Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
städse Jag var nyligen kommen till den lilla staden X.
såsom lärare därstädes.
S o m j a g bodde helt nära handelstorget, brukade j a g ofta taga min promenad däröfver.
Det roade mig så mycket att studera det rörliga lifvet, de små näpna fruarnas ifver o c h liflighet, då det var fråga o m någon riktigt » bra bit ».
Nu sparade de icke på de blanka kronorna; de prutade visserligen, somliga med förvånande energi; men att spara det är sanner- ligen ej att pruta, det är att undvara, försaka det man icke har råd att betala.
Vid torgets ena hörn satt en stackars gumma vid ett litet rankigt bord, fylldt med pepparkakor.
Hon såg arm och eländig ut, den gamla, men j a g hade kanske aldrig sett henne — det är så myc- ket man icke ser, som man borde se — om det ej kommit en ung flicka fram till henne.
Flickan hade el t så innerligt trefligt utseende, ett par vän- liga, blåa ögon, s o m blickade gladt o c h frimodigt omkring sig.
Hon klappade den gamla på axeln, och det lät helt hjärtegodt, när h o n s a d e: » Ack, j a g bakar j u själf så bra pepparkakor, men kära gumma, ni är fattig, ni fryser här; nu är det j u l, o c h denna kanske kan skaffa er litet värme och ljus, » och så räckte hon fram en blank krona o c h försvann i vimlet.
Gumman, s o m icke hunnit med något tacksam- hetsord, satt o c h såg med tårad blick efter henne.
Jag vet icke, hur det var, men denna lilla torg- scen gjorde ett så mäktigt intryck på mig.
Jag tror, att människohjärtat ibland är vekare, mera mottagligt o c h lättrördt, och då komma dessa små, som det tyckes, obetydliga händelser och göra ett djupt tryck däri, ett intryck, som ofta nog under ens hela lifstid icke utplånas.
Det var förunderligt, hvad j a g kände mig vek.
Det var icke gåfvan, som k o m mina tankar att stanna, det var sättet att gifva.
Gifvarinnan ka- stade icke, s o m man så ofta får se, med ett hårdt och ovänligt uttryck penningen på yttersta hör- net af bordet, liksom rädd att vidröra den gamla.
Den vänliga blicken o c h det vackra ögonkastet, som åtföljde gåfvan, voro liksom ägnade att mil- dra bitterheten för den fattiga.
Där voro tvänne människor med samma höga rätt, då det gällde kärlek, vänlighet o c h godt bemötande, men där de jordiska ägodelarna fallit så olika.
Där var ett hjärta tacksamt alt få laga — och ett hjärta tack- samt att kunna gifva.
I unga, s o m gån ut på lifvets stora marknads- torg med börsen fylld af blanka kronor, gån med föresats att spara, o c h byten icke ut dem mot något onyttigt skräp, som skänker glädje hvarken åt eder eller någon annan.
Gån med öppna ögon och kärleksfullt hjärta, o c h låten icke blicken halka förbi det, som är smått o c h armt och elän- digt.
Läggen edra kronor, där t sen, att de be- höfvas, o c h minnens, att alla gåfvors gifvare blic- kar ned äfven till det mörkaste hörnet af det brokiga marknadstorget.
Gifven villigt och gärna, gifven med vänliga ord, och tron ej, att sättet be- tyder ingenting, äfven om det förefaller eder som en småsak.
I anen ej, hvilka stora, viktiga följ- der hvar liten småsak kan föra med sig.
bli kvinnans Männen bedragne, konster och som äro bestämda icke af sin egen inbillning.
De älska gudinnor, men äkta blott dödliga.
hustru skulle följaktligen noga se efter, En hvari egentligen det behag bestod, som gjorde henne så tilldragande sträfva efter hustru.
den och omtyckt att bibehålla Synnerligt märklig stora uppmärksamhet uppförande, ogift som kvinna.
alltid Denna bakadragenhet som flicka, och detta, när hon är bör är utan tvifvel pä sig själf och sitt är egendomlig för en egendomlighet och till- hon behålla i sin person och i sitt väsende och städse i sin mans ögon söka att bevara en frisk och jungfrulig ömhet ».
Wzshington O r d n i n g s s i n n e — e j Iriving.
o r d n i n g s - m a n i!
yem är väl ej besjälad af den innerligaste önskan att äga ett trefligt, inbjudande hem?
Till och stunder med i den mest inbitne ungkarl sitt lif, har då saknaden af ett sådant är rätt kännbar, och då han gärna skulle vilja byta ut sin gyllene frihet mot hemmets mjuka » boja ».
Huru mycket mera måste det då ej ligga en duktig husmoder om hjärtat att skapa en dylik fridens och lyckans hemvist och, hvad som är ännu svårare, att kunna vidmakt- hålla den.
Det finns mången kvinna, som man ej kan frånkänna en viss duglighet, men som likväl icke hemtrefligt och förstår godt att för göra det riktigt sin herre och man och sig själf vid den husliga härden.
Ni skall knapp icke borstade, hatt middagen färdig i kunna finna, att en skjort- felas, ni skall finna kläderna och käpp punktligt sin rätta plats, i rätt tid, med ett bästa ordning.
än på ord allt Och ändå — hur oförklar- ligt det icke riktigt väl i hemmet.
må låta — känner sig mannen Hustrun beklagar sig, öfver att han tillbringar kvällen utom hus i stället för att stanna hemma, sedan han slu- tat sitt arbetar enda som arbete för dagen.
Hon, som likväl från bittida till sent, som ej låter en stund af dagen förgå i sysslolöshet och är genomträngd af den bergfasta öfverty- gelsen, att hon är ett mönster för eu matmor, belönas enligt sin mening med den svartaste otack!
Största u r v a l billigaste, m e n bestämda priser * c * ^3o att så mycket af
H a r hon dä rätt däri?
H u r kommer det sig, att äfven o m husmodern putsar, skurar och sopar aldrig så mycket, mannen likväl hellre tillbringar sin lediga tid u t o m h u s?
Må vi göra oss den mödan att kasta en liten inblick i detta hems maskineri.
Det är lördag, o c h husets herre återvänder hem efter veckosläpet.
R e d a n i trappan ro- par hans bättre hälft emot h o n o m: » D u har väl torkat dig rikligt väl o m fötterna därnere?
Det är alldeles nyskuradt, o c h j a g vill inte, att det skall se ut, som om vi inte begagnat bor- ste o c h vatten på tre veckor b Kvällsmaten är undanstökad.
Mannen skulle gärna vilja röka en cigarr.
Hustrun anar hans afsikt o c h blir misslynt.
Hennes tunga löser sig till nya förebråelser: » K ä r e vän, skulle du inte kunna vänja dig att röka dina cigar- rer ute, o m du nu absolut måste r ö k a?
G ö r det för min skull på ditt kontor eller på vä- gen hem.
D u vet j u, att gardinerna bli kol- svarta af cigarröken, utom att askan strös o m - kring öfverallt på möblerna o c h golfvet. » Den efterträdda cigarren lägges bort.
Under mannens ungkarlsår hade träsnideri varit en af hans favoritsysselsättningar.
Hur mången vinterkväll hade han inte suttit, syss- lande m e d sina järn i den lilla kammaren hos sin gamla mor.
Ä n n u i denna stund ser han henne så tydligt framför sig med stickstrum- pan i hand, språkande o c h nickande, syna hans arbete o c h uppmuntra honom genom sitt be- röm.
H v a d det kändes godt o c h hemtrefligt i sådana stunder, o c h hur förtjusande han drömde sig den framtid, då han en gång skulle ha sin egen lilla hustru vid sin sida 1 H u r angenäma skulle de ej då bli de långa vinter- kvällarne!
Dessa minnen väckte nu hos h o n o m lusten att åter börja sin nästan bortglömda slöjd.
H a n kunde j u än en gång försöka sin k o n s t: han hade redan många gånger förut genom resultaten däraf gladt o c h öfverraskat sin fäst- mö m e d vänliga gåfvor på namns- o c h födelse- dagar.
Han står redan i begrepp att med lif o c h lust börja sitt arbete, då hans äkta hälft b e - traktar honom med förvånade och förolämpade blickar, en stum fråga hvad all denna uppack- ning af knifvar, trä, cirklar, blyertspennor o c h planscher månde betyda.
» M e n käre vän, hvad vill detta » D e t skall Nu skall här säga? » du snart få se, min gumma.
skäras igen, ty att jag inte är någon b o k m a l, vet du så väl som iag, o c h nå- got skall man väl taga sig till på lediga stun- der. » » J a s å, » k o m m e r det långdraget från hans hustrus läppar.
» Jaså, du skall börja skära.
Vet du, träskärniDgen i och för sig är nog mycket bra, men jag tänkte — — » » H v a d är det du t ä n k t e?
» » Å h, det är m y c k e t, men ni män ha natur- ligtvis inte den aflägsnaste aning o m, hur m y c - ket besvär man har för att hålla ett rum rent och snyggt.
O c h nu vill du börja skära o c h skräpa till!
O c h det här i r u m m e t?
Nej, kära vän, det vill du väl ändå inte!
Tänk så mycket spån vi få på mattan.
Vänta hellre till sommaren.
D å kan du arbeta i trädgården eller på terassen, men inne i våningen — nej, min älskling, det är verkligen för mycket b e - gärdt. » » P å allt det där tänkte jag sannerligen inte!
Men du har nog rätt.
V e t du h v a d: jag tar min hatt o c h käpp o c h går på schweize- riet; där gör litet cigarraska mer eller mindre ingenting.
O c h till och med för sågspån äro golfven där inte sä ömtåliga som dina.
natt, min v ä n!
» Och han var borta.
God Den unga frun b l e f helt häpen öfver sin herr mans raska beslut, ja, hon kände sig bit- tert kränkt af hans » hänsynslöshet ».
H v a d hade hon då gjort?
Finns det väl något vik- tigare i ett hem än en mönstergill o r d n i n g?
Var hon icke bland alla deras bekanta känd som idealet för en h u s m o d e r?
H u r många gånger har icke delta tutats i hennes ö r o n!
Endast han, som i främsta rummet borde erkänna hennes förtjänster, han — nej, det var verkligen för hårdt.
Och den stackars lilla frnn brister i gråt.
— A r hon då verkligen så beklagansvärd.
V i kunna svara både ja och nej.
J a — ty hon har verkligen alldeles för litet förstånd att göra sitt hem angenämt för sin man o c h sig själf.
Nej — ty genom sin småaktiga egoism fördärfvar hon själf alla dessa dyrbara små- stunder, som hon eljes skulle kunna tillbringa i glädtighet och frid.
Huru många fruar finnes det ej, som i lik- het med den här ofvan skildrade, aflägsna sina män genom en öfverdrifven, sjuklig ordnings- mani!
I " dansfr&amp;gan ".
å Iduns spalter förklarats » öppna », och jag dessutom genast vid min » entrée » vill be- känna, att jag själf dels aldrig varit någon » bal- drottning », dels för några decennier sedan upp- hört att betrakta dans såsom lifvets största fröjd och ej ens äger lyckan att i sällskapslifvet repre- senteras af någon, som kan eftersträfva den vansk- liga äran att vara » balernas drottning », bör det ju ej kunna anses såsom » ett tal i ege ' i sak », om jag nu säger några ord till försvar för den i Idun så skarpt kritiserade dansen.
Först och främst tror jag ej, att den äger ett så förnedrande ursprung som » en konst », läm- pad endast » för trälar och slafvar ».
äfven om nn- der förtryckets tid de, » som makten hade », före- drogo att se på, hur andra rörde sig i hastig, ryt- misk takt, hellre än att därmed besvära sig själfva.
Jag tror tvärtom, att dansen har en djupare och äfven bättre rot, att den är ett ut- tryck af lifsglädjen, som ger sig tillkn.ni a i be- hofvet att röra sig hastigt, hvilket redan bevisas genom barnets instinktlika, konstlösa hopp och snurrande samt genom de vilda folkslagens dan- ser.
Att musiken, såsom en af dess viktigaste beståndsdelar, i första rummet gör den till en estetisk njutning, torde ej kunna förnekas.
Detta om orsaken.
Sedan komma missbruken, o c h.
dem tänker jag ej försvara.
Dock tager jag vår ungdom i allmänhet fri för, att någon » stötande », vare sig gifven eller mottagen, » förtrolighet upp- står därigenom, att en man vid dans lägger ar- men om en flickas lif ».
Man måste medge, att den saken ter sig något olika, om det skulle ske » omedelbart efter en presentation ».
Och hvad det » att trycka henne till sig » beträffar, antager jag, att sådant lika väl nu som i forna dagar skulle uppfattas såsom en förolämpning.
Ty att detta ej behöjoer ske under dans, vet hvar o c h en.
Är mannen så långt hunnen på det sedligt sluttande planet, att han ej kan slå sin arm kring en flickas lif, utan att dåliga känslor vakna inom honom, då tror jag han är för » blaserad » för att vara road af dans.
Hvad åter den kvinnliga dräkten beträffar, är jag fullkomligt af I. D — fs tanke, o c h helt visst måste den unga flicka, som uppträder så — i mer än ett hänseende » blottställd », först hafva gjort våld på, för att icke säga dödat, det bästa, den kvinn- liga känslan äger.
Och för de mödrar, hvilka lifvet ej lärt bättre, än att de kunna offra sina egna barns känslor af blygsamhet och kyskhet på sin fåfängas altare, har min penna ej nog skarpa ord.
Och hvilket ansvar gent emot de unge män, hvilka, om de ej äga den sköld ett ovanligt rent sinne skänker — helt visst en sällsynt- het i vår värld — lätt vid en sådan syn genom- I strömmas af en sinlig känsla, som sedan till de- ras egen och andras olycka på annat sätt till- fredsställes!
På de kvinnor, hvilka på detta sätt — låt så vara indirekt — bidraga till vårt släktes fördärf, hvilar ett större ansvar, en i hvarje tänkande människas ögon större skuld än på mången, som enligt världens måttstock stämplas såsom » fallen ».
Att de » baldamer », som tillbringa natt efter natt i osund luft och under öfveransträngande rörelse, taga skada till kropp och själ, är lika sannt som naturligt.
Dock får detta ej skrifvas på dansens konto, utan på dess missbruks.
Jag tror, att den förra är en naturlig yttring af glädje för de unga, fastän dåliga mänskliga böjelser kunna snedvrida den som allt annat.
Hvad det beträffar, att flic- kor ej hafva nöje af att dansa med hvarandra, tror jag de flesta af oss hafva rätt många un- dantag att uppvisa gent emot den regeln, o c h vår hufvudstad har helt nyligen i Philokoros allmännt erkända, utmärkta prestationer i den vägen ett bevis på, att också unge män både kunna roa sig själfva och andra genom dans — utan kvinnliga biträden.
Och nu till slut blott ett par ord.
Det är ej dansen, som förnedrar människan, det är hon, som förnedrar dansen, o c h väl vore, om genom I. D — fs i många afseenden beaktansvärda rader detta icke allenast blefve erkändt — utan rättadt '.!
G-y.
D e t är en g a m m a l fabel, att stormen m e d m a k t v i l l e rifva k a p p a n a f v a n d r i n g s m a n n e n; han svepte den tätare o m s i g: d å k o m s o l e n med sina m i l d a strålar, värmen g e n o m t r ä n g d e h o n o m, o c h han lösgjorde, aftog o c h b o r t l a d e villigt k a p p a n; här är solen k v i n n a n s m a k t.
II G. Andersen.
Vår första kvinnliga jurist.
Juris kandi- datexamen aflades d.
12 dennes vid Upsala uni- versitet af fil.
kandidaten Elsa Eschelson, stockh.
Fröken Eschelson är född 1861, aflade studentex- amen i Stockholm vid privat läroverk 1882 samt filosofie kandidatexamen med mycket höga.
betyg i Upsala 1885.
Hennes juris kandidatexamen anses vara en af de vackraste, som under senare åren aflagts i Upsala.
Idun hade ämnat bringa sina läsarinnor porträtt af denna kvinnliga förpost på en ny studiebana, men har afstått, då fröken Eschelson bestämdt ut- talat detta som sin önskan.
* Ännu en första.
Till Idun meddelas: Vid Geologiska föreningens sammanträde härstädes förra veckan invaldes s o m medlem stud. vid Stock- holms högskola fröken Sofia Rudbeck.
Fröken R., som inom kort aflägger fil.
kand. examen, är den första kvinnliga medlem, som invalts i denna för- ening.
Kvinnlig fältshär.
Fröken Clara Smitt, den för Iduns läsarinnor helt visst välbekanta förfat- tarinnan, har härstädes aflagt fältskärsmästare- examen.
Något godt att vänta ha våra läsarinnor.
Vid Fredrika Bremer-förbundets vårsamkväm, som firades i förra veckan, bidrog i främsta rummet till underhållningen det synnerligen spirituella fö- redrag om våra hems anordnande, sådant det år och sådant det borde oara, hvilket vid tillfället hölls af arkitekten Hugo Hörlin, som kändt en af våra förnämsta auktoriteter på detta område.
Herr Hörlin har nu benäget lofvat att på basis af detta intressanta föredrag — som då hölls i extempo- rerad form — utarbeta en uppsats i ämnet för Iduns räkning, så fort hans för tillfället strängt anlitade tid medgifver.
Vår begåfvade tonsättarinna, fröken El- frida Andrée, utöfvar en flitig verksamhet.
Vi omtalade nyligen en ny orgelkomposition af hen- nes hand.
Hon har nu fullbordat en symfoni för stor orkester, afdelad i fyra satser, hvilken kom- mer att utföras å Stora teatern i Göteborg den 25 dennes under anförande af kapellmästaren Her- bold.
Det nya tonverket, som enligt fackmäns om- döme lär vara synnerligen vackert och anslående på samma gång som originelt och karaktäristiskt målande, har namnet » Spillror » o c h ansluter sig i grundtanken till Viktor Rydbergs dikt med samma namn.
* Företagsamhet.
En industriell inrättning af sä prosaisk art som ett garfveri har väl knappast förr tillkommit genom en bildad ung dams initia- tiv.
En större sådan altar har emellertid en fröken Vickholm upprättat i närheten af Borgå.
* TjänsfflicJeorna i England fordra bättre villkor: åtta limmars arbetsdag och en fridag i veckan.
Demonstrerande för detta program drog härom dagen en stor tjänstflicksprocession genom Hartlepools gator.
Bort med släpen. '
Mot damernas släpande promenadklädningar höjas nu på våren — de nya toaletternas tid — skarpare protester än någonsin ur såväl hygienisk, ästetisk som ekonomisk syn- punkt.
Kanske skall upplysningen, att i Paris, detta modernas högkvarter, användas släpande promenadklädningar endast af demimondedamer, i någon mån stäfja våra damers lust att uppträda som gatsoperskor.
Dm 19 april.
Annandag påsk inleddes å denna scen den förebådade serien af Coquelin-föreställ- ningar med Sardous drama » Thermidor », hvilket i Paris så mycket låtit tala om sig och genom don karrikatyrbild, det gifver af franska revolutio- nen, där väckte sådan uppståndelse, att det måste förbjudas.
Som dramatisk produkt visade det sig vara af en tämligen ytlig art, verkande med me- lodramatiska godtköpseffekter, ehuru naturligtvis den skicklige faiseurens hand också flerstädes för- månligt röjdes.
Dot kunde ' godt ha fått stanna vid dess pariserhistoria.
Mot bakgrunden af de skäligen medelmåttiga prestationer, som de medspelande förmådde åstad- komma, framstod naturligtvis — som nog beräknadt var — hr Coquelins Labussiére i så mycket skar- pare konstnärlig relief, utarbetad som denna roll var i de finaste detaljer, alla samverkande till en ypperlig och konsekvent karaktäristik.
Hvad som framför allt väcker beundran hos den ryktbare franske skådespelaren är hans mästerliga beher- skande af rösten; det i sig själft ovanligt vackra organet har skolats till en utomordentlig förmåga af nyansering, som på det känsligaste speglar alla skiftningar i replikens innehåll.
Vida efter står gesten, som vi ofta nog skulle frestas att kalla rent af en smula stereotyp.
Premiérepubliken var kvalitativt utsökt — bland annat bevistade kronprinsen och prins Karl med stor uppvaktning föreställningen — men kvanti- tativt undermålig, då 1 luset måste betecknas som föga mer än hälft.
Stämningen var ej heller synnerli- gen entusiastisk, ehuru aktningsfull hyllning kom hr Coquelins förtjänstfulla framställning till del.
Som tournéens praktiske ledare, en hr de Gla- ser, visat sig föga förtrolig med de begrepp om skyldig uppmärksamhet mot pressen, vid hvilka vi åtminstone här hemma haft glädjen vänja oss, torde vi, hvad coquelintournéen beträffar, komma att inskränka oss till detta omnämnande af pre- mieren.
Dramatiska teatern uppförde på torsdagen för första gången sitt med intresse motsedda nya pro- gram » Bröllopet på Valéni », skådespel i 4 akter af Ludvig Ganghofer och Marco Brociner, fri öf- versättning från tyskan af Oscar Vijkander.
Vi återkomma i nästa nummer till ett utförligare o m - nämnande af det gripande o c h synnerligt väl iscensatta skådespelet.
Det var med tillfredsställelse vi funno, då vi i tisdags afton infunno oss till Vasa- teaterns repris af » Den sköna Helena » med fru Anna Pettcrson-Norrie i titelrollen, att redan » lapp på luckan » bebådade ett ulsåldt hus.
Ope- rettgenren här alldeles oafsedd — och lika oaf- sedt den pjäs, som för aftonen stod på program- met, gällde det emellertid att hylla en skådespe- lerska, som vetat genom sin kvinnlighet och en förfinad konst adla äfven det vulgära, och hvil- ken nu — efter en triumffärd utomlands — åter- vände till sina vänner i hemlandet.
En ytterligare betydelse fick detta lysande premiérehus för Vasa- teatern genom den omständigheten, att samtidigt en osund nyfikenhet fyllt det franska ambulato- riska sällskapets salong å Blasieholmen.
Så att konkurrens dock är möjlig!!
Och slutsatserna göra sig själfva.
Fru Norrie hyllades med ett sannskyldigt regn af blommor och applåder.
Den senaste tidens hvila har gjort hennes röst godt; den har förun- dransvärdt förvärfvat åter af den ungdomliga fraicheur, på hvilken en allt för forcerad tjänst- göring en tid hade frätt.
Och den dramatiska framställningen utmärktes nu s o m alltid af en intelligent och humoristisk uppfattning.
Fröken Grönborgs Paris trädde värdigt vid si- dan af fru Norries prestation.
I öfrigt var roll- besättningen densamma som vid uppförandet un- der fjorårssäsongen, och vi ha intet att ändra i vårt gillande utlåtande från den tiden.
Så som i sin helhet denna » operetternas operett » nu föres fram å Vasateatern, kan den betraktas som en mönsterrepresentation, hvilken ingen torde ångra att bevista.
Sångsällskapet 0.
D:s matiné å Musikaliska aka- demiens stora sal annandag påsk får väl beteck- nas som den gångna helgens förnämsta musiknöje såväl med hänsyn till arten af hvad som preste- rades som sättet, pä hvilket det skedde, samt pu- blikens talrikhet och ymniga bifall.
Redan från de första tonerna af inledningssången, den sedvan- liga » Hör i Orphei drängar », kom man i en hög- tidsstämning, som bevarade sig ända till det om- vexlande programmets sista nummer.
Det illustra sångsällskapet dokumenterade sig fortfarande som den förnämsta representanten i vårt land för en konstnärlig kvartettsång, och den fulländade sam- sjungningen, den delikata nyanseringen och den öfverdådiga kraften i de stora körnumren voro alla förtjänta af varmt beröm.
Programmets tren- ne stora hufvudnummer för kör och orkester ut- gjordes af Södermans ungdomsskapelse » An die Freude » — till Schillers bekanta dikt — en di- tyramb ' af hänförande eld, af Josephsons vackra fantasi » Islossning » och en ny komposition af kon- sertens ledare, director musices /.
Hedenblad, » På knä », till » Fjalars » dikt med samma namn.
Det orkestralt verkningsfulla arbetet slog lifligt an.
Utan orkesterackompagnement utförde kören dess- utom flere nummer, af hvilka, förutom ett par all- tid lika gärna hörda folkvisor, särskildt Petschkes » Margreth ' am Thore » var en intressant bekant- skap, som genom O. D. fick en ypperlig presenta- tion.
Griegs originella » Rötnams Knut » förfelade ej heller sin verkan och måste bisseras.
K. hofkapellet riktade programmet med ett char- mant utförande af uvertyren til » Oberon » samt med tvänne karaktäristiska melodier för stråkor- kester (Op. 53) af Grieg, som voro nya för Stock- holms musikvärld och väl torde förtjäna samt snart nog få ett förnyadt uppförande.
Som sagdt — utbytet af denna angenäma konsert var rikt.
1 — Om Musikföreningens uppförande af Elias, Men- delssohns stora oratorium, i morgon afton å Mu- sikaliska akademien bedja vi än en gång få på- minna.
» Elias » gafs senast här i hufvudstaden den 1 februari 1883, således för mera än 9 år se- dan, och äfven då af Musikföreningen, som därvid leddes af L. Norman.
Då medverkade såsom so- lister bland andra fru Edling och hr Salomon Smith, hvilka båda äfven om lördag komma att utföra samma partier.
Den, hvars dagar förflyta utan gagn och glädje för andra människor, liknar smedens blåsbälg, som väl andas, men dock icke lefver.
Österländskt ordspråk.
Berättelse af C. O. Gumoelius.
Belönad med hedersomnämnande vid Iduns s:ora pristäfling.
(Forts.) J} k detta sätt fortfor hon hela dagen att genom i sin kvickhet, sitt lif hålla de öfriga i godt lynne och var på sätt och vis den medelpunkt, kring hvilken de rörde siz.
Först då gästerna voro re- sta och flickorna kommit upp i sin enskilda vå- ning, tre sammahängande rum i den breda fronte- spisen två trappor upp, kastade hon sig handlöst ned i en soffa under utropet: » Hu, hvad jag är trött! » Anna höll just på att stänga dörren mellan sitt och systerns rum, men hejdade sig och yttrade, i det hon med ett visst förakt såg ned på Siri: » Ja, det är då inte underligt, så som du bråkat och gjort dig till i dag. » Siris trötthet var med ens försvunnen.
I ett ögonblick stod hon framför systern och utropade med dämpad, ehuru af undertryckt rörelse dar- rande röst: » Lägg bort den där öfverlägsna to- nen, Anna.
Jag tål den inte längre.
Du tycks anse, att skillnaden mellan dina tjugufem år o c h mina tjugu är lika stor, som när du var femton och jag tio.