Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Familjens vidsträckta besittningar hotades dock 1577 af en svår fara, då en fribytareskara af sex till sju tusen kosacker, under anförande af Jermak Timofejew, tog sin tillflykt till länderna kring Tschusowaja för att undgå de trupper, som zaren sändt ut att kufva dem och straffa dem för alla de rofferier de förut begått vid Don, Kaspiska hafvet och Wolga.
För att blifva af med fribytarne, försedde Anikas sonson, Maxim Stroganow, ej allenast Jermak och hans folk med nödigt underhåll, utan understödde äfven på allt sätt den djerfve äfventyrarens plan att göra ett eröfringståg mot Sibirien.
Detta anträddes 1579.
År 1580 öfverskred Jermak Ural och tågade efter åtskilliga träffningar, i synnerhet mot de i Vest-Sibirien boende tartarerna, utmed floderna Tagil och Tura till Tjumen och derifrån år 1581 vidare längs Tobol och Irtisch till Kutschum-kans residens Sibir, beläget i granskapet af det nuvarande Tobolsk.
Det är denna länge sedan ödelagda fästning, som gifvit namn åt hela norra delen af Asien.
Härifrån utbredde sig ryssarne, hufvudsakligast följande de stora floderna och passerande från ett flodområde till ett annat på ställen der bifloderna nästan möttes, hastigt åt alla håll.
Jermak sjelf drunknade visserligen den 16/6 aug. 1584 i floden Irtisch, men de äfventyrare, som följt honom, öfversvämmade inom några årtionden hela den norr om Central-Asiens öknar belägna ofantliga landsträckan från Ural till Stilla hafvet, öfverallt befästande sitt välde genom att på lämpligt valda ställen uppbygga mindre fästningar eller ostroger.
Det var de ädla pelsdjuren i Sibiriens vidsträckta skogar, som för de ryska promyschleni spelade samma rol, som guldet för de spanska äfventyrarne i Södra Amerika.
I slutet på femtonhundratalet hade kosackerna redan bemäktigat sig större delen af Irtisch-Obs flodgebit, och sobeljägare hade utbredt sig mot nordost41 till floden Tas, der sobelfångsten en tid var mycket riklig och gaf anledning till anläggandet af en snart nog åter öfvergifven stad, kallad Mangasej.
År 1610 kommo de ryska pelsjägarne från Tas’ flodområde till Jenisej, hvarest staden Turuchansk snart anlades vid Jenisejs biflod Turuchan.
Försöket att härifrån i båtar ro ned till Ishafvet, för att sedan längs hafskusten framtränga vidare, misslyckades till följd af ishinder, men förde dock till upptäckten af floden Pjäsina och till beskattande af der boende samojeder.
För den vidare utbredningen mot öster användes i stället för hafsvägen Jenisejs bifloder.
Följande dessa mötte man vid Tunguskas öfre lopp den bergsrygg, som skiljer Jenisejs och Lenas flodområden.
Denna öfverskreds, och på andra sidan stötte man på ett nytt vattendrag, som år 1627 ledde äfventyrarne till Lena, utöfver hvars flodområde kosacker och pelsjägare, sina vanor trogna, genast utbredde sig för att jaga, för att tillbyta sig pelsverk och framför allt för att med »jassak» belägga kringboende folkstammar.
Men man var ej nöjd dermed.
Redan 1636 utsändes från Jenisejsk kosacken Elisej Busa med uttrycklig uppgift att undersöka de floder, som längre bort falla ut i Ishafvet, och att skattlägga infödingarne vid dess stränder.
Han åtföljdes af 10 kosacker, till hvilka sedermera sällade sig 40 pelsjägare.
År 1637 kom han till Lenas vestra mynningsarm, från hvilken han begaf sig utmed kusten till floden Olenek, vid hvilken han tillbringade vintern.
Följande året återvände han landvägen till Lena och byggde der tvenne »kotscher»42, med hvilka han begaf sig utför floden till Ishafvet.
Efter fem dagars lycklig rodd längs kusten mot öster upptäckte han Janas mynning.
Tre dagsmarscher uppför floden fann han en jakutstam, hos hvilken han gjorde ett rikt byte af sobel och andra pelsverk.
Här tillbragte han vintern 1638–39, och här byggde han nya farkoster, drog med dem åter till Ishafvet, kom till en annan, i Janas östra mynningsarm utfallande flod, der han träffade en jukagir-stam, boende i jordhyddor, hos hvilken han tillbragte ytterligare två år för indrifvande af skatt från de kringboende folken.
Samtidigt upptäckte Ivanow Postnik från landsidan floden Indigirka.
Som vanligt indrefs skatt från de kringliggande jukagir-stammarne, dock icke utan strider, under hvilka infödingarne till en början riktade sina vapen mot de hästar kosackerna förde med sig, i tanke att dessa voro farligare än menniskorna.
De hade ej sett hästar förut.
En simovie anlades, vid hvilken 16 kosacker qvarlemnades.
Dessa byggde båtar, seglade för skattindrifvande utför floden ut i Ishafvet och upptäckte Alasej-floden.
Några år derpå tyckes Kolyma-floden hafva blifvit upptäckt, och 1644 anlade kosacken Michailo Staduchin vid denna flod en simovie, som sedermera växte till en liten stad, Nischni Kolymsk.
Staduchin fick här tre underrättelser, som utöfvat betydligt inflytande på senare upptäcktsfärder.
Han erhöll nämligen här kunskap om den då för tiden krigiska folkstam, tschuktscherna, som innehade den ett stycke längre öster ut belägna delen af norra Asien.
Vidare berättade infödingarne och ryska jägare, som före Staduchin kringsvärmat i trakten, att i Ishafvet, utanför Janas och Indigirkas mynningar, skulle finnas en stor ö, hvilken man vid klart väder kunde se från land, och till hvilken tschuktscherna om vintern nådde med renslädar på en dag från en vester om Kolyma i Ishafvet mynnande flod, Tschukotska.
De hembragte härifrån hvalrosständer.
Ön skulle vara af betydlig storlek, och fångstmännen förmodade, »att det var en fortsättning af Novaja Semlja, hvilket besökes af folk från Mesen».
Wrangel anser, att berättelsen ej afser annat än Krestowski-ön (en af Björnöarna).
Detta synes mig dock föga troligt; sannolikare är det, att den hänför sig dels till de Ny-sibiriska öarna, dels till Wrangels land, och kanske till och med till Amerika.
Att ryssarne sjelfva ej ännu upptäckt Ljachows ö eller, såsom den ock kallas, Blischni-ön, som ligger så nära fastlandet och är så hög, att man omöjligt kan undgå att se den, då man i klart väder seglar förbi det öster om Jana belägna Swjatoinos, är ett bevis derpå, att de vid den tiden ännu ej färdats längs kusten mellan Janas och Indigirkas mynningar.
Slutligen talade man om en stor flod Pogytscha, som vid god vind kunde nås efter tre eller fyra dagars segling mot öster från Kobymas mynning.
Detta var den första underrättelse, som nådde Sibiriens eröfrare om den i Stilla hafvet utfallande floden Anadyr.
Dessa berättelser voro tillräckliga att egga kosackerna och jägarne till nya färder.
Början gjordes af Isai Ignatiew från Mesen, som jemte åtskilliga jägare år 1646 reste utför Kolyma till Ishafvet och sedan längs dess kust mot öster.
Hafvet var fullt af is, men närmast land fans en isfri ränna, i hvilken man framseglade två dygn.
Man kom då till en bugt, vid hvars strand ankaret fäldes.
Här hade ryssarne sitt första, af mig förut omnämnda möte med tschuktscherna.
Derifrån återvände Ignatiew till Kolyma, och utbytet ansågs så rikligt och hans reseskildring så lofvande, att man genast gjorde sig i ordning att det följande året afsända en ny, i större skala utrustad sjöfärd till ishafskusten.
Denna gång blef Feodot Alexejew från Kolmogor företagets hufvudman, men derjemte medsändes på jägarnes begäran en i tjenst varande kosack för att bevaka kronans rätt.
Hans namn var Simeon Iwanow Sin Deschnew, i geografiska skrifter vanligen känd under namnet Deschnew.
Man ville uppsöka mynningen af den stora öster ut belägna flod, om hvilken några underrättelser erhållits af infödingarne, och som, enligt hvad man trodde, skulle utfalla i Ishafvet.
Första resan år 1647 med fyra farkoster misslyckades, såsom det uppgifves derför att hafvet var spärradt af is.
Men att detta icke var den verkliga orsaken visas deraf, att man med full tillförsigt om framgång följande året utrustade en ny större expedition.
Snarare har man ansett bemanningen på de fyra båtarna för svag för att våga sig in bland tschuktscherna, och isen fick bära skulden för reträtten.
Men hvad man än kunde förebrå Sibiriens eröfrare, icke var det klenmodighet och brist på uthållighet i att fullfölja en, en gång utkastad plan.
Motstånd ökade alltid deras handlingskraft, så ock nu.
Sju kotscher utrustades det följande året 1648, hvilka alla skulle segla ned till Ishafvet och sedan längs kusten mot öster.
Ändamålet var fortfarande att närmare undersöka dervarande okända länder och folk samt att, till fromma för egen kassa och ryska väldets utvidgning, indrifva skatt af de folkstammar man träffade under färden.
Müller anger, att hvarje båt var bemannad med vid pass trettio man, ett tal som synes mig något öfverdrifvet, i betraktande af de sibiriska farkosternas beskaffenhet och svårigheten att föda ett så stort antal menniskor vare sig medelst medförda lifsmedel eller genom jagtbyte.
Fyra af fartygen omnämnas ej vidare i berättelsen om resan; de tyckas tidigt hafva återvändt.
De tre andra gjorde deremot en högst märklig färd.
Befälhafvarne för dem voro kosackerna Gerasim Ankudinow och Simeon Deschnew samt jägaren Feodot Alexejew.
Deschnew hyste sådan tillförsigt om framgång, att han före afresan lofvade att vid Anadyr indrifva en skatt af 7 gånger 40 sobelskinn.
De sibiriska arkiven innehålla, enligt Müller, om resan följande43:
Den 30/20 juni 1648 afseglade man från Kolyma.
Hafvet var isfritt; åtminstone kom man utan något äfventyr, som Deschnew ansett mödan värdt att i sin berättelse anmärka, till Stora Tschukotskoj-nos.
Om denna udde säger Deschnew, att den är af helt annan beskaffenhet än udden vid floden Tschukotskaja.
Den ligger nämligen mellan norr och nordost och böjer sig med en rundning mot Anadyr.
På ryska sidan faller en bäck i hafvet, vid hvilken tschuktscherna upprest ett kummel af hvalfiskben.
Midt emot udden ligga två öar, på hvilka man såg folk af tschuktschisk stam med genomborrade läppar.
Från denna udde kan man med god vind segla till Anadyr på tre dygn, och landvägen är det ej längre, emedan Anadyr utfaller i en hafsvik.
Vid Tschukotskoj-nos eller, enligt Wrangel, vid en föregående »helig udde», Swjatoinos (Serdzekamen?) förliste Ankudinows farkost.
Manskapet räddades och fördelades på Deschnews och Alexejews båtar.
Den 30/20 sept. sammandrabbade man med de vid kusten boende tschuktscherna, i hvilken strid Alexejew blef sårad.
Kort derpå blefvo Deschnews och Alexejews kotscher åtskilda för att aldrig mer sammanträffa.
Deschnew drefs omkring af storm och motvind ända in i oktober.
Slutligen strandade hans fartyg i granskapet af floden Olutorsks mynning vid 61° n. br.
Härifrån tågade han med sina 25 man till Anadyr.
Man hade hoppats att vid dess nedre lopp träffa några infödingar, men trakten var obebodd, hvilket vållade inkräktarne stort bryderi, emedan de ledo brist på lifsmedel.
Ehuru Deschnew sålunda ej kunde af infödingar erhålla någon förstärkning uti de helt säkert mycket små förråd af lifsmedel, som han fört med sig, lyckades han dock att draga sig fram i dessa trakter öfver vintern.
Först följande sommar träffade man infödingar, af hvilka en stor skatt indrefs, men ej utan grymma strider.
En simovie uppbyggdes på det ställe, der sedermera Anadyrski Ostrog anlades.
Medan Deschnew dröjde här, bekymrad huru han, då båtarne voro sönderslagna, skulle kunna återvända till Kolyma eller finna en landväg dit, kom plötsligen 5 maj/25 april 1650 ett nytt parti jägare till hans vinterhydda.
Berättelsen om öarna i Ishafvet och om floden Pogytscha, som skulle utfalla i hafvet tre eller fyra dagsresor bortom Kolyma, hade nämligen föranledt utsändandet af ytterligare en expedition under kosacken Staduchin.
Denne afreste från Jakutsk i båtar den 15/5 juni 1647, öfvervintrade vid Jana, reste derifrån i slädar till
Indigirka och byggde sig der åter båtar, med hvilka han rodde till Kolyma.
Det är att märka, att Staduchin, just emedan han föredrog landvägen mellan Jana och indigirka för sjövägen, gick miste om upptäckten af den stora, i Ishafvet belägna ö, hvarom så mycket talats.
Följande sommar (1649) seglade Staduchin åter utför floden Kolyma till hafvet och derpå längs dess kust under 7 dygn mot öster, utan att finna mynningen af den af honom sökta floden.
Han återvände derför med oförrättadt ärende, medförande en hop hvalrosständer, hvilka sändes till Jakutsk såsom bilaga till ett förslag att utsända fångstmän till Ishafvet för jagt på dessa djur.
Under tiden hade man genom berättelser af infödingar fått begrepp om Anadyrs rätta utlopp och lärt känna en landväg mellan dess och Kolymas flodområde.
Åtskilliga kosacker och fångstmän anhöllo nu om rättighet att få slå sig ned vid Anadyr och skattlägga dervarande folkstammar.
Några infödingar tvungos att blifva vägvisare.
Man begaf sig å stad under befäl af Simeon Motora och kom slutligen till Deschnews simovie vid Anadyr.
Staduchin följde efter och tillryggalade vägen på sju veckor.
Han kom dock snart i tvist med Deschnew och Motora, skilde sig derför ifrån dem och begaf sig till Penschinafloden.
Deschnew och Motora byggde sig båtar vid Anadyr för anställande af vidare upptäcktsfärder, men den senare blef 1651 dödad under strid med infödingar, som kallades anauler.
Dessa hade först bland alla folk vid norra Asiens Stilla-hafskust betalat jassak åt Deschnew, och han hade redan då kommit i strid med dem och utrotat en af deras stammar.
År 1652 färdades Deschnew utför Anadyr till flodens mynning, hvarest han upptäckte en hvalrossbank, och hembragte derifrån hvalrosständer.
Om upptäcktsrätten till denna hvalrossbank uppstod sedermera inför myndigheterna i Jakutsk en tvist mellan Deschnew och Selivestrow44, och det är ur handlingarna rörande densamma, som Müller hemtat sin berättelse om Deschnews färd.
Endast härigenom hafva enskildheterna af denna märkliga sjöresa blifvit räddade från fullkomlig glömska45.
År 1653 lät Deschnew samla virke för att bygga fartyg, med hvilka han ärnade sjöledes hemföra samlade skatter till Kolyma, men han nödgades afstå derifrån af brist på nödiga materialier för båtarnes byggande och utrustning, hvarvid han tröstade sig med infödingarnes påstående, att hafvet icke alltid var lika isfritt som vid hans första färd.
Nödtvungen dröjde han ännu ett år qvar vid
Anadyr och företog 1654 en ny fångstfärd till hvalrossbanken, hvarest han träffade den förut nämnde Selivestrow.
Han kom här i beröring med infödingarne (korjäker) och träffade bland dem en jakutisk qvinna, som hade tillhört Ankudinow.
På frågan hvar hennes herre blifvit af, svarade hon, att Feodot och Gerasim (Ankudinow) hade dött af skörbjugg, och att deras följeslagare blifvit dödade, med undantag af några få, som räddat sig i båtar.
Det tyckes, som om dessa längs kusten framträngt ända till Kamtschatka-floden.
När nämligen Kamtschatka år 1697 eröfrades af Atlassow, så berättade infödingarne derstädes, att lång tid förut en Feodotow (förmodligen son af Feodot Alexejew) hade jemte några följeslagare bott hos dem och äktat deras qvinnor.
De vördades nästan som gudar.
Man trodde dem vara osårbara, ända tills de slogos sins emellan, då kamtschadalerna insågo sitt misstag och dödade dem46.
Genom Deschnews, Staduchins och deras följeslagares resor hade man småningom fått reda på floden Anadyrs lopp och gjort bekantskap med der boende folkstammar.
Men ännu återstod det att få närmare kännedom om de öar, som berättades vara belägna i Ishafvet, och man måste förvånas öfver de ytterliga svårigheter, hvilka mötte lösandet af denna, som det skulle tyckas, ytterst enkla geografiska uppgift.
Orsaken var väl den, att de sibiriska sjömännen aldrig vågade aflägsna sig från kustens omedelbara granskap, en försigtighet som för öfrigt var ganska förklarlig i betraktande af deras farkosters dåliga beskaffenhet.
Längs ishafsstranden tyckes deremot en ganska liflig sjöförbindelse egt rum mellan Lena och Kolyma, ehuru vi af dessa resor endast känna dem, hvilka på ett eller annat sätt gifvit anledning till juridiska förhandlingar eller varit förenade med synnerligen anmärkningsvärda faror och förluster.
År 1650 sändes Andrej
Goreloj sjövägen från Jakutsk för att skattlägga de stammar, som bodde vid Indigirkas källor och vid Moma, en biflod till Indigirka.
Han kom lyckligen förbi Swjatoinos till Kromas utloppsvik, men här blef han instängd af is, med hvilken han dref ut till sjös.
Efter att hafva drifvit omkring under tio dagar nödgades han öfvergifva fartyget, som snart krossades, och att till fots gå öfver isen i land.
Den 22/12 november kom han till simovien Ujandino, hvarest under vintern hungersnöd var rådande, emedan de fartyg, som skulle föra lifsmedel till stället, hade antingen förlist eller nödgats vända; en anmärkning, som bevisar, att vid denna tid en regelbunden sjöfart egde rum utmed vissa delar af ishafskusten.
Samma år reste kosacken Timofei Buldakow sjöledes från Lena till Kolyma för att öfvertaga kommandot i den kringliggande trakten.
Han kom lyckligen till Kroma, men råkade der i besätt och dref till sjös.
Han beslöt då att öfver isen söka nå land.
Men det var ingen lätt sak.
Isen, som redan var en half famn tjock, sprang plötsligen i tusen stycken, medan fartygen för en häftig vind drefvo allt längre och längre från stranden.
När slutligen hafvet åter frös till, öfvergåfvos fartygen, och man lyckades till sist, utmattade af hunger, skörbjugg, arbete och köld, nå land vid Indigirkas mynning.
Berättelsen om Buldakows resa är så till vida ytterst märklig, som deri omtalas ett möte med tolf kotscher, fylda af kosacker, handlande och fångstmän, bestämda att resa, dels från Lena till floderna längre öster ut, dels från Kolyma och Indigirka till Lena, ett förhållande som visar huru liflig samfärdseln då var inom den ifrågavarande delen af Sibiriens Ishaf.
Detta bestyrkes ytterligare genom en berättelse af Nikifor Malgin.
Medan knes Iwan Petrowitsch Barjatinsky var wojwod i Jakutsk (1667–75), reste Malgin tillsammans med en handlande, Andrei Woripajew, sjöledes från Lena till Kolyma.
Under denna färd fäste lotsen alla mans uppmärksamhet på en ö, belägen långt ut till sjös, vester om Kolymas mynning.
Vid ett samtal härom, efter Malgins lyckliga framkomst till Kolyma, berättade en annan handlande, Jakob Wiätka, att en gång, då han med nio kotscher seglat mellan Lena och Kolyma, hade tre af dem blifvit af vinden drifna till denna ö, och att män, som blifvit sända i land derstädes, funnit spår af okända djur, men inga inbyggare.
Alla dessa berättelser tyckas dock icke hafva tillvunnit sig full tilltro.
I början på sjuttonhundratalet anstäldes derför nya undersökningar och nya färder.
En kosack, Jakob Permakow, berättade, att han under en resa mellan Lena och Kolyma utanför Swjatoinos sett en ö, om hvilken han ej visste huruvida den var bebodd eller ej, och likaledes att utanför Kolymas mynning funnes en ö, som kunde ses från land.
För att vinna visshet om uppgiftens sanningsenlighet utsändes en kosack, Merkurej Wagin.
Tillsammans med Permakow reste han i maj månad 1712 i slädar, dragna af hundar, öfver isen från Swjatoinos till den midt emot liggande, af Permakow sedda ön.
Man landsteg der, fann den obebodd och skoglös, samt bestämde dess omkrets till 9–12 dagsresor.
Bortom denna ö såg Wagin en annan, hvilken han dock ej kunde nå af brist på lifsmedel.
Han beslöt derför att vända för att nästa år bättre utrustad åter upptaga färden.
Under hemvägen led man svår hungersnöd, och för att slippa förnya den farliga och besvärliga upptäcktsfärden mördade slutligen manskapet Permakow, Wagin och dennes son.
Brottet upptäcktes, och den kännedom vi hafva om denna färd, under hvilken de Ny-sibiriska öarna första gången beträddes af europeer, grundar sig på de orediga upplysningar, som vunnos under förhöret med mördarne.
Müller betviflar till och med hela historiens sanningsenlighet.
De försök, som sedermera gjordes att nå dessa öar, dels till sjös 1712 af Wasilej Staduchin, dels med hundslädar år 1714 af Alexej Markow och Grigorej Kusakow, lemnade intet resultat.
Tio år derefter förmådde »den gamla sagan» om öar i Ishafvet åter en Sin Bajorski Feodot Amossow till en expedition, med uppgift att skattlägga dervarande inbyggare, men han hindrades af is att nå sitt mål.
Under vägen träffade han en fångstman, Ivan Willegin, som sade sig hafva, jemte en annan fångstman Grigorej Sankin, rest öfver isen till nämnda öar, från mynningen af floden Tschukotskaja.
Han hade hvarken träffat folk eller skog, men väl öfvergifna hyddor.
»Sannolikt sträckte sig detta land allt ifrån Janas mynning, förbi Indigirka och Kolyma, till den trakt, som bebos af schelagerna, en tschuktschisk folkstam».
Han hade hört det af en schelag vid namn Kopai, i hvars hem han varit föregående år.
För att till sjös nå detta land, måste man utgå från den kust, som schelagerna bebodde, emedan hafvet der var mindre istäckt.
Då Amossow ej kunde nå sitt mål till sjös, reste han redan samma år, november 1724, dit öfver isen, men hans beskrifning af landet skiljer sig i mycket från hans föregångares, och Müller tyckes högeligen betvifla berättelsens sanningsenlighet47.
På grund af en karta, upprättad af kosacköfversten Schestakow, som dock, enligt Müller, hvarken kunde läsa eller skrifva, finnes det nya landet infördt på Delisles och Buache’s karta, med tillägg att schelagen Kopai bott derstädes och der blifvit tillfångatagen af ryssarne.
Detta är så till vida oriktigt, som Kopai ej bodde på någon ö utan på fastlandet och aldrig var fånge hos ryssarne, ehuru han, efter att 1723 och 1724 hafva betalt skatt till dem, ledsnade dervid och dödade några af Amossows folk, hvarefter man aldrig hörde af honom.
Den oriktiga uppgiften om Kopai klandras skarpt af Müller, men den lärde akademikern begår dock det vida större felet, att han anser sig böra helt och hållet lemna de många berättelserna af fångstmän och kosacker om land och öar i Sibiriens Ishaf utan afseende.
Alla dessa land äro derför utelemnade på Petersburger-akademiens år 1758 utgifna karta48.
Den är i detta hänseende vida ofullständigare än det kartblad, som åtföljer Strahlenbergs bok49.
Innan jag går att skildra den stora nordiska expeditionens färder, återstår ännu att redogöra för Kamtschatkas upptäckt.
Af det föregående ser man, att Kamtschatka nåddes redan af några bland Deschnews följeslagare, men deras vigtiga upptäckt blef helt och hållet okänd i Moskwa.
Dock nämnes Kamtschatka redan i berättelsen om Evert Ysbrants Ides’ beskickning till Kina 1692–95;50 underrättelserna derom hade troligen erhållits af de vidt och bredt kringströfvande infödingarne i Sibirien.
Dessa berättelser voro dock ytterst ofullständiga, och man anser derför Wolodomir Atlassow, piätidesätnik (d.v.s. befälhafvare för femtio man) i Anadyrsk, såsom Kamtschatkas egentlige upptäckare.
Medan Atlassow var befälhafvare i Anadyrsk, utsände han år 1696 kosacken Lucas Semenow Sin Morosko med 16 man för att skattlägga de söder ut boende folkstammarne.
Uppdraget utfördes, och vid sin återkomst berättade Morosko, att han ej allenast varit hos korjäkerna, utan äfven framträngt ända till närheten af Kamtschatkafloden, samt att han bemäktigat sig en kamtschadalisk ostrog och der funnit några manuskript på ett okändt språk, hvilka, enligt senare erhållna upplysningar, härrörde från japaneser, som strandat på Kamtschatkas kust51.
Det var den första erinran, som Sibiriens eröfrare erhöllo om granskapet med Japan.
Året derpå följde Atlassow sjelf med en större styrka den väg, Morosko banat, och trängde fram till Kamtschatkafloden, hvarest han, till tecken att han tagit landet i besittning, uppreste ett kors med en inskrift, som i svensk öfversättning lyder:
År 7205 (d.v.s. 1697) den 13 juli blef detta kors upprest af piätidesätniken Wolodomir Atlassow och hans följeslagare, 55 man.
Atlassow byggde derpå vid Kamtschatka-floden en simovie, som sedermera befästades och erhöll namnet Werchni Kamtschatskoj Ostrog.
Härifrån utbredde ryssarne sitt välde öfver landet, dock icke utan motstånd, som fullständigt bröts först genom det grymma undertryckandet af upproret 1730.
År 1700 reste Atlassow till Moskwa, medförande en japanes, som tagits till fånga, sedan han förlist vid Kamtschatkas kust, och den insamlade tributen, som bestod uti skinn af 3200 soblar, 10 sjöuttrar, 7 bäfrar, 4 uttrar, 10 gråa räfvar och 191 röda räfvar.
Han mottogs nådigt samt återsändes som befälhafvare för kosackerna i Jakutsk, med order att fullborda Kamtschatkas eröfring.