Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Guldvaskareresidensen stå derför nu öde och bilda på flodens östra strand en rad halfförfallna, af nyuppvuxen småskog omgifna träruckel, efter hvilka snart nog endast sagan om den forna glansperioden skall finnas i behåll.
I ett hänseende hafva dock guldvaskarne utöfvat ett varaktigt inflytande på landets framtid.
Det är nämligen genom dem, som de första pioniererna blifvit spridda i ödemarken, det första frö lagdt till traktens odling.
År 1875 funnos endast två ångbåtar på Jenisej.
Dessa voro hvarken passagerare- eller lastbåtar, utan snarare flyttbara, med ånga framdrifna handelsbodar.
Försalongen utgjorde en med disk försedd krambod, på hvars hyllor man såg tyger, jernkramvaror, gevär, ammunition, tobak, te, tändstickor, socker, bjert färgade kopparstick eller stentryck o.s.v.
I aktersalongen tronade, bland bränvinsfat, inköpta pelsverk och andra dyrbara eller ömtåliga varor, den som förde befälet om bord, en fryntlig och vänlig handelsman, som tydligen ej befattade sig mycket med sjömansgöromålen, men desto mer med handel och köpslående, och som af besättningen sällan benämndes kapten (kapitan) utan oftast husbonde (hosain).
Efter ångbåten, eller den flytande handelsboden, följde på släp en eller två lodjor, som tjenade till magasin, der mjöl och salt m. fl. tyngre varor voro upplagda, der den inköpta fisken insaltades och sköttes, färskt bröd bakades för den talrika besättningen m. m.
Och då ingen enda strandbrygga fans på hela vägen emellan Jenisejsk och hafvet, så förde så väl ångbåt som lodjor, för att kunna hvar som helst inlasta och aflemna varor, en hel mängd båtar och pråmar på släp.
Någon plats för passagerare fans icke, men resande mottogos vänligt och gästfritt, då de kommo om bord, der de sedan fingo reda sig bäst de kunde.
Det nautiska befälet fördes af två styrmän eller lotsar af ett ståtligt och originelt utseende, hvilka, klädda i långa kaftaner, hvar sin vakt sutto på en stol vid ratten, oftast utan att hålla i rodret, merendels rökande en af groft papper för hand förfärdigad cigarrett och med det mest sorglösa utseende i verlden vexlande skämtsamma ord med de nedanför gående.
Förbudet att genom prat afleda rorsmannens uppmärksamhet från styrningen gälde således icke härstädes.
En man stod ständigt i fören, oafbrutet undersökande djupet med en lång stång.
För att undvika den djupa kungsådrans starka ström togs nämligen alltid kursen så nära stranden som möjligt, ofta så nära, att man nästan kunnat hoppa i land, och att min nordlandsbåt, som fördes på släp vid sidan af ångbåten, tidtals drogs öfver grund.
Man finner häraf huru föga djupgående ångbåten var.
Sibirien, särskildt Jenisejs och Lenas flodområden, har att bjuda på rika stenkolslager, som troligen utbreda sig under betydliga delar af den sibiriska slätten, men ännu ej bearbetats och föga beaktas.
Flodångbåtarne eldades derför ej med kol, utan med ved, hvaraf, om jag minnes rätt, 180 famnar gingo åt för färden med ångbåten Alexander uppför floden.
Endast en ringa del af denna vedqvantitet kunde ångbåten på en gång föra med sig, hvarför täta uppehåll blefvo nödvändiga, ej allenast för handel med inbyggarne, utan äfven för intagande af bränsle.
Härtill kom, att den svaga ångmaskinen, oaktadt säkerhetsventilerna i nödfall öfverlastades med blyvigter, ofta nog ej var i stånd att bogsera upp all sin last emot den på sina ställen ganska strida strömmen, och att man ofta, vid försöket att nära stranden finna strömfritt vatten, stannade på grund, oaktadt de ständiga »ladno»-ropen af den i fören stående stånglotsen.
Det gick derför så långsamt framåt, att resan mellan Saostrowskoj och Jenisejsk tog en hel månad.
De två hufvudarmar, i hvilka Jenisej är delad söder om Jenisejsk, äro allt för strida för att de nuvarande Jenisejs-ångbåtarne skulle kunna gå uppför dem, hvaremot man, såsom jag förut omnämnt, utan svårighet färdas utför dessa floder ända bort från Selenga och Baikal-sjön å ena sidan och den sädesrika Minusinsk-trakten å den andra.
Stränderna bildas här mångenstädes af höga, med rika skogar betäckta bergåsar, mellan hvilka man möter underbart vackra, med yppig växtlighet täckta dalar.
Hvad jag här nämnt om sättet att färdas på Jenisej hänför sig till det år, 1875, då jag jemte två svenska naturforskare och tre norska matroser reste uppför floden.
Denna var då ingalunda okänd, ty vetenskapsmän sådana som Hansteen (1829), Castrén (1846), Middendorff (vinterresor 1843 och 1844) och Schmidt (1866) hade framrest här och meddelat den vetenskapliga verlden sina iakttagelser i värderika arbeten om traktens natur och folk.
Men ännu utgjorde vesteuropeens besök sällsynta undantag, ännu hade ingen vesteuropeisk handelsresande förirrat sig till dessa trakter, och i de handelsberäkningar, som de fryntligt myndige husbönderna på Jenisejs flodångbåtar uppgjorde, hade aldrig någon in- eller utförsel af varor till Europa ingått.
Med ens tycktes en ny tid börja.
Om ock förändringen ej gått så fort, som mången väntat, så är dock lifvet här ej mer hvad det en gång varit, och för hvart år som går blir förändringen mer och mer märkbar.
Det är derför jag ansett, att anteckningarna från 1875 års färd varit förtjenta att här förvaras.
Kyrkby vid en sibirisk flod.
De nysibiriska öarna.
– Mammut.
– Fynd af mammut- och noshörningsmumier.
– Fossila noshörningshorn.
– Stolbovoj-ön.
– Liachoffs ö.
– Denna ös första upptäckt.
– Färd genom sundet mellan Liachoffs ö och fastlandet.
– Djurlifvet derstädes.
– Isbildning i vatten öfver fryspunkten.
– Björnöarna.
– Isens mängd och groflek börjar tilltaga.
– Olika slag af hafsis.
– Förnyadt försök att lemna den isfria rännan vid kusten.
– Fyrpelarön.
– Färd längs kusten till Kap Schelagskoj.
– Framfarten fördröjes af is, grund och dimma.
– Första möte med tschuktscher.
– Landstigning och besök i tschuktsch-byar.
– Fynd af öfvergifna tältplatser.
– Handel med infödingarne försvåras af brist på bytesmedel.
– Uppehåll vid Irkajpi. – Onkilon-grafvar.
– Underrättelser om folket Onkilon.
– Ny beröring med tschuktscher.
– Koljutschin bay.
– Amerikanska uppgifter om isförhållanden norr om Beringssund.
– Instängningen.
Efter skilsmessan stälde Lena kursen mot land; Vega fortsatte sin färd i nordostlig riktning mot de Ny-sibiriska öarna.
Dessa hafva, allt sedan de upptäcktes, bland ryska elfenbensamlare varit berömda för sin utomordentliga rikedom på tänder och skelettdelar af den utdöda nordiska elefantart, som är känd under namnet mammut.
Genom omsorgsfulla undersökningar af akademikerna Pallas, v.
Baer, Brandt, v. Middendorff, Fr.
Schmidt m. fl. vet man, att mammuten varit en egen nordisk hårbeklädd elefantart, hvilken åtminstone vissa tider af året lefvat under naturförhållanden snarlika dem, som nu äro rådande i mellersta och kanske till och med i nordliga Sibirien.
Norra Asiens vidsträckta gräsmarker och skogar hafva varit detta djurs rätta hemland, och en gång måtte det derstädes hafva kringströfvat i talrika skaror.
Samma eller en mycket närstående elefantart har äfven förekommit i Norra Amerika, i England, Frankrike, Schweiz, Tyskland och norra Ryssland.
Ja äfven i Sverige och Finland hafva någon gång obetydliga mammutrester blifvit tillvaratagna.224 Men medan man i Europa vanligen endast träffar några mer eller mindre oansenliga benlemningar, finner man i Sibirien ej allenast hela skeletter, utan äfven hela i jorden infrusna djur, med stelnadt blod, kött, hud och hår.
Man kan häraf draga den slutsatsen, att mammuten dött ut, geologiskt taladt, för ej så synnerligen länge sedan.
Detta bestyrkes dessutom af ett märkligt i Frankrike gjordt fornfynd.
Jemte en mängd groft bearbetade flintskärfvor har man nämligen funnit bitar af elfenben, på hvilka bland annat en mammut med snabel, betar och hår varit inristad i grofva men omisskänliga drag och i en stil snarlik den, som utmärker de tschuktschiska ritningar, af hvilka afbildningar skola lemnas längre fram i detta arbete.
Denna teckning, hvars äkthet tyckes vara ådagalagd, öfverträffar i ålder kanske hundrafaldt de äldsta minnesmärken Egypten har att uppvisa och bildar ett märkligt bevis, att teckningens urbild, mammuten, lefvat i vestra Europa samtidigt med menniskan.
Mammutlemningarna härröra således från en jettestor, fordom i nästan alla nutidens kulturländer lefvande djurform, hvars utdöende våra fäder upplefvat, och hvars lik ännu ej allestädes fullständigt förruttnat.
Häraf det stora och spännande intresse, som är fästadt vid allt som rör detta underbara djur.
Om tolkningen af ett dunkelt ställe hos Plinius är riktig, så har mammutelfenben sedan de äldsta tider utgjort en värderad handelsvara, hvilken dock ofta förvexlats med
Vetenskaps-akademiens museum i S:t Petersburg.
Efter fotografi, meddelad af akademikern Friedrich Schmidt i S:t Petersburg. elfenben af lefvande elefanter och af hvalross.
Men skelettdelar af sjelfva mammuten omtalas utförligare först hos Witsen, som under sin vistelse i Ryssland år 1666 insamlat en mängd hithörande uppgifter och, åtminstone i andra upplagan af sitt arbete, lemnar goda afbildningar af en mammutunderkäk och kraniet af en fossil oxart, hvars ben förekomma tillsammans med mammutlemningarna (Witsen, 2:dra uppl. s. 746).
Men det tyckes hafva undgått Witsen, som sjelf ansåg mammutbenen vara lemningar af forntida elefanter och som väl kände hvalrossen, att i en del af de berättelser, han anför, mammut och hvalross tydligen blifvit sammanblandade, hvilket ej är så underligt, då båda träffades vid Ishafvets kust och båda lemmade elfenben till den sibiriska handelsmannens varulager.
Likaledes hänföra sig alla de underrättelser, som den franske jesuiten Avril under sin vistelse i Moskwa 1686 insamlade om det vid Tartariska hafvets (Ishafvets) kust förekommande amfibiska djuret Behemot, ej till mammuten, såsom några författare t. ex.
Howorth225 antagit, utan till hvalrossen.
Namnet mammut, som väl ursprungligen är af tartariskt ursprung, tyckes äfven Witsen vilja härleda af »Behemot», om hvilken talas i 40:de kapitlet af Jobs bok.
Den första mammuttand bragtes till England 1611 af Josias Logan.
Den var inköpt i trakten af Petschora och väckte mycken uppmärksamhet, såsom synes af Logans anmärkning i ett bref till Hakluyt, att man ej skulle drömt om att finna en sådan vara i trakten af Petschora (Purchas, III s. 546).
Då engelsmän vid den tiden ofta och länge vistats i Moskwa, så synes denna förundran antyda, att fossilt elfenben först en tid efter Sibiriens eröfring blef kändt i ryska rikets hufvudstad.
Det har visserligen ej lyckats mig att under Vegaexpeditionen göra något märkligt och för mammutens forna lefnadssätt upplysande fynd226, men då vi nu framsegla mellan stränder, sannolikt rikare på mammutlemningar än någon annan trakt af jordklotet, och öfver ett hav, från hvars botten vår skrapa jemte drifvedsbitar upphemtade halfförmultnade stycken af mammuttänder, och då de vildar, med hvilka vi kommo i beröring, flere gånger åt oss utbjödo ganska vackra mammutbetar eller af mammutelfenben förfärdigade redskap, så kan det kanske vara på sin plats att här i korthet redogöra för några af de vigtigaste mammutfynd, som blifvit för vetenskapen bevarade.
Det kan härvid endast blifva fråga om fynd af mammut-»mumier»227, ty fynden af mammutbetar tillräckligt väl bibehållna för att kunna användas till sniderier äro allt för talrika för att ens kunna förtecknas.
Middendorff beräknar antalet af de betar, som årligen komma i handeln, tili minst hundra par228, hvaraf man kan sluta, att under de år, Sibirien varit kändt, användbara tänder blifvit tillvaratagna från mer än 20000 djur.
Restaurerad bild af mammut.
Efter Jukes, The student’s manual of geology, Edinburgh 1862.
Fyndet af en mammut-»mumie» omtalas för första gången utförligare i skildringen af en resa, som den ryske ambassadören Evert Yssbrants Ides, holländare till börden, år 1692 gjorde genom Sibirien till Kina.
En person, som Yssbrants Ides hade med sig under färden genom Sibirien, och som hvarje år reste ut för att samla mammutelfenben, försäkrade, att han en gång i ett stycke nedrasad frusen jord funnit ett hufvud af detta djur.
Köttet var ruttet, halsbenen voro ännu färgade af blod, och ett stycke från hufvudet fans en frusen fot.229 Foten fördes till Turuchansk, hvaraf man kan sluta, att fyndet gjordes vid Jenisej.
En annan gång hade samme man funnit ett par tänder vägande tillsammans 12 pud eller nära 200 kilogram.
Ides’ sagesman berättade vidare, att medan hedningarne, jakuter, tunguser och ostjaker, antaga, att mammuten alltid lefver i jorden och uti denna går af och an, huru hårdt marken än må vara frusen, äfvensom att det stora djuret dör, då det kommer så högt, att det ser eller luktar luften, förmena gamla i Sibirien boende ryssar, att mammut är ett djur af samma slag som elefanten, ehuru med något krokigare och närmare hvarandra fästade tänder; före syndafloden hade Sibirien varit varmare än nu för tiden, och elefanter hade då i mängd lefvat derstädes; de hade drunknat under öfversvämningen och sedermera, då klimatet blifvit kallare, frusit in i flodslammet.230
Ännu utförligare anföras infödingarnes sagor om mammutdjurets lefnadssätt under jorden i J. B.
Müllers Leben und Gewonheiten der Ostiaken unter dem polo arctico wohnende etc., Berlin 1720 (på franska i Recueil de Voiages au Nord, Amsterdam 1731–38, T. VIII s. 373).
Enligt de berättelser, som anföras af Müller, hvilken såsom svensk krigsfånge vistats i Sibirien231, skulle betarne hafva utgjort djurets horn.
Med dessa, som voro fästade strax ofvan om ögonen och voro rörliga, gräfde djuret sig fram genom lera och gyttja, men då det kom till sandblandad mark, rasade sanden tillsammans, så att det fastnade och omkom.
Müller berättar vidare, att många försäkrat honom, det de sjelfva sett dylika djur på andra sidan om Beresowsk i Ural-bergens stora grottor (anf. st. s. 382).
En snarlik berättelse om mammutdjurets lefnadsvanor hörde
Klaproth af kineserna i den rysk-kinesiska gränsorten och handelsstaden Kjachta.
Mammutelfenben ansågs nämligen der vara tänder af jetteråttan tien-shu, hvilken endast träffas i de kalla trakterna vid Ishafvets kust, skyr ljuset och lefver i mörka hålor uti jordens inre.
Dess kött sades vara kylande och helsosamt.232 Några kinesiska lärde ansågo sig till och med genom upptäckten af dessa ofantliga jordråttor på ett enkelt sätt kunna förklara jordbäfningarnas uppkomst.
Först under senare hälften af förra århundradet kom en europeisk vetenskapsman i tillfälle att granska ett likartadt fynd.
Genom ett ras på stranden af Wilui-floden vid 64° n. br. blef nämligen år 1771 en hel noshörning med kött och hud blottad.
Dess hufvud och fötter finnas ännu förvarade i Petersburg.
Allt annat fick af brist på transport- och förvaringsmedel förstöras.233
Det som tillvaratogs visade, att denna forntida noshörning (Rhinoceros antiquitatis Blumenbach) varit hårbeklädd och afvikande från alla nu lefvande arter af samma slägte, om ock snarlik dem till gestalt och storlek.
Redan långt förut hade för öfrigt hornen efter fossila noshörningar ådragit sig infödingarnes uppmärksamhet.
Tågor af dessa horn användes af dem för samma ändamål, som tschuktscherna använda tågor af hvalbarder, nämligen för att förstärka bågarnes spänstighet, och ansågos derjemte utöfva ett lika välgörande inflytande på pilens träffsäkerhet, som, enligt jägar-skrocket i forna dagar hos oss, några i stöpslefven lagda kattklor och uggleögon på kulans.
Invånarne trodde, att de jemte mammut-resterna funna kranierna och hornen af noshörningar härrörde från jettefoglar, om hvilka i jakutens, ostjakens och tungusens skinntält mången sägen berättades, snarlik sagan om fogeln Rook i Tusen och en natt.
Ermann och Middendorff antaga till och med, att dylika fynd för ett par årtusenden tillbaka gifvit upphof till Herodots berättelse om Arimasperna och de guldbevakande griparne (Herodot, bok 4 kap. 27).
Säkert är, att man under medeltiden förvarade dylika »gripklor» som stora dyrbarheter i dåtidens skatt- och konstkammare, och att de gifvit upphof till mången romantisk berättelse uti så väl
vester- som österlandets sagokrans.
Ännu i detta århundrade trodde den eljest skarpsynte resanden i Sibiriens ishaf Hedenström, att de fossila noshörningshornen voro verkliga gripklor.
Han omtalar nämligen i sitt ofta anförda arbete, att han sett en dylik klo af 20 werschoks (0,9 meters) längd, och då han år 1883 besökte Petersburg, lyckades dervarande vetenskapsmän icke öfvertyga honom om det oriktiga i denna uppfattning.234
Ett nytt fynd af en mammutmumie gjordes 1787, då invånarne be-
Sibiriskt noshörningshorn, förvaradt uti museet i S:t Petersburg.
rättade för de ryska resandena Sarytschew och Merk, att ungefär 100 werst nedom byn Alasejsk, belägen vid den i Ishafvet mynnande floden Alasej, ett jettedjur blifvit ursköljdt ur strandens sandlager, i upprätt ställning, oskadadt med hud och hår.
Fyndet tyckes dock ej hafva blifvit närmare undersökt.235
År 1799 fann en tungus på den i hafvet utskjutande Tamut-halfön, strax sydost om den flodarm, genom hvilken ångbåten Lena ångade uppför floden, ett annat infruset mammutdjur.
Han väntade tåligt i fem år på att jorden skulle upptina så mycket, att de dyrbara betarne blefve blottade.
Djurets mjukare delar voro derför delvis sönderrifna och förtärda af rofdjur och hundar, då stället 1806 närmare undersöktes af akademikern Adams.
Endast hufvudet och ett par fötter voro då något så när oskadade.
Skelettet, en del af huden, en mängd långa manhår och 1½ fot långa ullhår tillvaratogos.
Huru friskt liket var, kunde man se deraf, att delar af ögat ännu tydligen kunde urskiljas.
Likartade lemningar hade två år tidigare träffats något längre bort från Lenas mynning, men hvarken blifvit undersökta eller tillvaratagna.236
Ett nytt fynd gjordes år 1839, då åter ett helt mammutdjur blottades genom ett jordras vid stranden af en stor sjö på vestra sidan om Jenisejs mynningsvik, sjuttio werst från Ishafvet.
Det var ursprungligen ganska oskadadt, så att till och med snabeln tyckes hafva funnits i behåll, att döma af infödingarnes uppgift, att en svart tunga, lång som en månadsgammal renkalf, hängt ut från munnen, men hade, då det år 1842 genom köpmannen Trofimows försorg afhemtades, redan blifvit mycket förstördt.237
Näst efter den Trofimowska mammuten komma Middendorffs och Schmidts mammut-fynd.
Det förra gjordes år 1843 vid Tajmur-flodens strand under 75° n. br.; det senare år 1866 på Gyda-tundran vester om Jenisejs mynningsvik vid 70°13′ n. br.
De mjuka delarne vid dessa fynd voro mindre väl bibehållna än vid de förut anförda.
Men fynden blefvo i alla fall för vetenskapen af en vida större betydelse derigenom, att fyndställena till fullo undersöktes af dertill fullt förberedda vetenskapsmän.
Middendorff kom till det resultat, att det af honom funna djuret från sydligare trakter flutit ned till det ställe, der det träffades.
Schmidt deremot fann, att det mammutförande lagret hvilade på ett marint lerlager, innehållande skal af samma högnordiska snäckarter, som ännu lefva i Ishafvet, och att det täcktes med lager af sand vexlande med ¼ till ½ fot mäktiga bäddar af förmultnade växtlemningar, hvilka fullkomligt öfverensstämde med de torfbäddar, som fortfarande bilda sig i tundrans sjöar.
Till och med sjelfva den bädd af jord och lera, som omslöt benen, hudflikarne och håren af mammutmumien, innehöll stycken af lärkträd, grenar och blad af dvergbjörk (Betula nana) och af tvenne nordiska videarter (Salix glauca och herbacea).238 Det visar sig häraf, att
Sibiriens klimat vid den tiden, då detta mammut-lik inbäddades, var i det nämaste likadant som för det närvarande, och då det vattendrag, i hvars granskap fyndet gjordes, är en jemförelsevis obetydlig, helt och hållet norr om skogsgränsen belägen tundra-elf, så finnes ej heller någon sannolikhet för, att liket med vårisen drifvit från Sibiriens skogsregion mot norden.
Schmidt antager derför, att den sibiriska elefanten, om den ock ej ständigt lefvat i nordligaste Asien, tidtals företagit vandringar dit, på samma sätt som nu för tiden renen begifver sig till Ishafvets kust.
Redan förut hade för öfrigt v.
Brandt, v. Schmalqvarhausen m. fl. visat, att de matlemningar, som blifvit i tandhåligheter på Wilui-noshörningen, utgjordes af barr och bladdelar af trädslag, som ännu lefva i Sibirien.239
Kort efter det den på Gyda-tundran funna mammuten blifvit undersökt af Schmidt, undersöktes likartade fynd af Gerhard von Maydell på tre olika ställen mellan floderna Kolyma och Indigirka, ungefär hundra kilometer från Ishafvet.
I afseende å dessa fynd kan jag endast hänvisa till en uppsats af L. von Schrenck i Petersburger-akademiens Bulletin, T. XVI 1871, s. 147.
Vägledd af infödingar uppsamlade jag år 1876 vid Mesenkin-flodens utlopp i Jenisej, på 71° 28′ n. br. några benbitar och hudflikar af en mammut.
Huden var 20–25 mm. tjock och nästan garfvad af ålder, hvilket ej bör förefalla besynnerligt, då man betänker, att om ock mammuten lefvat i ett af de senaste tidskiftena af jordskorpans historia, så hafva dock hundra tusen, kanske millioner år förgått, sedan det djur dött, till hvilket dessa skinnbitar en gång hörde.
Det var tydligt, att de af den närbelägna
Mesenkin-floden blifvit utsköljda ur tundra-stranden, men jag sökte förgäfves att få reda på det ursprungliga, troligen redan af flodslam dolda fyndstället.
I granskapet träffades ett ganska vackert kranium af myskoxen.
Ett nytt vigtigt fynd gjordes 1877 vid en biflod till Lena i kretsen Werchojansk, vid 69° n. br.
Man fann nämligen här ett synnerligen väl bibehållet lik af en noshörning (Rhinoceros Merckii Jaeg.), till arten skild från den af Pallas undersökta Wilui-noshörningen.
Innan liket bortsköljdes af floden, hann man dock äfven här endast tillvarataga det hårbeklädda hufvudet och ena foten.240 Af detta fynd drager Schrenck den slutsatsen, att äfven denna noshörningsart varit en högnordisk, för ett kallt klimat utrustad form, som lefvat i eller åtminstone tidtals vandrat till de trakter, der liket fans.
Der är nu årets medeltemperatur241 mycket låg, vintern ytterligt kall (man har här antecknat ända till –63°,2), den korta sommaren högeligen varm.
Ingenstädes på jorden visar temperaturen så vidt från hvarandra skilda extremer som här.
Oaktadt träden om vintern mången gång med våldsamt dån spricka, och marken remnar af köld, så är dock skogen frodig och sträcker sig ända till granskapet af Ishafvets kust, der för öfrigt vintern är vida mildare än längre in i landet.
I afseende på möjligheten för dessa stora djur att om sommaren finna tillräckligt bete i de trakter, hvarom här är fråga, bör ej förglömmas, att man på skyddade, af vårfloden öfversvämmade ställen ännu långt norr om Sibiriens skogsgräns träffar yppiga busksnår, hvilkas nyutspruckna, af ingen tropisk sol förbrända, saftiga blad torde utgöra en synnerlig läckerhet för gräsätande djur, och att äfven de kalaste landsträckor i den höga norden äro bördiga i jemförelse med många trakter, der åtminstone kamelen kan finna sin näring, t. ex. ostkusten af Röda hafvet.
Ju närmare man kommer Ishafvets kust, desto allmännare förekomma mammut-lemningar, i synnerhet på sådana ställen, der efter islossning om våren större ras inträffat vid flodstränderna.
Ingenstädes träffas de dock i sådan mängd som på de Ny-sibiriska öarna.
Här såg Hedenström, på en sträcka af en werst, tio betar sticka fram ur jorden, och från en enda sandbank å vestsidan af Ljachoffs ö hade, då denne resande besökte stället, elfenbenssamlare under åttio år gjort sin bästa tandskörd.
Att nya fynd der årligen kunna göras beror derpå, att benen och tänderna af vågsvallet sköljas fram ur strandens sandlager, så att de efter ihållande ostvind kunna under lågvatten insamlas på den då torrlagda banken.
De tänder, som träffas vid Ishafskusten, sägas vara mindre än de, som träffas längre söder ut, ett förhållande hvilket möjligen kan förklaras sålunda, att under det mammuten kringströfvade på Sibiriens slätter, olika åldersklasser betade tillsammans, och att af dessa de yngre, såsom mer rörliga och kanske mer besvärade af flugor än de äldre, gått längre mot norden än dessa.
Jan. –48,9 Febr. –47,2 Mars –33,9 April –14,0 Maj –0,40 Juni +13,4 ⎫ ⎬Året
Juli +15,4 Aug. +11,9 Sept. +2,3 Okt. –13,9 Nov. –39,1 Dec. –45,7 ⎪–16,7 ⎭