Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
teater helt apropos, der en och hvar lagar sin Här kan man icke reda sig med en torr och roll, dramatiskt framstälda gåtor och porträtt, otillräcklig skolkunskap, här kan man icke läsa pantomimer, m. fl.
löjeväckande tidsfördrif, torde upp inlärda glosor, lik en själlös fonograf.
dessa nog kunna anses utgöra en värdig om- Här måste man lägga fram sin lifsuppfattning, vexling med den ingalunda utdömda dansen.
sina egna tankar, oeh här måste man kunna våga Frågan är endast att söka ' skapa om sällskaps- söka sig vänner och själsfränder.
lifvet, så att det passar och lämpar sig för oss, Men om man redan vid fjorton år måste vi, som icke hafva någon tid öfrig att slösa vara fullärd i förställningskonst, ordvrängning, bort på tidsfördrif oeh tråkiga medmenniskor koketteri och noncholans, hvad skall då vid och skrytsamma supéer.
trettio år kunna återstå af tron på en aktnings- Ingen, icke ens i vår materialistiska tid, värd omgifning?
Och våra qvinnor?
Hvad slags förtroenden lefver af endast bröd; gif oss några droppar skola de få för våra män, då de från första af glädjens och nöjets skummande champagne, början lära känna dem som tanklösa, oreflek- det väcker mera godt till lif inom oss, än någon- terande ungdomar med stora anlag för balkurtis, sin något annat konstgjordt sällskapslif skall hemlighållna möten, hälft begripliga hviskningar förmå göra.
C / ara Smitt.
och lösligt utslungade insinuationer, hvilkas be- tydelse ungdomen sorgligt nog allt mer och mer lyckas fatta.
Ett gratisexemplar af Idun ernålles för hvarje Hvarför är icke sällskapstonen ren och öppen?
samladt 5-tal abonnenter.
Hvarför slår man sig ned i vråarne och håller hviskande tal för sin dam?
Och hvarför har icke ungdomen roligt, om der ej finnes en » han » och en » hon », som det är lustigt att retas med, Om barns lydnad.
att kokettera för?
Så har det varit i alla tider, svaras det.
Ja, så har det varit, men mycket, lä man läser fru Elna Tenows uppsats mycket annorlunda.
» Böra barn lyda? » smyger ovilkorligt den tanken fram: har hon sjelf haft barn att Idealismens tid kräfde oskärade ideal.
Ju renare tankar en ungmö tänkte, ju högre handleda, uppfostra?
Ty hennes teorier tyckas stod hon i mannens drömmar.
Monne det ännu föga praktiskt gagneliga; jag tror till och med är så?
Förr stälde man idealet så högt, att att den ifrigaste sträfvan i modern riktning man endast nådde det med sina tankar, och så för frihet och menskorätt skall i sinom tid nöjde man sig med en mindre fullkomlig verk- inse, hur sorgligt resultatet blefve af en sådan lighet.
Nu har man slagit ned fordringarna egoismens predikande och förhärligande.
— och söker idealet i verkligheten.
Och man är Ingen blir pultron, derför att han lärt sig lyda, nog lycklig att kunna finna det, ofta med stor men^ helt säkert måste den, som en gång skall lätthet, ty numera står det icke » uppåt » i vår befalla öfver andra — hvilket ju ingår i em- lefnadsfana, nu står det » framåt »; skilnaden af- beten och tjenster, i lifvets alla förhållanden
tion ske å närmaste postanstalt.
— Bidrag från alla områden för qvlnllg verksamhet mottagas med tacksamhet.
Endast en sida af papperet bör I | - \ I 1 Kl I U U IN användas och marginal lemnas.
först hafva lärt att sjelf lyda, att böja sig för JVEitt ideal.
andras vilja.
Lären edra barn, I nyktersträfvare att tänka stort, att handla ädelt, oeh I skänken dem då) fW (ag älskar.
Ljufva känsla!
Och den mö, den bästa känsla af frihet, af menniskovärde, fm- för hvilken jag mitt allt med glädje af likhet med det ideal af fullkomlighet, hvilket tim ni * 9M.Jofifil.ssI *.
I j ' J U J} 0fvärj " hvar och en, kristen eller ej, bär inom sig.
som skatt mig följa öfver tidens sjö Men lären dem ock att lyda, hvilket i de och ha min kärlek än, da jag skall dö, späda åren måste ske » blindt », enär ett litet hon inspirerar sången, här jag skrifver.
barn ju ej förmår reflektera.
Sannerligen man derigenom skapar » pultroner » eller » karaktärs- Och hvarför älskar jag den ungmön så, lösa » varelser, lika litet som man fostrar sina söner då skönheter i tusental här vandra, till män genom att lära dem missakta föräl- och hvarför skall mitt hjerta städse slå drars, lärares myndighet, allt, som de hittills- för henne blott?
Du skall det väl förstå: varit vana att blicka upp till.
Jag tror snarare, min vana mö är olik alla andra.
att detta ' moderna tal om tvång, slafveri, väcker bitterhet i unga omogna sinnen, långt mer än den låt vara tvungna undergifvenheten under föräldrar, Kring hennes hvita panna aldrig har dem de, enligt hittills gällande både gudomliga en konstlad lugg sin mörka skugga kastat.
och menskliga lagar, äro skyldige vördnad och Med hårets rika länkar har hon snar, liksom de sköna från antikens dar, lydnad, ja äfven tacksamhet.
sin fina nacke tjusande belastat.
I den s. k. gamla goda tiden var barns första lärdom att lyda blindt föräldrars bud, men jag tror icke, att fru Elna Tenow kan be- Ej en korsett har hennes midja rört, sammanpressa, skylla den tiden — hur mycket än epitetet Planchett ej hennes bröst fått » den gamla goda » må vara ett talesätt!
— och uselt sqvaller ej till torgs liar fört, för att hafva alstrat företrädesvis pultroner, att hon det ädlaste i sig försnört stackare, utan karaktär, utan känsla eller tanke.
och ändock vågat höja fräckt sin hjessa.
y I en familj finnas 10 barn, deraf 8 gossar; fadrens tjenstgöring håller honom större delen af året aflägsnad från hemmet, på modren hvilar alltså tyngden och ansvaret för barnens uppfostran.
Hur vore det tänkbart, att hon för hvar gång ett barn följer sin enligt fru B.
» ädlaste instinkt », d. v. s. vägrar att lyda, skulle kunna resonera om skälen för lydnad eller vägran?
Med så många barn skulle hennes tid helt upptagas af dessa re- sonemanger oeh hemmets trefnad och ordning lida deraf.
Skulle ej äfven barnen taga skada af ett så abnormt förhållande?
Jag frågar i all ödmjukhet.
Jag medgifver gerna, att jag är konservativ, d. v. s. gammalmodig enligt nutidens begrepp, men jag räknar för en heder att vara det i de fall, der det gäller att utbyta en gammal god sed mot nya opröfvade idéer.
Det går en jäsning genom tiden, liksom det giort vid slutet af flydda sekler, och säkert skall ur denna oro i vår tid äfven framgå något godt — i mycket behöfva vi en fri- görelse!
— • men helt säkert sker det icke genom att förkasta allt, som hittills varit oss dyrt och kärt, och sannerligen icke genom att hos de unga inprägla det egna jagYts vigt och betydenhet, eller med andra ord för dem pre- dika egoismens evangelium.
Deras sjelfkänsla dör icke af att lära lydnad; hvar tänkande far och mor vill helt säkert icke qväfva den, utan utveckla alla de goda anlag och böjelser, som finnas hos deras barn, på samma gång de vilja motarbeta och kufva de anlag, som kunna leda till deras skada och förderf.
En god uppfostrans höga mål är ju att ut- veckla allt godt hos dessa barn, som en gång i sin ordning ' skola blifva ett slägtes uppfostrare; att ingifva dem sjelfkänsla, aktning för frihet oeh menskorätt ingår ju häruti, men väl må man akta sig att ingifva dem den tanken, att de äro föräldrarna skyldige hvarken tacksamhet eller lydnad — • de sorgliga följderna af en sådan uppfostran komma att hårdt drabba både uppfostrare och uppfostrade.
L. V. Den nya pristäflingen å sid. 62 i dagens nummer torde observeras \, T v å pris om resp. tjugu (20) och tio (10) kronor!
Och i den barm, som, fri frän hvarje tvång, sig vecklat ut, som Herren sjelf den danat, ett hjerta ryms i bostad icke trång, det hyser kärlek, hyser fröjd och sång, men äfven sorg så djup, som få ha anat.
Ack, som hur det pressas samman för den nöd, menskor blott för menskors skidl få lida; för piskad slaf, för trälen utan bröd det väller fram en blodström varm och röd, hvari hvar droppe hörs af ängslan qvida!
Men hur det också vidgar sig igen och fyller sig af lifvets friska flöden, då, ibland tusende af lumpne män blott fins en enda hugslor hjelte än, som för millioner vågar gå i döden!
Se, sådant är mitt sköna ideal, Urania, ur salta vågor sprungen, m,er ren än marmorn från Carraras dal, mer hvit än romerskt altares vestal och aldrig dock af några bojor tvungen.
Säg, Jean du det förstå?
Kanske en fröken, kanske en gr ef vinna?
Nej, narr, prinsessor här ej ens förslå!
Min fagra mö är mera hög än så: ack, hon är sångens härliga gudinna!
G. Arenander.
Porträttstudier för Idun af Johan Nordlin^.
II *.
Tant Martha.
ta v ([^?
V c k a r s Lilly grät, förtvifladt, öfver- Vwikl) lifvet, sä att hennes vackra blå ögon tf / y^SX ^ kunde flyta bort i tårar.
Och a - m det ljusa håret, som, annars så kokett W ordnadt i all sin oordning, bildade den täckaste ram kring hennes nittonåriga ansigte, l e n * Förf.
har uttryckt som sin önskan, alt den ny- ligen i Idun införda porträttstudien » Syster Elsa » måtte betraktas som n:r I i denna serie.
det trasslades nu ohjelpligt tillsammans mellan fingrarne till två små händer, som i gråtens nervösa kramp gnuggade tårarnes saltspår ut öfver hela det blossande ansigtet.
Hon hade borrat sitt hufvud så djupt ned i den stora broderade förmakskudden, att hon ej ens hörde, när det knarrade i dörren och tant Martha trädde in.
Tant Martha stannar bestört, ännu med han- den på vredet; ett skimmer af medlidsam un- dran tändes i hennes bruna, vänliga ögon.
Hon stryker med handen öfver dem oeh öfver det grå, släta håret, oviss, om hon sett rätt, och säger derpå: » Lilly, mitt kära barn, gråter du — du, den gladaste bland de glada!
— Så bedröfvad och så ensam! » Men Lilly borrar än djupare sitt hufvud bland kuddens sefirgarnsblommor och lyfter ej en sekund sina ögon till helsning.
De delta- gande orden från dessa vänliga, gamla läppar, dem hon så ofta kysst, som vore de en mo- ders, komma nu endast smärtan att än häfti- gare bryta ut.
» O — hur kunde — hur kunde han vara så g r y m.
» Tant Martha sitter emellertid redan bredvid henne i soffan och har fått det motspänstiga lilla hufvudet i sitt knä, der hon mildt och långsamt stryker det mjuka, fuktiga håret ur den feberröda pannan.
De häftiga snyftnin- garna lugnas så småningom, oeh ett och annat hälft svar på den gamlas försigtigt deltagande frågor ställer snart situationen klar, den hon för öfrigt med qvinlig instinkt för länge sedan gissat sig.
Men ännu strömma tårarne, jemna och heta, fram under Lillys skälfvande ögon- lock och droppa från hennes kind öfver tant Marthas svarta sidenförkläde.
Så till slut vågar denna komma, hälft på försök, med den första skymten förståndig in- vändning och säger: » Men, min älskling, du skall se saken lugnt och rättvist.
Pappa menar det bästa med både Karl och dig, det vet du nog.
Och om du nu också tycker, att han är sträng och grym, skall du besinna.
» Men Lilly ville icke besinna, och trotset spränger sig med ens fram öfver hennes läppar, den unga kärlekens blinda trots, och hon spritter upp och ropar med ögonen i eld och låga: » Det kan du säga, tant Martha, du, som aldrig har älskat!
Älskat så, menar jag, älskat en man.
» Och nu har ordens flöde brutit löst och hon ser icke, har icke tid att se den skugga, som — för ett ögonblick allenast, det är sant — for öfver detta lugna, gamla ansigte.
Bråd- skande, med feberaktig häftighet dukar hon upp hela sitt unga hjertas bekymmerhistoria.
» — — Vänta, säger pappa, vänta, säger han!
Tror du man kan vänta, när man älskar som vi — ja, det tror du, men det kan man inte!
Och om det behöfdes!
Jag vill inte, ni skall börja med tomt bo, säger han; då komma liara sorg oeh bekymmer efter.
Och har han inte gjort det sjelf — det har han många gånger med stolthet berättat!
Voro de inte lyckliga, mamma och han, när hon lefde, lyck- ligare än alla andra?
Säg, tant Martha?
Hur många tusen gänger har du inte berättat mig om den saken.
Om ett par år, säger pappa; ni äro än så unga!
Om en evighet, ja, då kunna vi så gerna lägga oss att dö med det samma!
Och jag gör det, jag vet det — om detta skall vara!
— — Han har riktigt goda inkomster för öfrigt, Karl — redan.
Han har sjelf räknat så noga, och han säger, att det kan gå.
Och han måtte väl bäst veta det ... »
» Ack, de unga, och deras blinda mod, » säger tant; och hon smeker Lillys späda hand, som, knuten i motspänstig harm, hvilar i hennes knä.
Så blir det tyst med ens.
Långa minuter komma och gå, men inte ett ord yttras.
Vinter- aftonens tidiga skymning sänker sig som en mörk slöja; ännu faller dock en svag strimma dager mellan fönstergardinernas fransar, drar sig i en mjölkhvit gata fram öfver det ombo- nade lilla förmakets gammalmodiga möblemang oeh stannar i en sista skymt öfver tant Marthas allvarsamma ansigte.
Lilly sitter i skuggan, men hennes ögon lemna ej en sekund den gamlas.
I stum, bäf- vande undran blickar hon utan återvändo fram på dessa välkända kära drag, som nu med ens te sig för henne som i ett nytt ljus.
Det har kommit något underbart oförklarligt öfver dem, något, som Lilly aldrig förr skådat, något af oändlig vemodsfull smärta, minnenas smärta.
Öfver dessa bruna, vänliga ögon, som ständigt så gladt och friskt spela ut i dagsljuset, drager sig nu som en slöja af tårar, der de dröm- mande se rätt framför sig i skymningen med ett säreget uttryck af att skönja något — bortom skuggorna.
Den skrumpna, gamla mun- nen rör sig sakta, utan ett ljud, liksom repade den upp för sig sjelf tonerna af en hälft för- gäten sång ...
Det kommer som en rysning af helig an- dakt öfver Lilly, och hon minnes ej längre sin egen smärta, der hon i andlös tystnad följer spelet i tant Marthas drag.
Hon har en för- nimmelse af, att hon kommit en hemlighet på spåren, ett helt lifs hemlighet, och nyfikna frågor kämpa i hennes hjerta med ett kärleks- fullt medlidande, sådant hon förr aldrig känt, och som sluter hennes mun.
Sent omsider faller en het tår på Lillys hand, en enda brännhet tår; och de båda, den gamla och den unga, spritta förskräckta upp.
Skymningen är nu nästan mörker.
Den ena qvinnan ser ej, hur den andra rodnar; men de känna båda blygseln bränna, den som öfver- rumplat och den som låtit sig öfverrumplas.
Det är för sent att göra något hälft.
Tant Martha för häftigt Lillys hufvud mellan sina händer oeh kysser hennes panna.
Och när hon kämpat sig till nog sinnes- lugn att tala med hörbar röst, säger hon: » Den sanna kärleken kan vänta, lida — oeh försaka. » Så reser hon sig och går ensam ut.
» Min egen, älskade Lilly!
Jag har tänkt mycket, sedan jag lemnade dig i går.
Jag skall dock nu icke tala mycket.
Jag förnimmer emellertid ett behof att säga dig en sak, hvilken du numera känner — till hälften åtminstone.
Det förefaller mig, att du har rätt att känna den helt.
Äfven jag har älskat, Lilly, sä högt som kanske någon dödlig!
Den man, som en gång var alla mina drömmars hjelte, står dig så nära — som en far kan stå sitt barn.
Hur en annan, lyckligare qvinna blef hans hustru och din mor, den sagan är allt för enkel och hvardaglig att ens förtjena berättas.
Enkel och hvardaglig för alla — • utom för mig!
Lilly, min vän, allt sedan din mor dog i så sorgligt unga år, har du varit mitt barn.
Nu är du sjelf en qvinna, ty du älskar; och du har trampat ut barnskorna, fast än jag har svårt att sätta mig in deri.
Derför har jag ock nu ansett tiden vara kommen för mig att förtälja dig allt — - allt, hvarför jag tagit mig en mo- Annonser mottagas endast mot kontant Hqvid i förskott af 25 öre pr 4- spalt.
ders rättigheter emot dig.
Men smärta icke din far med ens antydningen om minnen, dem kanske äfven han kämpat bittra strider att begrafva.
Och här, kära min lilla fästmö, sätta vi nu punkt för tant Marthas sentimentalitet.
Punkt för evigt.
Jag har ett mycket mera praktiskt syfte med dessa rader, som nog kommer att glädja dig.
Saken är helt enkelt den: jag reserve- rade en gång för min egen tilltänkta bosätt- ning ett litet kapital, som sedan dess aldrig rörts.
Det har nu vuxit ut, tack vare de goda bankerna, till en rätt artig summa.
Från och med i dag är den din och Karls.
Den hade ju ändock till sist alltid blifvit det.
Och om den nu kan förkorta den bittra väntans tid för eder, kära, kan den ju aldrig komma till gladare välsignelse.
Gud gifve eder lycka!
Grå nu in till din far och kyss honom och berätta honom — helt försigtigt!
— om tant Marthas testamente.
Du skall se, hur han smälter och ger med sig, ty jag känner ho- nom, jag — han har ett hjerta af guld.
Och när du träffar din fästman (jag inbillar mig, det icke dröjer så särdeles länge), helsa honom då, att han skall vara ett godt stycke karl för att förtjena sin lycka — tant Marthas egen kära Lilly!
Jag, gamla toka, som gör mig så onödigt mycket bekymmer!
Det har jag ju sjelf sagt honom — mångfaldiga gånger!
Och jag vet, att han ej bedrager oss.
Tant Martha. » Att oratoriet gjorde ett mäktigt intryck på alla de närvarande märktes tydligt, och här och der i den vackra kyrkan förnams efter flere nummer ett sakta sorl, som endast rummets helgd hindrade att förbyta i högljudt bifall.
Bland recitativen — må hända verkade mängden af sådana något tröttande — i funnos flere af synnerligt anslående art. A f kö- rerna torde särskildt böra framhållas englarnes » Ära vare Gud i höjden » e t c, de heligas kör » Min själ längtar och trängtar » med det präktiga solot utfördt af hr Lundqvist; vidare de skriftlärdes synnerligen karaktäristiska kör » I Betlehem i judiska landet » samt slutkören af de heliga och församlingen.
Utom- ordentligt anslående voro ock engelns aria » Våren icke förfärade » och qvartetten » O, huru ljufliga », hvarjemte såsom särskildt karaktäristisk torde böra framhållas trion » Hvar är den nyfödde judakonun- gen? », utförd af tre basar (hrr Salomon Smitt, Sellergren och Nygren).
Säkerligen skulle de flesta af dem, som bevistade gårdagens konsert, vara tacksamma, om tillfälle be- reddes dem att ännu en gång få höra det vackra oratoriet.
Stor symfonikonseit gifves nästkommande söndag i Musikaliska akademiens stora sal af ledamoten af hofkapellet och läraren i violoncellspelning vid musik- konservatoriet hr Anton Andersen.
Härvid upp- föres af en 100 mans orkester, bland hvilken märkes konsertmästaren Lindberg och hr Tor Aulin, en af hr Andersen komponerad symfoni (ess-dur).
H r A.
har redan för några år sedan väckt uppmärksamhet härstädes med en dylik större symfoni, som då mot- togs med mycket bifall af både publik och kritik.
Kompositören kommer sjelf att leda utförandet.
(Forts.) Teater och Musik.
dansens slut råkade vi åter grefven i buffeten.
» Herr hofjägmästare, » sade han, vän- dande sig till min kavaljer, » ni är väl icke ond på mig eller hur? » » Hur kan ni tro det, min bäste grefve, jag har tvärt om alltid för er hyst de vänskap- ligaste känslor, och det skulle smärta mig mycket, om ni af en eller annan anledning ansett er ha skäl att misstänka motsatsen, » sva- rade hofjägmästaren artigt.
» Nåväl, det gläder mig verkligen.
I så fall har ni väl intet emot, att vi tömma en för- soningsbägare tillsammans med vår älskvärda väninna, er dam, hvars skål jag nu vågar före- slå, att vi dricka i botten, » sade grefven och fylde ett par punschglas.
» Tack, jag dricker inte punsch, » svarade hofjägmästaren oeh serverade sig litet cham- pagne med kolsyradt vatten.
» Ah, ni är således absolutist, det visste jag ej, » sade grefven och klingade med oss.
» Till- låt mig fråga — är det af smak eller af prin- cip? » » Af princip; man begår så lätt dumheter, då man fått några glas.
Det har jag en gång haft en sorglig erfarenhet af, » sade hofjäg- mästaren öppenhjertigt.
» Såå, törs jag fråga, när det var?
Under den tid, jag haft nöjet af er bekantskap, har det synts mig, som om ni icke vore i stånd att begå dumheter, ty dertill synes ni mig vara allt för lugn.
Jag deremot, som bär en sjudande vulkan inom mig, jag begår alltid dumheter, » sade grefven med en komisk gest och en sidoblick till mig.
» Säg icke så, förr eller senare blir nog äf- ven ni vis, ty vulkanen inom er kan väl icke fortfara att brinna i evighet, » inföll jag.
» Det beror på hur man hushållar med bränslet, min nådiga, » replikerade grefven.
JCSIH fter u t; e Vasateatern har nu fått sitt nya, af oss förut om- nämda program färdigt.
I måndags uppfördes näm- ligen för första gången 3-akts-lustspelet » Lånta fjä- drar », bearbetning från tyskan af Frans Hedberg.
Det tillhör det vanliga tyska dussiukramet af detta slag och uppehälles hufvudsakligast af det förtjenst- fulla spelet, beträffande hvilket särskildt måste fram- hållas hr Grunder som f. d. byggmästaren, seder- mera (mot sin vilja) stadsfullmäktigen Willerman samt fru Bergström som den förres ärelystna maka.
Slog det nyssnämda stycket just ej vidare an, så blef förhållandet helt annorlunda med efterpjesen, den komiska 1-akts-operetten » Kolhandlarne ».
Säl- lan hafva vi varit vittne till en muntrare sinnes- stämning i en teatersalong.
Stycket, i sig sjelft ro- ligt från början till slut och med en lätt och le- kande musik, utfördes också på ett sätt, som för- tjenar allt beröm.
Fröken Anna Pettersson som kol- handlerskan Thérese öfverträffar nästan sig sjelf och det vill ej säga så litet.
Ett par af hennes mycket roliga kupletter måste omtagas.
Hr Kloed som kol- handlaren och hr Grunder som polissekreteraren bi- drogo likaledes på ett förtjenstfullt sätt till den stor- artade framgången.
Att » Kolhandlarne » blir en förträfflig kassapjes för Vasateatern, torde vara stäldt utom allt tvifvel.
Musikföreningens sextonde konsert egde rum i tis- dags i Storkyrkan, hvilken var till trängsel fyld af andaktsfulla åhörare.
Som bekant uppfördes vid detta tillfälle för första gången i dess helhet Gunnar Vennerbergs härliga oratorium » Jesu födelse » — kompositörens mest storslagna tonskapelse.
Oratoriet består af två afdelningar, af hvilka den senare såväl i melodiernas skönhet som i kompositio- nens genomfördhet onekligen står främst.
Hvardera afdelningen upptager 18 nummer, bestående af soli, recitativ, körer, en terzett och en qvartett.
Solo- partierna äro: profeten (hr Sellergren), evangelisten (omvexlande hr Lundqvist och fru Édling), engeln (fröken Klemming), aposteln (hr Sellman), Simeon (hr Nygren) och Herodes (hr Sellman).
Utförandet, som leddes af hofkapellmästaren Nord- qvist, hvilken med kormästaren hr Edgren delar för- tjensten af det storartade ton verkets inöfvande och så lyckliga framförande, var beträffande såväl solo- nummer som körer och orkesterackompagnemang ut- märkt samt länder alla de medverkande till största beröm.
» Det måste ni hushålla noga med!
Tala vid hofjägmästaren, hur ni bör bära er åt, ty han är säkert hemma äfven i den sortens skogs- hushållning, » svarade jag och bugade mig för mina kavaljer, som återfört mig till min plats der jag öppnade en ny konversation med en af de äldre damerna.
Grefven och hofjägmästaren gingo åter ut i buffeten, och jag återsåg iogen af dem förr än en timme senare, då hofjägmästaren bjöd upp mig till en dans, som redan pågått några mi- nuter.
» Om förlåtelse, jag har låtit er vänta, men grefven och jag voro inbegripna i en så liflig diskussion om jagt, att jag glö — ömde mig, » ursäktade min kavaljer.
Hofjägmästaren var sig icke lik längre.
Hans ansigte var blos- sande rödt och hans andedrägt inpregnerad af spritångor.
Detta gaf mig anledning att sitta öfver dan- sen och be min kavaljer taga plats, ty min nyfikenhet var redan väckt, och jag anade, att onda makter hade sitt finger med i spelet.
» Att ni och grefven blefvo så goda vänner i hast, det förvånar mig verkligen, » sade jag.
» Åh, vi ha ju känt hvara — andra länge, fast vi i — inte förlåt, det måtte vara Salignacen, som han spetsade med, som för- orsakar denna fördömda hicka, » af bröt hof- jägmästaren och bemödade sig att se korrekt ut.
» Min vän sköld och jag ha mycket gemensamt, » återtog min kavaljer.
» Han är en väldig Nimrod — värre än jag trodde och det ska bli Men förlåt, här sitter jag och konverserar om saker, som omöjligt kunna intressera er, » afbröt han åter.
» Ja, uppriktigt sagdt tycks det, som om ni smittats genom umgänget med grefven och till- egnat er hans vulkaniska natur.
Ni ser så ecbaufferad ut, som om en eruption förestode. » Pristäfling n:r 2.
Sedan tiden för den första pristäf- lingen nu tilländagålt oeh inom den samma inlemnats ej mindre än trettio sex (36) täflingsskrifter, hvilket ju visar, att täjlingen väckt ett lijligt in- tresse, hafva vi beslutit att redan nu anordna en » Ha, ha, ha!
Alltid lika spetsig och lika förtju —; usande.