Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Det är ändtligen klart, att fordrade man, att prestkandidaten, redan innan han till prestembetet inviges, hade visat de prof pä bildning och lärdom, man af honom ovilkorligt fordrade, så skulle man ej, såsom nu, utsätta kyrkan för att bland sina lärare erhålla en mängd sädane, som af särskilda omständigheter förhindras att nånsin vinna eller visa prof på den bildning, som man i och med pastoralexamen vill utröna, ej heller utsätta en mängd ämncssvenner till det heliga embetet för att, införde på prestbanan, der, ofta nog af omständigheter, hvilkas häfvande ej beror på deni. dock nödgas stanna pä halfva vägen och sålunda för hela sin lifstid bilda en, så hvad angår tillbörliga qvalifikationer som yttre ställning, lägre afdelning — ett förhållande, som lika litet kan verka till fördel för saken, i det man ju sålunda eger en hel klass prester, sorn icke aflagt profven på såsom nödig ansedd bildning, som det kan verka till fördel för deras eget nit och intresse i och för sitt embete.
Fullt rigtig och ändamålsenlig i förevarande fall vore utan tvifvel endast en sådan anordning, enligt hvilken hvarje theologie studiosus, innan han till prest vigdes, vid universitetet aflagt först den theologico-filosofiska examen samt derefter theologie-kandidat-examen, — med samma fordringar, som nu för denna finnas, eiler möjligen något modificerade, — hvarmed all fråga om vidare examensprof af sig 5‘2 Motioner i Preste-Ståndet 4865.
N:o 25. sjelf skulle försvinna och endast ett rent praktiskt förhör inför vederbörande domkapitel återstå.
Men då sådana examensfordringar endast under förändrade utsigter i afseende på prestens framtida befordran och bergning torde kunna ega utsigt till att godkännas, anser jag mig nu böra inskränka mig till att, på ofvan anförda skäl, vördsamt föreslå, det Rikets Ständer i underdånig skrifvelse till Kongl.
Maj:t dels måtte göra hemställan om stadgande af, att aflagd theologico-filosofisk examen må medföra rätt att beräkna tvånne preåterliga tjenstår, att den, som aflagt sådan examen, må varda befriad från vidare examensprof, efter afslutande af de vid universitetet aflagda, än en på en gäng inför biskop och domkapitel med honom i rent praktiskt syfte anställd allmän och med ett betyg vitsordad pröfning af hans ståndpunkt, bildning och förmåga i och för utöfvandet af prestkallet; samt att vid ansökning till pastorat hans ZänZomsmeriter må beräknas och uppmätas efter hans vid universitetet aflagda examina, pä samma sätt, som nu sker efter pastoralexamen och med betraktande och bedömande dervid af de i de förra erhållna vitsord för lärdom såsom eqvivalenta med dem, som gifvas i den sednare; dels anhålla, det täcktes Kongl. Majit infordra de theologiska fakulteternas utlåtanden och förslag angående anordningen af theologiekandidat-examen, såsom, jemte den theologico-filosofiska i alla fall, då ej filosofie-kandidat-examen blifvit aflagd, obligatorisk för hvarje theologie studiosus och så, att den på hvarje blifvande prests theologiska kunskaper och lärdom blefve ett tillräckligt och nöjaktigt prof, samt i sammanhang dermed angående anordningen af allmän praktisk pröfning före ordination inför vederbörande biskop och domkapitel; för att, sedan domkapitlens utlåtanden öfver samma förslag blifvit infordrade och deraf möjligen föranledda modifikationer vidtagna, i den mån utsigt till förbättrad befordran och bättre ekonomisk ställning för prest kan beredas, träda i stället för nu gällande examens- och lärdomsprof.
Och anhåller jag vördsamligen om remiss af denna min motion till vederbörligt Utskott.
Motioner i Presle-Ståndel 1865.
N:o 25. 53 o 24, Af Professor Rii)Mllg:
Rättighet för röslegande i konsistoriela pastorater och sacellanier att kalla fjerde profpredikant och sättet derför.
Frågan om förändringar i nu gällande befordringslagar för presterskapet är i våra dagar icke ny.
Fastmer hafva fyrfaldiga förslag till sådana ändringar, ej mindre vid än utom riksdagen, på sednaste tider framställts.
Det har nedan framställda sluter sig i väsendtlig mån, så till motiver som resultater, till ett under sista riksdagen af Doktor Emanuelson afgifvet och då jemväl af Sammansatta Lag- samt Allmänna Besvärs- och Ekonomi-Utskottet tillstyrkt.
Den allmännaste och mest framstående, befogade anmärkningen mot nu gällande stadganden och lagar angående befordran till presterliga lägenheter är den, att dessa stadganden och lagar i ej ringa mån synas utgöra en tillämpning af den grundsats, att befordran till de presterliga lägenheterna med ty åtföljande inkomster mera skulle afse att honorera och belöna förtjenster och verksamhet af allahanda arter, än befintligheten af duglighet och omedelbart arbete för församlingens bästa; att alltså presten mindre vore tillsatt för församlingens skull än denna och deraf påräkneliga inkomster erbjöde ett välkommet tillfälle att med anständigt eller rikligt uppehälle förse, låt vara aldrig så väl i annat afseende, förtjent verksamhet.
Det mest framstående exempel på och uttryck af detta förhållande är den ännu bestående inrättningen af prebende-pastorater, om hvilka dock nu ej är fråga.
Men månne väl stadgandet, att lärdomsförtjenster utgöra den afgörande meriten för erhållande af de största presterliga lägenheterna, särdeles afviker från samma grundsats?
Jag är minst den, som nekar vigten och nödvändigheten af bildning och kunskaper hos presten, men naturligen såsom theoretiskt underlag för den praktiska presterliga tjenstgöringen och vilkor för dennas rigtiga utförande.
För befordran till de mindre, de tarfligare lägenheterna, finner man visserligen en grund, som synes stå i närmare förhållande till prestens befattning och duglighet såsom sådan: hans ålder i tjensten.
Såvida likväl, som ålder i tjenst ej är identisk med duglighet, såvida som fastmer en tid för hvarje dödlig in - 54 Motioner i Presle-Ståndet i865.
N:o 24. träffar, då den förra, med den åren åtföljande bräcklighet, fastmer minskar och förtager den sednare, så blir denna befordringsgrund, betraktad i sitt förhållande till det sökta embetets uppgift och ändamål, om ej sämre, dock ingalunda bättre än den ofvan nämnda.
Särskildt måste jag här såsom ett åskådligt bevis på olämpligheten af att vid presterlig befordran sätta i främsta rummet och såsom afgörande hvad som vid andra allmänna befattningar, specielt de med prestens analoga af lärare, brukar sättas i sista rummet och endast ceteris paribus få tagas i betraktande, påpeka det af en upprepad erfarenhet bekräftade förhållande, att dymedelst de församlingar, som bäst aflöna sina komministrar, just till följd häraf ofta få de odugligaste, de mest utlefvade, de som åldrats utan att kunna komma vidare, och att alltså församlingarnes intresse i detta hänseende naturligen skall blifva att dåligt aflöna sin komminister, för att kunna hoppas, att en yngre erhåller plats på förslaget.
Återstår då, för att bedöma, huruvida nu gällande befordringsgrunder verkligen utgå frän synpunkten af församlingens behof, eller förnämligast utgöra ett uttryck af den ståndsprivilegiernas tid, från hvilken de förskrifva sig, att sinsemellan jemföra de båda nämnda, för de större och de mindr lägenheterna, och dervid söka ett svar på frågan: om lärdom för rätt skötande af kallet i ett första klassens pastorat är nödvändig, huruvida den dä blir öfverflödig för samma uppgift i ett tredje klassens? och tvertom med aldren och erfarenheten i tjensten?
Vid fråga om anordningen af den presterliga befordran utgår jag först från den grundsats, att församlingen för afgörande! af hvem, som skall blifva dess herde, ej skall stå främmande, och anser tillämpningen af denna grundsats lika nödvändigt följa af prestens betydelse och ställning till sin församling såsom dess lärare och själasörjare, som utgöra ett bland dc kraftigaste vilkoren för bibehållande af församlingens intresse för sin offentliga kyrka.
Denna grundsats står ock i fullkomlig öfverensstämmelse med de historiska traditionerna och praxis i den kristna kyrkan i allmänhet, ända från dess begynnelse, och inom den svenska isynnerhet: den, som önskar se en sammanställning af hithörande historiska fakta, finner en sådan i Biskop Beckmans theologiska tidskrift, femte årgången, tredje häftet, sid. 143 ff.
Att församlingens rätt att deltaga i bestämmandet af eller afgöra, hvem som skall blifva dess själasörjare, af okunnighet eller andra skäl kan missbrukas, vill jag visst ej neka; men om hvilka rättigheter, äfven de dyrbaraste, till lif, frihet o. s. y. gäller ej detsamma?
Deraf följer dock ej, att man, af fruktan för ett sådant möjligt missbruk, upphäfver sjelfva rättigheten, utan man söker gifva en sådan norm för dess bruk, som i möjligaste måtto skall förhindra missbruket.
Det är en sådan norm i förevarande fall, äfven den i fullkomlig öfverensstämmelse med den svenska kyrkans historiska traditioner och praxis, gifven i vederbörande domkapitels rättighet och skyldighet att pröfva de sökandes kompetens och sinsemellan jeni - Motioner i Presle-Ståndel 4865.
N:o £4.
55 föra graden af deras duglighet, sorn, enligt min tanke, utgör den andra grundsatsen vid den presterliga befordringslagstiftningen, en rätt och skyldighet, som likväl, för att motsvara sitt ändamål, utan tvifvel måste innefatta något mer än ett afvägande mot hvarandra af de sökandes lärdomsmeriter, ofta nog måhända i med hvarandra och med prestembetets uppgift föga kommensurabla ämnen, eller i en hopsummering af tjensteår.
Med dessa tvänne grundsatser bör naturligen ändtligen, så väl enligt rättvisans, som billighetens fordringar, förenas afseendet på den sökandes arbete för och i kallet och på hans fördel, dock så, att alltid den grundsats dervid qvarhålles, att presten är till för församlingens skull, ej tvertom.
Söker jag nu en tillämpning af dessa grundsatser pä förhanden varande förhållanden och en sådan tillämpning, som ej mer än hvad yttersta nödtvång fordrar, medför ändring i det bestående, så ser jag mig nödgad, att med tystnad förbigå de s. k. patronela lägenheterna, af det skäl, att ehuru jus natus, enligt min tanke, i våra dagar utgör en anachronism. jag dock ej funnit något lagligt sätt för dess upphäfvande, sä länge patroni ej sjelfva i församlingens hand vilja lemna sin rätt.
Hvad dernäst de regala pastoraterna angår, så och då förslag till ändring i bestämmelserna för att söka och vinna befordran såsom pastor, dessa rätteligen torde vara att betrakta såsom förslag till ändring af 30 § Regeringsformen, bestämmes deraf sättet för afgifvande af motion i sagda afseende, Återstå de konsistoriela pastoraterna och komministraturerna.
Just derföre att vid dessa tillsättningen af lärare och själasörjare i högre grad bibehållit sin ursprungliga form, ligger ock ett dennas fullständigare återförande tili dess ursprungliga betydelse nära för handen.
Men då Sammansatta Lagsamt Allmänna Besvärs- och Ekonomi-Utskottet för dess del såsom tillfyllestgörande ansett och tillstyrkt Doktor Emanuelsons motion i ämnet, anser jag mig, redan af detta skäl, för det närvarande böra inskränka mig till dess återupptagande.
Dermed äro icke borttagna det tillfälle och företräde till befordran, som genom nu gällande befordringslagar vid förslags upprättande till nyssnämnda lägenheter äro den högre tjensteåldern tillförsäkrade.
Men å andra sidan är ej heller nyssnämnda företrädesrätt utsträckt ända derhän, att endast åldern, utan skyldighet att ingå i fri täflan, skulle vara afgörande, hvarigenom företrädesrättigheten i sjelfva verket förvandlas till ett privilegium för den underlägsna förmågan, att, endast derföre att den är gammal, vid befordran gå före dugligheten.
Och på sådant sätt äro ock, åtminstone i någon mån, församlingens behof liksom domkapitlets rätt och intresse, att på praktiskt sätt kunna komma detta behof till möte, tillgodosedda
Att församlingens rätt genom detta förslag ej, såsom vid de regala pastoraterna, blir den, att sjelf omedelbart kalla fjerde profpredikant, har sin naturliga anledning deri, att, under det vid de sistnämnda pastoraterna möjliga misstag å församlingens sida 56 Motioner i Presle-Slåndet 1865.
N:o 24. i Kongl.
Maj:ts utnämningsrätt kunna ega ett korrektiv, inträder deremot i afseende på förslaget till de nu ifrågavarande lägenheterna domkapitlet i sin verksamhet såsom normerande myndighet.
Att åter domkapitlets uppgift, vid utseende af fjerde profpredikant, innefattar större svårigheter än dess nuvaran de åtgörande vid uppsättande af förslag, må ej nekas, men å andra sidan kan det ej heller betviflas, att domkapitlet i och med sin kännedom om stiftets presterskap och sin omvårdnad om hvad till församlingarnes själavård hörer, eger och kan förskaffa sig tillräckliga data, för att efter goda och objektiva grunder i hvarje fall fatta sitt beslut.
På grund af hvad sålunda blifvit anfördt, får jag alltså vördsamt föreslå, att Rikets Ständer måtte i underdånig skrifvelse till Kongl. Maj:t anhålla om utfärdande af Förordning, hvarigenom stadgas, i afseende på tillsättande af presterliga sysslor i konsistoriela pastorater och sacellanier: att, sedan domkapitlet, enligt gällande befordringslagar, uppfört tre prestmän å förslag, och dessa sina prof aflagt, valförrättaren skall å frågodagen tillspörja församlingen, om hon, änskönt ingenting vore att mot de föreslagnas lära och lefverne anmärka, ändock vill hafva ännu en profpredikant, för utrönande hvaraf bör iakttagas hvad § 30 i Kongl.
Förordningen om prestval den 1 April 1843 föreskrifver, att, om denna fråga med ja besvaras, valförrätta ren skall uppskjuta förrättningen och anmäla församlingens önskan hos domkapitlet, hvilket då eger att. oberoende af andra lagar än dem. som bestämma om kompetens, å förslaget uppföra den prestman, som, med afseende å under tjenstgöringen ådagalagd skicklighet och nit, anses bäst kunna motsvara församlingens behof; samt att emot domkapitlets åtgärd dervid besvär ej få anföras; och anhåller jag vördsamligen om remiss af denna motion till vederbörande Utskott.
Motioner i Presle-Ståndet 4865.
N:o 25. 57 X:o 2.5. Af Professor Ribbing1:
Om åtgärders vidtagande för förändring i soc kenregleringen.
Med stor tillfredsställelse måste utan tvifvel erkännas de väsendtliga och högst behöfliga förbättringar i sättet af utgörande och uppbärande af presterskapets löner, hvilka de genom Kongl. Förordningen af den 11 Juli 1862 anbefallda åtgärder äro egnade att medföra.
Att genom de i samma Kongl.
Förordning tillsatta nämnder och de desamma ålagda förslag till lönereglering äfven förbättrad ställning för det lägre och svagast aflönade presterskapet beträffande lönernas belopp skall åstadkommas, må visserligen och villigt medgifvas.
Det säger sig sjelft, att om t. ex. minimum af lön åt en komminister bestämmes till 100 tunnor spanmål, 1,000 å 1,200 R:dr Runt, detta är bättre än det på många ställen nuvarande beloppet af 4 å 600 R:dr R:mt.
Huruvida åter ofvannämnda minimum någorstädes är tillräckligt »för en anständig bergning», är deremot en annan fråga, hvilken väl svårligen jakande kan besvaras, man må huru strängt man behagar qvarhålla komministers lägre »tjenstegrad» och tänka sig hans fordringar på anständig bergning än så anspråkslösa, så länge man icke vill. att han sjelf skall omedelbart deltaga i det materiela arbetet för sin bergning, utan anser, att han hufvudsakligen bör egna sin tid och sina krafter åt sitt embete samt åt bibehållande och utbildande af den bildning, utan hvilken ett rigtigt uppfyllande redan af de med hans innebafvande befattnings utöfning förenade pligter och åligganden är omöjligt och ännu mera omöjlig sådan tillvext i kunskaper, som berättigar och gör honom skicklig till vidare befordran och högre eller vidsträcktare embetsåligganden.
Men om så är, har man, äfven efter det nämnderna pä det sätt, som enligt omfattningen af deras uppdrag varit möjligt, fullgjort detta uppdrag, ett kändt och erkändt ondt, som skulle afhjelpas, visserligen i mindre grad än förut qvar, men qvar har man det likväl.
Och detta qvarvarande onda är i mer än ett afseende till sina verkningar högst väsendtligt.
Huru menligt ett sådant förhållande skall verka i afseende på kyrkans utsigt och behof att få sina lärareplatser med, åtminstone, deras åligganden vuxna, personer besatta, ligger för en dag.
Man kan ju ej rimligen föreställa sig att många eller anBih. till R.
St Prot. 1865 & 1866. 11 Sami. 2 Afd. 8 58 Motioner i Preste-Ståndet 4865.
N:o 25. dra än de, som ej duga till annat, skola finnas benägna att inträda på en bana med den, genom en dagligen upprepad erfarenhet för ögonen varande, utsigt, att efter ett lif af mödosam och obemärkt verksamhet, tillbragt under ständig kamp med materiel nöd och brödbekymmer, sluta med att se sig och de sina på bar backe, eller, i lyckligaste fall, komma till ett bättre måhända sedan krafter och förmåga att rätt sköta dermed förenade åligganden äro utslitna och borta.
Men äfven om man icke desto mindre ville antaga, att ändå de skola finnas, som af nit för saken äro villiga att beträda en sådan bana, så är det ju lika litet förenligt med den billighet, samhället är skyldigt sina medlemmar, att begära, sorn med den rättvisa, man af det kan fordra, att tillåta, det de, som egnat sig åt dess tjenst, förblifva i en sådan ställning, som den nämnda.
Icke mindre förderfligt måste ock detta, låt vara till en viss grad förminskade, men alltid qvarvarande onda verka på prestens ställning till församlingen och hans sätt att utöfva sitt kall, såvida det måste ckännas skola höra till undantagen, och till undantag, som, der de finnas, finnas ej i följd, utan i trots af de offentliga institutionerna, att presten under ständig kamp med det materiela lifvets behof och alla dermed förenade frestelser till för hans ställning mer eller mindre förnedrande åtgöranden, skall kunna bibehålla det anseende hos församlingen, som dock utgör ett vilkor för att han skall fylla sin plats, eller att de ständigt tryckande brödbekymren hos honom sjelf skola lemna qvar tillräcklig lifaktighet och intresse för hans egentliga uppgift af lärare och själasörjare.
Det vöre ju på sådant sätt endast en följd af samhällets eget åtgörande om, då man af menniskor ej kan begära mer än menskligt, en klass tillskapades af dåsiga eller machinmessjgt arbe tande medlemmar inom prestestånd et, för hvilkas räddning ur ekonomisk undergång såsom enda utvägen dä visserligen blefve nödvändig en blott på långvarigheten af deras arbete beroende befordran, till föga gagn för församlingen.
Att vilja afhjelpa denna väsendtliga olägenhet, som består i en uppenbarligen otillräcklig lön åt komministrarne, medelst statsanslag, synes strida mot pvestens ställning såsom sin församlings lärare och själasörjare samt derföre ock af denna församling kallad och utsedd.
Af alldeles samma skäl synes ock förbudet i § 9 af Kongl. Maj:ts nådiga Förordning af den 11 Juli 1862, att använda afgifter, som af en församling till dess presterskap utgöras, till aflönande af annan församlings prest, välbetänkt.
Under sådant förhållande återstår såsom den, också i sig enklaste och naturligaste, utvägen för vinnande af verkligt och fullt tillfredsställande lönereglering, att försöka ernå en modiiicierad reglering i sockenindelningen: en åtgärd, som derjemte har flera andra skäl för sig A ena sidan synes nemligen mängden af små socknar, med några hundrade medlemmar, och af kyrkor, som ej äro en half mil aflägsna frän hvarandra, ej blott ändamålslös och onyttig; det ligger derjemte i Motioner i Preste-Ståndet 1865.
59 sakens natur, att i sådana socknar såväl kyrka som andra kommunala inrättningar: folkskola o. s. v. med större uppoffringar och utgifter för medlemmarne ändå, af brist på tillräckliga materiela medel, skola befinna sig i ett tryckt och sämre tillstånd, än i större och folkrikare församlingar.
Sådant är icke egnadt att väcka eller bibehålla intresset för dessa inrättningar.
A andra sidan synes det, som borde åtminstone såsom regel gälla, att intet pastorat vore större, än att hvad inom detsamma till prestens kall och embetsåligganden hörer af den eller dem, som utgöra dess ordinarie presterskap, kan under vanliga förhållanden — i afseende på helsa, ålder o s. v. hos dess presterskap — skötas.
Derigenom vunnes den i flera afseenden högst, väsendtliga fördelen, att behofvet af extra-ordinare presterskap inskränktes till extra-ordinarie förhållanden: dödsfall, sjukdom o. s. v. och äfven vid sådana betydligt kunde minskas.
Det synes för öfrigt lika litet mer med billighet vara öfverensstämmande, att ett mindre antal preste* äro försedda med öfverflödigt stora löneinkomster under det andra, som förrätta en större eller mindre del af de förras embetsåligganden, till hela sin ekonomiska ställning blott äro på rörlig och expektans-fot, än att så många, som möjligt, med ordinarie presterlig verksamhet få förena en ordinarie ställning, som något decisift skäl förefinnes till det antagande, att församlingen vöre bättre betjenad genom den, som till densamma på obestämd tid beordras för att, utan att tillhöra den, förrätta tjenst såsom dess lärare och själasörjare, än af den, som på sitt ansvar fått denna församling för att åt den egna sin verksamhet för hela eller en större del af lifvet.
Afsigten vid fråga om modifikationer af sockenfördelningen är icke, att lösrycka bitar från särskilda socknar och sammanslå dessa till en ny.
Den är, att dels två eller flera hela socknar skulle till en förenas, dels en delas till två, i de fall, der det ena eller det andra vore möjligt, lämpligt och af behofvet påkalladt.
Ledande grundsatser i bådadera fallet skulle, efter min åsigt, vara det förenade afseendet på hvad som, under förutsättning af vanlig förmåga och krafter, ligger inom en mans höfva att väl och ordentligt sköta, samt på utsigt och möjlighet att bereda denne en verkligt anständig bergning.
Vid tillämpningen af båda synes mig den närmare bestämning för öfrigt såsom det önskvärda, att hvarje socken med en kyrka eger tvänne ordinarie prester, en kyrkoherde och en komminister, med skyldighet att alternera vid predikande, men för öfrigt i det förhållande till hvarandra, att hvardera inom sitt bestämda distrikt af socknen förrättade alla tjenstens åligganden, komministern naturligen under högsta uppseende af kyrkoherden.
Skäl härtill äro dels att någon hvila i afseende på predikande eller i allmänhet förrättande af gudstjensten i högst väsendtlig mån bör lätta dess värdiga förrättande och vara egnad att hos presten sjelf bibehålla känslan af dess högtidlighet och betydelse, 60 Motioner i Preste-Standel 1865.
N:o 35. under det skyldigheten att vid hvarje gudstjenst, det ena året efter det andra, fungera, utan tvifvel lätt skall medföra intrycket dervid af något tröttsamt, hvardagligt eller machininessigt; dels att sålunda mindre svårigheter och behof af extra biträde vid tillfälliga förfall, sjukdomsfall o. s. v. förefunnes.
Skälet åter till bibehållande af skilnaden mellan kyrkoherde och komminister är det, att i samma mån det högst önskvärda målet af betydlig inskränkning i det extra-ordinarie presterskapet kan vinnas, komministraturerna naturligen blifva de verkliga expektansplatserna, vid hvilka, under pastors ledning, tillbörlig vana och praktisk skicklighet utbildas till en fullt sjelfständig utöfning af kallet.
Men ehuru af nu anförda skäl ofvan angifna bestämning vid reglering af socknarne borde anses såsom den önskvärda regeln, är dock klart, att den ej alltid och ovilkorligen kunde eller skulle tillämpas eller vid regleringen utgöra ett hinder för, att icke, der lokala och andra förhållanden gjorde sådant nödigt, såväl kunde få finnas pastorater, der blott kyrkoherde behöfdes, som sådana, der tvänne komministrar vore af nöden.