866, kl. 2 e. m.
Betänkande, i anledning af väckt motion om antagande af en lag angående internationel litterär eganderätt.
Med erinran, hurusom man i de flesta länder icke allenast erkänt inhemsk författares rätt att sjelf njuta inkomsten af sitt arbetes mekaniska mångfaldning, utan äfven utsträckt samma rätt till andra staters undersåter, emot ömsesidighet i dessa staters lagstiftning, hvarvid utländsk författare erhållit skydd så väl emot eftertryck som öfversättning, har Herr August Blanche, i en hos Yällofliga Borgare-Ståndet väckt och till Lag-Utskottet remitterad motion (N:o 107) fästat Rikets Ständers uppmärksamhet å behofvet af en sådan ömsesidig lagstiftning för de Skandinaviska länderna.
Då Norge och Danmark redan ega lagar, som lemna skydd åt de utländ ningars litterära eganderätt, hvilkas egna lagar tillerkänna samma skydd åt Norska och Danska undersåter, kunde ändamålet, hvad dessa länder anginge, vinnas genom införandet i Sveriges lagstiftning af motsvarande bestämmelser.
Hvad deremot beträffade Finland, der dylik lag lika litet sorn i Sverige funnes, så kunde väl de internationela litterära rättsförhållandena icke ensamt genom en å Sveriges sida företagen lagstiftningsåtgärd ordnas; men motionären har ansett, att de föreslagna nya bestämmelserna icke dess mindre borde omfatta jemväl detta lands litteratur, under förutsättning att den Finska lagen framdeles skall komma att medgifva den Svenska litteraturen reciprocitet.
I afseende på formen för denna lagstiftning har motionären föreställt sig, att densamma kunde åstadkommas utan förändring af eller tillägg till Trvckfrihets-förordningens bestämmelser om Svensk författares eganderätt till sina skrifter, hvilka bestämmelser endast borde genom en författning af civillags natur hänföras till Norska, Danska och Finska författares skrifter.