Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
årdagens bländande solglans låg öfver " AA landskapet.
Vintersädens kraftigt gröna V s &gt; matta sträckte sig i lätta våglinier upp till den smala hvita rand af blommande slånbuskar, som afslutade skogens fina skif- tande färgtoner af brunt, ljusgrönt och grått.
I den vidsträckta fruktträdgård, som slöt sig in till herrgårdens park, hade krusbärs- buskarna redan fått små blad, och frukt- träden åt solsidan stodo med skära blom- sterknoppar.
Det låg liksom ett återsken af all denna vårglans, friskhet och sprittande Jifslust öfver den unga flicka, som i rastlös ifver skyndade från den ena trädgruppen till den andra, här klappande en trädstam eller sakta och varsamt strykande sin rosiga kind mot en knoppande qvist, der stannande ett ögonblick för att mäta sin egen längd med något ungt träd, innan hon böjde sig ned för att plocka några gula vårblommor vid dess fot.
» Syster Dagmar förnyar bekantskapen med gamla vänner.
Kom hit till fönstret, Viggo, och se, hur ömt hon betraktar det der äppleträdet!
Hon har nog ej, under de tre år hon varit i pensionen, glömt hur skön sommarfrukt det bär. » En ung man i jagtdrägt kom fram till fönstret.
» Så lång fröken Dagmar blifvit! » sade han nästan häpen.
» Är löjtnanten riktigt säker på, att det är hon? » frågade han med ett skalkaktigt småleende, som förlänade hans fina ansigte ett rent af be- dårande drag af ungdomsglädje.
Löjtnant Hugo skrattade bjertligt.
» Ja, du har ju ej sett henne på många år.
Då hon senast vistades här hos faster, var du i utlandet, tror jag? » » Jag har ej sett fröken Dagmar, sedan hon var åtta år, då det hörde till mina göromål eller rättare nöjen att sköta hennes slänggunga samt lära henne att sitta på en häst, utan att hålla djuret i manen. » » Ja, det är sant, du har varit hennes page!
Nu får du lära henne rida, innan vi lä hit sommargäster.
— Tyst, jag tror hon kommer hit till fönstret! » Viggo, eller som han egentligen hette,.
Viktor Vigren, drog sig hastigt till baka, då löjtnanten slog upp fönstret för att helsa god morgon på sin syster.
Hon kom att stå i skuggan af ett litet utsprång på muren, och solen stod så, att hon hade en full- ständig öfverblick öfver rummet.
Hon såg; en ung man med ledig hållning och ett hjerle- vinnande småleende draga sig något åt sidan, under det han fäste ett par goda ljusbruna ögon .på henne.
Hon väntade, att brodern skulle föreställa sin gäst för henne; men då Hugo i stället började skämta öfver hennes gamla kärlek för fruktträdgården, drog hon sig förvirrad till baka.
Några ögonblick derefter kom Hugo skrat- tande in i salongen, dit Dagmar i upprörd och förtretad sinnesstämning tagit sin till- flykt.
» Så lustigt du tog dig ut, Dagmar, med din förnärmade borgfrökenmin, då jag ej presenterade.
— Gissa, hvem det var! » » Som du var ohöflig emot.
Det var naturligtvis emot både mig och din gäst, » inföll Dagmar häftigt.
» Öfver målet sköt du pilen, skön syster min!
Det var ju blott Viggo. » » Viggo?
Du menar väl ej — » » Din forne riddare utan fruktan och tadel, ladufogdens son, jo du.
Och nu skall han lära dig rida.
Tacka mig för det, rosen- knopp! » » Hvad är han då nu? » » Fasters faktotum, häststallets högste chef, min outtröttlige jagtkamrat, när jag vistas här, och en hederlig, bra gosse med både bildning och tukt, » sade löjtnanten i hjert- lig ton.
» Men jag kommer visst att känna mig främmande för honom nu.
Han ser sä fin ut.
Hvad skall jag kalla honom? » » Viggo, helt enkelt; tjenstfolket kallar honom herr Vigren, men det namnet passar honom ej.
— Främmande för honom, sa ' du!
Ah, när du bara varit här en enda dag, blir du åter van vid de gamla för- hållandena.
— Hur är det med faster? » » Hon har blifvit bra gammal under dessa tre år; hon tyckes ej längre intressera sig för någonting. » » Nej, inte stort.
Du får allt betrakta mig som din ende beskyddare, lilla syster.
— Vi två ha snart blott hvar andra, men så kan du också i allt lita på bror Hugo. » Den tjugufyraårige ynglingen kysste ömt det rosiga ansigte, som nu så förtroendefullt vändes mot honom.
Våren var förbi; rosorna blommade kring det gamla slottet; men ej var det de, ulan röda, svällande qvinnoläppar, som ute » i stora verlden » fält ett par ord om faran att hålla sin unga syster med en så fager och nobel stallmästare.
Julisolen målade darrande, glänsande fläckar på den lilla skogsängens saftiga matta, der två sadlade hästar än nappade
t i o n s k e ä n ä r m a s t e p o s t a n s t a l t.
— - B i d r a g f r å n alla o m r å d e n f ö r q v i n l i g verksamhet mottagas med tacksamhet.
Endast en sida af p a p p e r e t b ö r af en munfull gräs, än lekfullt gnedo sina fina halsar mot hvar andra.
På en afhuggen frisk ekstam suito Dagmar oeh hennes barn- domsvän leende och pratande, utan en aning om, att ett hjerta klappade af ångest och harm helt nära dem, och icke sågo de det bleka ansigte, som böjde sig fram emellan buskarne bakom dem.
Som två glada, tanklösa barn lekte de två med en stor gräshoppa, som Dagmar fångat, oeh höll i handen.
Viggo lutade sig fram för att se, om gräshoppan verk- ligen bitit sig fast i det lilla rosenfärgade fingret, då den vackert gröna insekten med ett enda skutt förflyttade sig bort på hans arm.
Med ett litet utrop af barnslig harm räckte Dagmar ut sin hand efter flyktingen, men fick handen hastigt fångad emellan solbruna kraftiga fingrar.
Skämtet och löjet tystnade, men blott för en sällhet, som är för stor, för ren och helig att linna ord.
Ett prassel i skogen, en orolig gnäggning af Dagmars häst återförde dem till verklig- heten.
» Vi sitta här visst för länge, » sade hon oskyldigt och drog sin hand ur hans.
» Ja, det är tid att återvända, » svarade han med en suck.
Men i nästa ögonblick låg åter det sorglösa hjertevinnande leendet öfver hans unga ansigte.
Med ridderlig vördnad lyfte han Dagmar på hästen, och sida vid sida redo de genom den svala, friska löfskogen.
Följande dag var qväfvande het, men vid den vanliga timmen stod Viggo med Dag- mars och sin egen ridhäst vid slottstrappan.
Ett tungt gulaktigt moln låg rakt öfver borg- gärden, när Dagmar kom ned för att stiga till häst.
Viggo skyndade sig fram för att lyfta henne i sadeln, då löjtnant Hugo häf- tigt kom rusande ned för trappan.
» Jag rider sjelf ut med fröken, » sade han flämtande och sköt Viggo åt sidan.
» Du behöfver ej åtfölja oss! » Som träffad af ett slag i ansigtet flög ynglingen ett par steg baklänges och blef hvit som lärft, medan ögonen ljungade af vrede.
. » Herr löjtnant! » sade han nästan hotande.
» Så, sitt upp nu! » sade Hugo otåligt, lättande systerns stigbygel, utan alt se på Viggo.
I glödande vrede vände sig Dagmar mot sin bror.
» Jag väljer sjelf min ledsagare!
Viggo, var god för min häst till baka till stallet!
1 dag rider jag ej ut! » » Dagmar! » » Hugo! » Med blixtrande ögon mätte syskonen hvar andra.
» Tänk då på beljeningen — ditt rykte! » sade Hugo sakta, med ansträngning tyglande sin vrede.
» Mitt — rykte! » Det låg en häpen för- våning i de två orden, och hennes ögon sökte ängsligt Viggo, som stod stum och blek hållande häslarnes tyglar.
» Antingen blir du hemma eller jag! » sade hon i upplågande trots, vänd mot sin bror.
Då skar en blixt igenom det lunga molnet, häslarne skyggade, och då Viggo nu förde dem bort, föllo tunga regndroppar ned och fläckade gårdens stenläggning med märken liksom efter stora tårar.
Ingen mer än de tre handlande personerna hade sett uppträdel.
användas och marginal lemnas.
N a m n o c h a d r e s s t o r d e alltid noga a n g l f v a s, o c h kan f u l l k o m l i g d i s k r e t i o n från r e d a k t i o n e n s s i d a p å r ä k n a s.
Inne i Dagmars rum stodo åler syskonen midt emot hvar andra, men nu hade vreden vikit för en smärta, som blott det unga nyvaknade hjertat kan känna.
Dagmar hade slagit sina armar kring broderns hals.
» Hugo, drif ej bort honom! ...
Han rår ej för ...
O, himmelens Cud, skola vi clå ej få vara tillsammans! ...
Får jag aldrig se honom?
Hugo, om han är borta ... borta, kanske redan i morgon.
eller.
O nej.
nej, Hugo, inte i dag! » Hennes gråt var hjertslilande.
Broderns ögon tårades, han lade den skälfvande flickan ned på en soffa, lutade hennes hufvud mot sitt bröst, smekande hennes hår, och talade tröstande ord, som hon ej uppfattade, emedan hon vissle, att de ej innehöllo hopp.
» Gå, gå till honom! » sade hon ändtligen med ett försök att qväfva de konvulsiviska snyftningarna.
» Hugo, var god mot honom! » » Löjtnanten kommer för att ge mig mitt afsked.
Jag är beredd alt gå. » » Viggo — vill du åtfölja mig på en resa till Schweiz?
Vi resa då i öfvermorgon. » » Herr löjtnant!
— Gud välsigne er, för det ni ej drifver mig bort som en ärelös!
— Hon skulle aldrig — aldrig ha öfver- vunnit det! » Den unge mannen slog båda händerna för sitt ansigte, ty stora tårar rullade ned från de bruna ögonen.
Hugo vände sig bort.
Han kände sig som en brottsling emellan dessa två, som han i sin ungdomliga tanklöshet hade fört tillsammans, och som nu måste skiljas.
Kunde det vara annorlunda?
Verlds- mannen svarade nej och tusen gånger nej; men något varmt, fint och ljust längst inne i hans hjerta hviskade: » Det borde vara annorlunda, och en gång skall det, som Gud sammanfogat, ej skiljas af menniskors fördomar. » Teater och musik.
Stora teatern uppförde i måndags för första gån- gen Hermann Götz ' komiska opera » Hårdt mot hårdt ».
Operan, hvars libretto är utarbetad på grundvalen af det bekanta Shakespeareska stycket » Så tuktas en argbigga », vann afgjord framgång hos den talrika, ehuru märkligt nog ej fulltaliga publiken.
Med sin liffnlla dramatiska handling och sin vackra musik torde operan säkerligen kunna påräkna atl hålla sig rätt länge på reper- toaren.
Utförandet var synnerligen förtjenslfulU.
Sär- skildt utmärkte sig fröken Klcmming som Kata- rina, om hon ock — må hända riktigt — föreföll betydligt tamare än Shakespeares » argbigga ».
Hr Linden var en dugtig Petruchio, hvilken såväl i sång som spel väl förstod gifva sin mycket for- drande roll den rätta prägeln.
Hr Janson åter- gaf Hortensios roll c o n amore, o c h i bättre hän- der torde den samma ej kunnat komma.
Af de öfriga rollinnehafvarne förtjena fröken, Karisohn och hr Strömberg att nämnas.
Den förra var en god Bianca, och den senare en förträfflig Baptista.
Hr Strandberg fylde i vokalt hänseende godt sin plals, men borde vara betydligt mindre tafatt än han är.
Operans musik är melodisk och har att uppvisa flere vackra soli och anslående ensembler.
För- sta akten förefaller något långtrådig, men de tvenne återstående äro såväl i dramatiskt som musikaliskt hänseende så mycket lifligare och intressantare.
Det hela går som sagdt synnerligen väl under hofkapellmästaren Nordquists skickliga ledning.
Symfonikonserten å Stora teatern i morgon afton upptager: Simfonie serieuse af Fr. Berwald; kon -- sertaria af Mendelssohn, utföres af fröken Paasche; Chopins pianokonsert (e-moll), spelas af fru Gros- ser; Vårbrytning, konsertuvertyr af A.
En lifsuppgitft.
| I ^ i e n r i k a kunde icke sofva.
Hon vred och * å » % vände sig i sin säng, som om lakanen bränt henne, hon hörde klockan ute i salen slå timme efter timme, och den qväfvande känslan ville ej lemna henne.
Hon förstod sig icke sjelf.
Hon hade ju ej gjort något orätt, tvärt om.
Allt hvad hon sagt hade ju varit sant, och det var endast för flickans väl, hennes eviga väl, som hon hade talat.
Men ändå — — Hvad hade hon för sig der inne i sitt lilla rum?
Monne hon kunde sofva?
Klockan slog två.
Nej, detta var omöjligt att stå ut med!
Den underliga ångesten grep henne om s ' .rupen och spände in hårda, iskalla fingrar.
Det måste väl ändå vara samvetsqval!
Om hon bara visste, huru Ingrid tagit det.
Hon hade varit så onaturligt stilla och tyst.
Låg hon och grät der inne?
Men det var ju dåraktigt, inte kunde det höras så långt, salen låg emellan.
Men om hon grät alldeles förtvifladt och inte visste, hvar hon skulle söka trösten!
Henrikas panna var all- deles våt af kallsvett.
Hon satte sig upp i sängen och fortfor att lyssna, fast hon visste, att det var lönlös möda.
Så kom ångesten igen som en hysterisk kramp och dref henne upp ur sängen, och innan hon visste, hvad hon gjorde, hade hon kastat på sig nattrocken och strukit in sina bara fötter i tofflorna och nu stod hon lutad mot Ingrids dörr med alla sin själs krafter koncentrerade i hörseln.
Icke ett ljud, endast väggklockans knäppande.
Hon öppnade varsamt dörren och stod nu midt i rummet.
Hon kunde ingenting urskilja i mörkret.
Men hon hörde åtminstone inte dessa hjertslitande snyftningar, som marterat hennes inbillning.
Ingrid sof kanske.
Hon lyfte redan foten för att dra sig ut igen, tyst som hon kommit, då hon hörde en klanglös röst från soffhörnet: » Är det tant? » » Ja, mitt barn — ligger du? » » Nej. » Henrika gick efter rösten, och hennes ut- sträckta händer rörde vid Ingrids hår.
Hon satt fullt påklädd i den bäddade liggsoffans hörn, och hennes panna och kinder kändes all- deles kalla.
Men hon grät icke.
Henrika satte sig bredvid henne på bädden och slog armarne om henne.
Hon gjorde intet motstånd, hennes hufvud sjönk tungt och trött ner mot tantens axel.
Ingendera sade något på en lång stund, men Henrikas själsspänning löste sig i en ström af tårar, och hon, som icke kunde smeka, strök oupphörligt den lilla kalla handen, som låg i hennes knä.
» Barn, » snyftade hon slutligen, » är du ond på mig? » » Nej, det har jag inte tänkt på.
Tant rår ju inte för det — » » Nej, men jag kunde ha sagt det annorlunda, skonsammare — » » Det hade inte förändrat saken det ringaste.
Jag märkte för öfrigt inte, att tant sade det på något mindre skonsamt sätt.
Det kändes som tusen knifstyng — - men det var inte orden. » » Skall du inte gå och lägga dig? » » Nej, hvad tjenar det till? » » Du blir så förbi i morgon — » » I morgon!
Hvad bryr jag mig om hvad som skall ske i morgon? » sade den unga flic-
Manuskript, s o m e j a n t a g e s till I n f ö r a n d e, å t e r s ä n d e s, s å v i d a p o r t o fogas.
kan i en ton af vämjelse.
» Om det aldrig mer blir nägon morgondag för mig, så gör det mig oekså det samma.
Oeh jag riktigt önskar, att jag aldrig mer behöfde se solen oeh gatorna och menniskorna.
Om jag finge sitta här i mörkret och dö — det vore det allra bästa. » Hon försjönk åter i sin dvala, men hon spratt till, då hon kände en het tår falla pä sin hand.
En tår — men hon grät ju inte längre?
Den paroxysmen var ju förbi?
Men då var det ju tant, som — —?
Och lydande ögonblickets ingifvelse kastade hon sig handlöst ner öfver Henrikas knän, som om hon velat gömma sig der, söka skydd mot en öfverhängande fara, och så bröto hennes egna tårar åter fram, oeh hon grät ymnigt, men icke så krampaktigt oeh vildt som förut i natt, det kändes icke som det gjorde då, som om hvarje tår värkte fram och vållade henne en stor smärta, nej, det var snarare som en lättnad.
Henrika gjorde inga försök att lugna henne, ty hon förstod, att detta var nyttigt.
Hon förde endast då och då handen öfver hennes hufvud eller klappade henne tafatt på axeln.
» Åh, tant, » kom det slutligen, då gråten småningom stillnat af, » att man kan lefva efter något sådant!
En gäng i natt blef jag sä glad, jag tyckte alldeles, att hjertat stannade — jag kände inte alls, att jag hade något, och då tänkte jag: nu dör jag!
— men så började det slå igen. » » Tala inte så der, Ingrid; du gör synd. » » Hvad har jag väl nu att lefva för? » » Nu?
Mer än någonsin har du nu något att lefva för, » sade Henrika med kraft, och hennes ton ljöd så fast och öfvertygad, att Ing- rid förvånad satte sig upp.
» Jag förstår inte. » » Förstår du inte den uppgift, Herren förelagt dig?
Den är ändå så klar, för mig åtminstone.
Förstår du inte, att hela ditt jordelifs diktan och traktan nu måste bli att godtgöra hvad din mor brutit? » » Men det är ju inte möjligt!
Åh, tant, tror du inte, att jag redan har hunnit tänka på det också under de här förfärliga timmarna!
Han är ju borta, äfven han. » » Hvem? » » Min far, som hon brutit mest emot.
Han är ju död — för hennes skull.
Om han lefvat, skulle jag kanske med den ömmaste dotterliga kärlek ha kunnat godtgöra honom i någon ringa mon för — — det förfärliga, och han skulle kanske — men nu — » » Nej, barn, du missförstår mig, jag tänker inte på din far.
Det fins en annan, som hon har brutit tusenfaldt svårare emot. » » En annan?
Menar du mig sjelf? » » Nej — jag menar Gud. » Det blef tyst en stund.
» Tror du, tant, att mamma — — » Hon tystnade, som om hon icke vågade säga ut ordet, men slutligen tvingade hon det knappast hörbart öfver sina läppar: » tror du att mamma är — — fördömd? » » Hon dog i sina synder.
Och vår Fräl- sare — » » Ja, vår Frälsare — han har ju dött för oss alla? » » Endast för dem, som annamma honom i ånger och tro. » » Men kanske mamma i dödsstunden —?
» » Det vet endast Gnd. » Åter blef det en paus.
Ingrid steg upp; det hade kommit som en oro öfver henne.
Hon gick fram till fönstret och drog upp gar- dinen; ett haf af hvitt månljus strömmade in, omslöt girigt den ungdomliga gestalten, som stod lutad mot fönsterposten, stirrande ut i bi- A n n o n s e r m o t t a g a s e n d a s t m o t k o n t a n t l i q v i d i f ö r s k o t t a f 2 5 ö r e p r 4- " spalt, petitrad (
Ingen a n n o n s införes under 1 krona- stjernrymdcn, och lade en lång, kolsvart.skugga bakom henne på golfvets hvita tiljor.
Till sist vände hon sig om.
skulle kunna bestå.
Ja, fast jag kände Erik så litet, kunde jag inte låta bli att tala med honom om den under resan.
Men jag har » Och hur skulle jag, en stackars ofullkomlig nästan aldrig trott, att det fans någon sådan menniskovarelse, kunna godtgöra hvad hon har uppgift för mig.
Aldrig Iroti det riktigt — brutit mot Gud? » sade hon i förundrad ton.
men jag hade ändå liksom en vidskeplig aning om, att den kanske väntade mig här i Stockholm. » » Det kan inte vara din mening, tant. » » Det var en aning, men vidskeplig var den » Jo, det är min och det är också hans inte.
Det var Jesus, som stod vid din sida mening. » och hviskade det i ditt öra.
Det tror jag fullt » Men på hvad sätt? » » Genom att ge dig sjelf åt honom i din och fast.
Och nu, sedan " jag hört dig tala om mors ställe — ge dig hel och hållen i hans detta, är jag ännu mera säker på min sak.
Du våld, med tankar och känslor, önskningar och har en lifsuppgift, Ingrid, mera storartad och begär, vilja och förnuft.
Ge dig åt honom svår än någon annan menniska på jorden, och som en brud ger sig odeladt åt sin jordiska den kan inte fyllas af någon annan än af dig.
Din mor har aldrig kostat på honom Ser du inte Guds finger peka i mörkret?
en tanke, derför skall du utestänga ifrån dig Känner du inte hans hand hvila på ditt hufvud tanken pä allt annat, som icke är han, haka och inviga dig till det heliga värfvet? » Ingrid skakade på hufvudet.
dig fast vid honom, så att du känner hans » Nej, tant, ännu känner jag ingenting.
Jag gudomliga kraft genomströmma dig i hvarje minut, tills du till slut känner, att du är ett är så andligen sönderbråkad och så trött — med honom, att han för din stora kärleks skull, jag kan inte tänka — allt är så oredigt för tagit dig upp i sitt hjerta och gjort dig till mig.
Men nu är det, som om jag önskade, sin egen.
Din mor har aldrig vandrat ett steg att det skall komma en dag i morgon äfven på hans väg, derför skall du inte lemna den för mig.
Du har tändt en gnista inom mig, en sekund, och om den än käns svår och tör- tant — och nu vill jag lefva och se, om den nig i början, skall du rikta blicken oafvändt skall kunna bli något annat än en gnista. » De stodo en stund tysta inför hvar andra.
mot målet, der han väntar dig, och då skall » Min lifsuppgift! » sade Ingrid sakta, liksom inte din fot stappla, och så sjunker du till sist i hans armar.
Och då han vet, att du på försök.
» Nu skall jag lemna dig ensam med dina gått den långa och svåra vägen, fast din kär- » God natt.
Gud lek till jorden dragit dig så mäktigt åt sidan, tankar, » sade Henrika.
och att du inte allenast, för att komma till skydde dig! » honom, har måst bekämpa dig sjelf, utan också Ingrid stod qvar med nedböjdt hufvud och din mors onda natur, som är i dig till en del nedhängande armar; hon märkte knappast, att åtminstone, liksom ditt ansigte bär hennes drag tanten gått.
— och då han vet, att du gjort allt detta för Men Henrika låg på knä i sin bönevrå inne din mors skull, för att blidka hans vrede mot i sitt rum med ansigtet mot väggen.
Hon henne och försona hennes syndaskuld, skall han frågade sin herre och mästare, om hon gjort se i nåd till ditt goda uppsåt och ge sina ett godt dagsverk, och han svarade henne — englar en vink att föra synderskan upp till bon hörde orden klart och tydligt — att han hans tron, och der ska ni bägge falla ner för var nöjd med henne.
hans fötter, och han skall i sin stora barm- Hon gick till sängs.
Lakanen brände henne hertighet lyfta upp er bägge och förena er bägge ej längre, de voro svala och lena som silke.
i samma famntag. » Ångesten var bortdrifven och kom ej mera igen.
Henrika hade talat sig varm; hennes ögon Rummet på andra sidan salen ingaf henne ej längre någon förfäran, och om hon nu än hört strålade i månskenet af en extatisk glöd.
» Tror du allt hvad du nu har sagt? » frå- de mest förtvinade snyftningar och jämmer- gade Ingrid, utan att ännu riktigt låta rycka suckar derifrån, skulle hon endast ha giadt sig sig med; allt dylikt var henne ännu så främ- deråt oeh tackat och lofvat.
Henrika hade icke på många år känt en sådan frid i sitt mande.
» Ja, så sant jag tror på Gud, vår Frälsare, sinne, och hon behöfde ej längta efter sömnen — den kom okallad och kysste hennes ögon- och på ett evigt lif! » lock till belöning, för att hon gjort sin pligt Ingrid gick ett par steg inåt rummet, stan- mot Aimées dotter.
Hon sof den rättfärdiges nade framför Henrika och såg henne in i djupa lugna och drömfria sömn, tills solen stod ögonen.
» Men ligger det någon rättvisa i detta, kan högt på himlen.
(Forts.) den ene godtgöra för den andre? » » Kristus har ju godtgjort för oss alla. » » Ja, det är sant.
— Men är det inte för- mätet af en svag dödlig att vilja härma hans Hvad man sprakade om hos försoningsverk? » » Ödmjuka dig först i stoftet, drif ut hvarje » tant Anna ».
gnista högmod ur ditt hjerta, gör det klart för dig, att du är den uslaste mask, som kryper ^ M l e t är kanske icke alldeles rätt gjordt att på jorden, och grip dig sedan an — dä skall w s K i sqvallra ur skolan, men det kan icke han räkna dig till förtjenst, att du af kärlek hjelpas, jag känner ett verkligt behof af att få och glödande trosnit satt din uppgift högre än omtala hvad man sprakade om hos tant Anna, då vi här om dagen sutto kring det ännu icke någon annan mensklig varelse. » » Min uppgift! » upprepade Ingrid efter en afdukade kaffebordet.
Sällskapet var litet, idel såta vänner, och stund i drömmande ton.
» Det är inte första gängen de orden sysselsätta mina tankar.
Du man var derför icke så nogräknad, utan talade skall veta, tant, att det i åratal varit min fritt hvad man tänkte — — — — — — » Har ni läst hvad vår väninna Ouido stora sorg, att jag ingen uppgift haft — jag menar ett kall af högre art än det hvardagliga, skref till mig i förra numret af Idun? » frågade och som vore enkom afsedt för mig.
Det har tanten.
varit min vurm, min fixa idé.
Jag tänkte på » Visst ha vi läst det, » svarades af flere den der lifsuppgiften dagar och nätter, undrade, munnar på en gång.
om den någonsin skulle komma, och hvari den » Skall jag säga min oförgripliga mening —
fortsatte fru X.
— » så tyckte jag att de der beskyllningarna för liknöjdhet, och — Gud vet hvad det allt var — verkligen äro ganska orättvisa — — — » » Lina har bestämdt rätt i det påståendet, » inföll fru Y.
Jag tror, att den, som sett sig litet omkring mellan kulisserna i det äktenskap- liga lifvet, vet nog att qvinnan uträttat månget storverk, för hvilket mannen sedan fått namnet och hedern.
Inte vet jag hvem som först kom upp med vattenledningen till köken, men det vet jag, att när det var fråga om vattenledning här i sta ' n och gubben min skulle gå upp i stadsfullmäktige, så sade jag till honom: » Hvad du gör, så laga att vi få vatten i köket utan att springa upp och ned för trapporna. » — » Kära Beata, » sa ' gubben min då, » tänker du inte på den orimliga kostnaden?