Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
För att i öfrigt kunna rätt uppfatta olikheten emellan författarens åsigt, å ena, och den af Lag-utskottet och af mig framstälda, å andra sidan, är det af nöden att fästa uppmärksamheten på följande af författaren, å ett annat ställe i hans uppsats, uttalade åsigt: »Det kan icke nekas, att lagstiftaren bättre motsvarat lagskipningens »behof att erhålla bestämda straffmått, som vore att för ordinära fall för »de särskilda brotten tillämpa, om han, såsom ock Utskottet antager vara »följdrigtigast med den åsigt, som af Utskottet bekämpas, för hvarje för»brytelse utsatt ett fixt straff och tillåtit dettas höjande eller sänkande inom »angifna gränsor, med afseende på förhanden varande omständigheter, hvilka »då likväl borde såsom skäl för förändringen särskildt åberopas.
Det borde »icke vara för djerft att hysa den förmodan, att detta är målet, hvartill »man i kriminallagstiftningen har att sträfva, om man vill, att i latitud»systemet skall finnas någon regelbundenhet, och att straffväsendet skall »lyda den allmänna regeln för statens verksamhet att ej bero af godtycke, »utan efter objektiva grunder liandhafvas.
År detta sannt, så hafva vi att »i den nya strafflagen se endast första hufvudsakliga steget till den reform »inom strafflagstiftningen, som synes vara en af vår tids förnämsta upp»gifter.
Till dess målet är vunnet, blifver den praktiserande juristens sak »att sjelf bestämma det medium af straff, som inom de särskilda latitu»derna bör regelmässigt tillämpas.»
Jag tvistar ej med författaren om önskvärdheten af det mål för strafflagstiftningen, hvilket han sålunda uppstält; och vi lära äfvenledes vara ense derom, att nämnda mål icke är förverkligadt i den nu gällande lagstiftningen; men det synes mig, att denna lagstiftning, såsom den nu är ordnad och efter Lag-utskottets förklaring bör förstås, stigit öfver-, i stället för att vara på väg till besagda mål.
Med fixa straff till utgångspunkt blifver närmaste steget, i riktningen mot ett fullständigt latitudsystem, fixa straff med rättighet för domaren att höja eller sänka detta straff efter de vid brotten sig företeende försvårande eller mildrande omständigheter.
Derefter kommer i ordningen upphäfvandet af alla fixa straff med bemyndigande för domaren att i förekommande fall använda det straff, han anser lämpligast inom gränserna af ett minimum och maximum eller allenast under 121 under samt till och med ett stadgadt maximum.
Och på denna sistnämnda punkt befinner sig för närvarande vår strafflagstiftning.
När detta är förhållandet, måste, efter mitt sätt att se, hvarje försök att fastställa ett straffmedium, som bör regelmässigt tillämpas å brott, vid hvilka hvarken särdeles försvårande eller förmildrande omständigheter finnas, eller der dessa uppväga hvarandra ömsesidigt, vara och förblifva ett ofullkomligt sätt att tillämpa systemet, sådant det nu en gång är stadgadt, ett tillämpningssätt, som följaktligen icke i sig kan hafva fullkomligt berättigande, utan får söka det i domarens misstroende till sin förmåga att i hvarje fall träffa det rätta straffmåttet, i allmänhetens oförmåga att bedöma skiftningarne af samma brotts straffbarhet o. a. d. Om jag, vid förutsägelsen att dylika försök ändock skola komma att äga rum, nytjade ordet frukta, ville jag dermed icke säga, att i nämnda försök låge någonting så fruktansvärdt; min afsigt var endast att uttrycka, det dermed någonting skedde, sorn icke vore önskvärdt; ty utan tvifvel är det antagna latitudsystemet det fullkomligaste, förutsatt att det blifver i hvarje fall riktigt tillämpadt.
När nemligen domaren har att välja straffen inom en rymlig latitud, sträckande sig ej blott inom utmålen af samma straffart utan jemväl till olika sådana, bör han kunna, derest han i tillräckligt mått besitter skarpsinnighet och omdöme, bättre afpassa straffet efter det gifna brottet, än om detta sistnämnda vore belagdt med ett bestämdt straff, hvilket finge efter omständigheterna endast i någon viss, ringare mån höjas eller sänkas.
Efter denna utveckling af min i 1864 års Berättelse uttalade åsigt uti förevarande ämne förmodar jag, att densamma äfven af olika tänkande skall befinnas äga sin befogenhet.
Utan tvifvel erinrar sig den läsare, som egnat någon uppmärksamhet åt mitt yttrande rörande detta ämne i 1862 års Riksdagsberättelse, att detsamma var framkalladt af en under granskning af fångförteckningarne gjord iakttagelse, att i de jemförelsevis flesta fall det redan då i särskilda delar af brottsmålslagstiftningen införda latitudsystemet så tillämpades, att minimum af straff ådömdes.
Jag misstänkte, att detta icke gerna kunde vara riktigt och med systemet öfverensstämmande.
Denna tanka ledde mig ett steg längre, och jag kom på ungefär samma funderingar, som författaren till ifrågavarande uppsats utvecklat.
Jag ansåg rättssäkerheten bättre tillgodosedd derigenom, att ett straffmedium uppsöktes inom latitudens gränser, och att höjning eller sänkning af straffet finge bero af de försvårande eller de förmildrande omständigheternas öfvervigt, ty lika väl som brottet kunde definieras, lika väl skulle, trodde jag, brottsligheten kunna tänkas oberoende af tillstötande omständigheter, sorn försvårade eller förmildrade densamma.
Men så kom Lag-utskottets förklaring, som visade, att Utskottet, då det, efter R.
St. Just.-Ombudsmans Embets-Berättelse till 1865 års Riksdag. 16 122 granskning af Kongl. Maj:ts nådiga förslag till strafflag, framlade detsamma med en och annan ändring till Rikets Ständers antagande, haft i berörda ämne en helt annan åsigt, den jag i 1864 års berättelse framstält.
Rikets Ständer antogo Lag-utskottets lagförslag och det vann sedermera Kongl. Maj:ts nådiga fastställelse.
Om ock, såsom författaren anmärkt, lagstiftaren icke tillika uttryckligen antagit
Utskottets merberörda förklaring öfver lati - tudsystemets rätta förstånd, så har han dock ej uttryckligen förkastat densamma.
Han har vetat, att en sådan uppfattning funnes till, han har sett densamma påyrkas af en myndighet, hvilkens åsigt i ämnet han kunde förutse skulle ofta och med skäl rådfrågas af lagskijiaren, och att han förthy hade att vänta, det densamma utan tvifvel komme att på lagskipningen utöfva ett betydligt inflytande, och detta allt oaktadt har han ingenting gjort för att motverka ett sådant inflytande.
Hvad annat kan detta anses innebära, än att lagstiftaren stillatigande gillat och såsom sin egen erkänt denna åsigt?
När så skett, har jag ansett och anser mig icke tillständigt att förorda och dermed i någon mån bidraga att förleda lagskiparne till en annan uppfattning af lagen.
Jag kan nemligen, sedan det af merbenlälde författare framstälda högsta målet för lagstiftaren befunnits vara en redan förbigången ståndpunkt i systemets utveckling eller, såsom Lag-utskottet till och med kallar det, en maskerad återgång till systemet af fixa straff, icke förena mig i den åsigt, att det skulle vara »den praktiserande juristens sak» att verka för nämnda mål genom att »sjelf bestämma det medium af straff, som inom de särskilda latituderna bör regelmässigt tillämpas.»
Hans pligt är utan tvifvel att söka göra sig förtrogen med det i lagen utpreglade system och att i dess hela omfång tillämpa det efter yttersta förmåga på sådant sätt, att alla dess fördelar må komma menskligheten till godo.
Jag har antydt de svårigheter, med hvilka han under ett sådant sträfvande har att kämpa, och tillika uttryckt »fruktan», att det åtminstone i begynnelsen blifver honom omöjligt att annorlunda än ofullständigt motsvara de på honom stälda, stora fordringar.
Om jag sålunda måste i angifna punkter fortfarande hysa åsigter, stridande emot författarens, hindrar detta mig icke att, såsom jag redan gjort, erkänna värdet af hans arbete.
Det bidrager alltid till utredande af ett hos oss så föga bearbetadt ämne; och den praktiske juristen skall säkert med glädje emottaga vidare meddelanden i denna och i andra bland de många nya frågor, hvilka lagstiftningen på senare tiden bragt å bane. 123 Rikets Ständer hade vid sistförflutna Riksdag, med anledning ej mindre af en i ämnet gjord framställning uti min då afgifna embetsberättelse än ock af motion, som vid samma Riksdag väcktes, genom underdånig skrifvelse den 25 Juli 1863, anmält, att Rikets Ständer, för sin del, beslutat en författning af följande lydelse: »Med upphäfvande af 2 mom. af 24 kap. 5 § Rättegångs-balken, så»dant detta lagrum blifvit förändradt genom Kongl.
Förordningen den 18 »April 1849, förordnas, att samma moment skall erhålla följande lydelse: »I Rådstufvurätt skall genast, efter det saken blifvit utförd, antingen »dom afsägas, eller ock viss tid tillkännagifvas, då parterna äga komma tillstädes för att afhöra dom.» Kongl.
Domstol afgaf deröfver infordradt underdånigt utlåtande den 21 September 1863 och, lemnande utan anmärkning den i Rikets Ständers förslag följda grundsats, yttrade, att enär, om 2 punkten af 24 kap. 5 § Rättegångs-balken ändrades, på sätt Rikets Ständer föreslagit, 3 punkten i samma § samt 6 och 7 §§ i nämnda kapitel ej lämpligen kunde vid deras nuvarande lydelse bibehållas, och förslag till förändrad redaktion af sistberörda lagrum icke är vordet af Rikets Ständer framstäldt, Högsta
Domstolen ansåge sig vara förhindrad att å förslaget tillstyrka bifall; och har Kongl. Maj:t afslagit Rikets Ständers ifrågarande förslag.
Då de skäl, Rikets Ständer för berörda lagförslag andragit, fortfarande förefinnas och icke kunna anses genom Kongl. Maj:ts afslag å det samma till sin vigt och betydelse underkända, samt enär dertill kommer, att stadgandet i ofvanåberopade 7 § af 24 kap.
Rättegångs-balken, »att »alla Rättens domar eller utslag, som, efter kungörelse å Rättens dörr af»sägas eller utgifvas, böra förut tvefalt färdiga skrifvas utan fel, att delo»männen må dem med Rättens underskrift och insegel undfå mot den lösen »som särskildt stadgadt är», oaktadt den förklaring, Kongl. Brefvet den 15 Januari 1856 innehåller, fortfarande står i strid med gällande Expeditionstaxas grundsats, att svarande part ej äger skyldighet att lösa Rättens dom eller utslag; har jagansett mig böra på det sätt förnya min förut gjorda framställning i ämnet, att jag härmed vördsamt underställer Rikets Ständers pröfning, huruvida icke, för vinnande af det med ofvanomförmälda lagförslag afsedda ändamål, anledning vore för handen, att Rikets Ständer, utan att föreslå förändrad ordalydelse i de särskilda §§ af allmänna lagen, som härom handla, för sin del beslutade en författning af ungefärligen följande innehåll: »Med ändring af hvad i 24 kap. 5 och 6 §§ Rättegångs-balken, först»nämnda lagrum sådant det lyder i Kongl.
Förordningen den 18 April »1849, samt eljest i lag finnes stadgadt om utgifvandet af Rådstufvurätts dom 124 »eller utslag efter anslag, förordnas, att i Rådstufvurätt skall genast, efter de »saken blifvit utförd, eller invändning till Rättens pröfning öfverlemnad, an»tingen dom eller utslag afsägas, eller ock viss tid derför tillkännagifvas.»
I sammanhang härmed tillåter jag mig, då enahanda skäl till lagförändring är för handen som i fråga om Rådstufvurätts utslag, på det sätt förnya den framställning, hvilken gjordes i min vid sistförflutna Riksdag afgifna embetsberättelse (sid. 108) angående Konungens Befallningshafvandes i Stockholm utslag, hvarom förmäles i 2 kap. 6 § Utsökningsbalken, att orden: Konungens Befallningshafvande i Stockholm kungöre genom anslag vid middagstimma, att dess utslag i saken skall gifvas ut nästa dag derefter, och på den dagen bör utslaget stäldt vara, utbytas emot ett stadgande af ungefärligen den lydelse, att Konungens Befallningshafvande i Stockholm skall, efter det saken så utförd är att utslag bör gifvas, genast bestämma dagen, då utslaget utgifves, hvarom, då part är frånvarande, anslag göres, vid middagstimma dagen före den, på hvilken utslaget utfärdas.
Under granskning af de till Justitie-Ombudsmans-expeditionen inkomna fångförteckningar har icke sällan visat sig olikhet i domslut öfver personer, som, intagna å allmänna Arbets- eller försörjningshus, derifrån rymt och medtagit samt förskingrat dels endast påhafda kläder, dels ock derjemte verktyg och redskap eller andra inrättningens tillhörigheter.
Denna olikhet har bestått deri, att en domstol ansett nämnda förbrytelse för stöld, en annan för förskingring af anförtrodt gods; till hvilken skiljaktighet åter orsaken varit den, att förstnämnde domstol, på grund deraf, att uti gällande Reglemente för den ifrågakomma Arbets- eller försörjnings-inrättningen stadgades, att
Direktionen, föreståndaren eller förestånderskan för inrättningen ägde husbonderätt öfver de derstädes intagna hjon, hvilka förthy blifvit betraktade lika med tjenstehjon och bedömda efter 4 § 3 mom. i Kongl.
Förordningen om ansvar för stöld och snatteri samt rån den 4 Maj 1855, hvilket lagrum motsvarar 20 kap. 4 § 2 mom. uti Strafflagen och innehåller, att »Tjenstehjon, köpmansbetjent, gesäll, lärling eller annan enskild tjenare, som uppsåtligen förskingrat eller, i uppsåt att sig eller annan det tillegna, undandolt hvad i dess vård af husbondefolket eller deras gäst lemnadt blifvit, varde straffad såsom för stöld eller snatteri», och det under försvårande omständigheter, så att straffarbete, som bör följa, kan med ett år förhöjas, och den brottslige dessutom dömas förlustig medborgerligt förtroende på viss tid; då deremot den andra domstolen tillämpat § 33 af Kongl. Förordningen om förfalskning så ock om bedrägeri och annan oredlighet den 7 September 1858, hvilken § återfinnes i Strafflagen under 22 kap. 11 §, och der 125 lyder så: »förfalskar man, svikligen förbyter, försnillar eller eljest uppsåtligen förskingrar annans gods, det man i besittning häfver; straffes med böter eller fängelse»; varande i detta fall brottet ej underkastadt åtal af annan än målsägande och ej förenadt med mistning af medborgerligt förtroende.
Det är följaktligen en väsentlig olikhet ide straff, som sålunda drabba brott af samma art och straffbarhet, och en olikhet, som icke betingas eller kan försvaras genom latitudsystemets fordringar, utan innebär en verklig orättvisa, hvars orsak bör undanrödjas.
Denna orsak ligger i domstolarnes skiljaktiga uppfattning af begreppet om den husbonderätt, som finnes tillagd Arbets- och försörjningsanstalts
Direktion eller föreståndare.
Husbonderätten i sin ursprungliga form sammanföll i det närmaste med fadersväldet, men emottog sedermera inverkan af kontraktsläran.
Så mycket återstår dock af densammas ursprungliga art, att husbonden kan hålla tjenstehjonet att fullgöra sina sysslor, till och med under särskilda förhållanden medelst aga, samt äger större skydd till sin person mot våld af tjenstehjon än af andra.
Att åter lagen bestraffar tjenstehjons olofliga tillgrepp från husbonde strängare, än dylikt tillgrepp i allmänhet, och anser tjenstehjon, som förskingrat husbondes gods, hvilket det i besittning bäfver, lika som hade det begått stöld, dertill lärer grunden vara det större förtroende, husbonden hyser och måste hysa till personer, hvilka lefva i hans hus och för sina sysslors uträttande hafva af nöden friare tillgång till och bruk af husets tillhörigheter, än som tillstädes fremmande personer.
Jemföres nu ett sådant tjenstehjons ställning inom den enskildes hus med arbets- eller för sörj ningshjonets inom Arbets- eller försörjningshuset, så förete sig väsentliga olikheter.
Arbetseller försörjningshjonet kommer sällan till inrättningen frivilligt och efter eget val såsom det enskilda tjenstehjonet till sitt husbondefolk: det förras föregående vandel och dess frejd äro oftast icke oförviteliga, och det kan följaktligen icke ingifva den blifvande husbonden samma förtroende, som det väl vitsordade tjenstehjonet: det förras verksamhet inom inrättningen behöfver i de flesta fall ej heller blifva så mångsidig och maktpåliggande som det enskilda tjenstehjonets inom husbondens hus.
När husbonden sålunda icke kan och icke behöfver hafva ett så obegränsadt förtroende till den underlydande i förra som i senare fallet, kan han också sägas i det förra, mindre än i det senare, fallet hafva af nöden särskildt skydd i lag emot förtroendets missbrukande.
Det är här ofvan yttradt, att Reglementena för Arbets- och försörjningshusen innehålla det stadgande, att Direktionen, föreståndare eller förestånderska vid dylik inrättning äga husbonderätt öfver derstädes intagna hjon.
De så beskaffade Reglementen, af hvilka jag varit i tillfälle att taga 126 kännedom, åberopa eller återgifva i det väsendtligaste stadgandena i detta ämne uti Kongl. Förordningen angående Fattigvården i riket den 13 Juli 1863, hvarest det heter i § 7 mom. 1.
»Fattigvårdsstyrelsen tillkommer målsmans-och husbonde»rätt öfver dem, som åtnjuta full fattigförsörjning, så ock husbonderätt öfver »den, som för maka eller barn åtnjuter enahanda försörjning, samt öfver »andra understödstagare, så länge de, till följd af fortfarande behof, af fat»tigvården uppbära bidrag till sitt underhåll.» — morn. 2. »Om någon genom lätja eller liknöjdhet förorsakar, att »hustru eller barn, utan att åtnjuta full fattigförsörjning, tid efter annan »behöfva bidrag af fattigvården till sitt upphälle, stånde jemväl sådan per»son under Styrelsens husbondevälde; och äger Styrelsen rättighet att af »hans arbetsförtjenst eller annan hans egendom erhålla ersättning för så»lunda uppkomna kostnader. — morn. 3. »Den Fattigvårdsstyrelsen tillkommande husbonderätt äger styrelsen å annan öfverlåta.» -— morn.
4■ »Vägrar arbetsför person, som står under Fattigvårdsstyrelsens »husbondevälde, att fullgöra det arbete, honom af styrelsen eller af annan, »utaf densamma utsedd husbonde föresättes, eller visar fattighjon eljest »tredska, sjelfsvåld, oordentlighet eller sturskhet, utan att låta sig rätta der»af, att dess underhåll för någon tid varder af styrelsen minskadt; då må »sådan person till behandling såsom försvarslös i vederbörlig ordning an»mälas.
» Dessa stadganden visa under huru mångfaldiga och olikartade förhållanden, förskingring af gods, som i besittning hafves, föröfvad af person, hvilken, utan att vara enskildt tjenstehjon, står under annans husbonderätt, skulle kunna anses och bestraffas såsom stöld under försvårande omständighet, derest slik person betraktas i allo lika med enskildt tjenstehjon, och således, af huru stor vigt den af mig här framstälda rättsfrågas utredning måste för lagskipningen anses vara.
När nu, såsom ofvan är förmäldt, arbets- och försörjningshjonens ställning till
Direktionen, föreståndaren eller förestånderskan för dylik inrättning är enahanda med fattighjonens — såsom ofvanuppräknade under Fattigvårdsstyrelsen eller af densamma utsedd husbonde lydande personer må förkorthetens skull här benämnas — till Fattigvårdsstyrelsen, samt en anstäld jemförelse emellan fattighjonet och det enskilda tjenstehjonet, i de vigtigaste delar, och så snart det förra försörjes inom fattighus, leder till samma slutsats, som den här ofvan utförda jemförelsen mellan arbets- eller försörjningshjonet samt tjenstehjonet, gäller ock om fattighjonet hvad här ofvan om arbets-eller försörjningshjonet är yttradt.
Fattighjonets husbonde — såsnart nemligen detta icke 127 inträdt i årstjenst hos honom och med detsamma upphört att vara fattighjon — har således icke mer än arbets- eller försörjningshjonets husbonde af nöden det särskilda skydd för egendom, som lagen tillagt husbonde i afseende på enskildt tjenstehjon.
Det är redan visadt, huruledes den nyare lagstiftningen utsträckt begreppet om husbonderätt utöfver det enskilda hushållet, men ock huruledes på detta tillökade område förhållandet emellan husbonden och tjenaren icke är alldeles enahanda som inom hushållet.
Det återstår att i samma lagstiftning söka en närmare bestämning af det sålunda utom sina rätta gränser flyttade begreppet om husbonderätt; och en sådan bestämning har jag trott finnas uti nedananförda stadganden i Kongl. Förordningen angående för svarslösa och till allmänt arbete förfallna personer den 29 Maj 1846.
Der heter i 2 § 1 inom.
»För att å försvarslöse personer hafva tillsyn samt med »råd och, så vidt ske kan, genom beredande af utvägar till försörjning, dem »bistå, skola i hvarje socken å landet, ibland ledamöterne af Kommunal»nämnd, finnas två eller flere välkände män, utsedde att distriktsvis eller »gemensamt denna befattning utöfva.» •5 § / mom.
»Tillsyningsman äge öfver försvarslös, som tigger eller »allmänt understöd erhåller, husbonderätt, så att denne är skyldig förrätta wiet arbete, som af tillsyningsman anvisas; njute ock alltid tillsyningsman »emot all förgripelse eller förolämpning af de försvarslösa enahanda skydd »som husbonde efter lag tillkommer.
Ar försvarslös af tillsyningsman satt »i arbete hos annan, njute ock denne lika rätt och skydd med tillsy»ningsman.
» Skulle här vara uttalad den nyare lagstiftningens verkliga mening med uttrycket husbonderätt, användt att beteckna den magt, Fattigvårdsstyrelse, Direktion för Arbets- och försörjningsinrättningar samt slik inrättnings föreståndare eller förestånderska tillkommer öfver derstädes intagna hjon; så innebär denna husbonderätt endast, att hjonet är skyldigt förrätta det arbete, som anvisas, och att sådan husbonde äger njuta det skydd till sin person, som enligt lag tillkommer annan husbonde; men deremot till sin egendom, så vidt den är lemuad i hjonets besittning, tillägges ej husbonden särskildt elber annat skydd emot förskingring, än det 22 kap. 11 § Strafflagen i allmänhet gifver.
En sådan uppfattning af förhållandet synes närmast öfverensstämma med vår tids åsigter så väl om brott och straff sorn om de inrättningars ändamål, hvilkas rätt vid lagtillämpningen i dylika fall kommer i fråga.
På nu framstälda olika lagtillämpning, som ännu mer fallit i ögonen då densamma en och annan gång yppat sig på särskilda afdelningar af samma domstol, har jag ansett mig af 15 § i den för Justitie-Ombudsmannen 128 utfärdade instruktion uppmanad att fästa Rikets
Ständers uppmärksamhet för tillvägabringande af en till enhet och sammanhang i lagskipningen verkande lagförklaring.
Uti det af Kongl. Maj:t Rikets Ständer vid till sistförflutna Riksdag öfverlemnade förslag till strafflag var i 5 kap., handlande »om särskilda grunder, som utesluta, minska eller upphäfva straffbarhet», § 14 föreslagen till följande lydelse: »Straff vare förfallet för brott, som ej blifvit åtaladt l:o inom två år, om det ej i lagen med svårare straff, än fängelse belagdt är; eller 2:o inom tio år, om det ej i lagen med svårare straff, än straffarbete i två år, belagdt är.» § 18 i samma kapitel lydde sålunda: »för brott, som af embetsman begås i embetet, gälle ej viss tid till åtal, der brottet med annat straff, än böter, i lagen belagdt är; ej heller viss tid för doms verkställande, der annat straff, än böter, ådömdt blifvit.» Kap. 6 »om skadestånd•>, innehöll i § 7: »Har straff förfallit eller tid till afbrutet åtals fullföljd blifvit försuten, efter hvad i 5 kap. 13, 14 eller 16 §§ sägs; vare dock målsegande ej derigenom betaget att det skadestånd söka, hvartill han eljest kan berättigad vara.»
I Lag-utskottets förslag, som åtföljde dess i ämnet aflåtna betänkande N:o 35, blef den af Kongl. Maj:t föreslagna ordalydelse i ofvanberörde §§ bibehållen, blott med den förändring, i afseende å 5 kap. 14 §, att i 2:dra momentet, ordet »tio» utbyttes mot »fem», hvilken nya ordalydelse jemväl blef af Rikets Ständer genom votering i Förstärkt Lagutskott antagen.