Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Sker nu jemförelsen efter nettovärdet, så blir afdraget för det skadade godset proportionsvis större, skilnaden mellan godsets värde i skadadt tillstånd 109 emot dess värde i oskadadt tillstånd följaktligen äfven större, och försäkringsgifvarens ansvarighet i förhållande ökad.
Sker jemförelsen åter efter bruttovärdena, ingär den förlust af frukt, tull och kostnader, försäkringstagaren lider på del skadade godset, icke i bestämmandet af dettas värde i förhållande till oskadadt gods af samma slag, och följaktligen ej heller i bestämmandet af försäkringsgifvarens ansvarsskyldighet, hvilken således ej kommer att omfatta denna förlust.
Då man emellertid ansett att genom den förra methoden (värdering efter nettovärdena) försäkringsgifvaren skulle komma i en alltför ofördelaktig ställning, har man i allmänhet gifvit den sednare methoden företräde, helst som försäkringstagaren eger ett medel att skydda sig emot de olägenheter denna method för honom medför, nemligen att taga särskild försäkring å de förluster af frakt, tull etc., som genom denna melhods användning för honom uppstå (jfr. förslaget § 201 mom. 2).
Såsom bekant är, anses total förlust ega rum ej blott i de fall, då det försäkrade föremålet verkligen gått förloradt, ulan försäkringsrätten medgifver, genom ett i försäkringstagarens interesse gjordt antagande (hvaraf benämningen i engelska rätten: constructive total loss), att total förlust anses halva inträffat i vissa fall, då betydligare skada inträffat å det försäkrade föremålet, eller detta uuder längre tid blifvit undandraget försäkringstagarens förfogande, eller lian på viss tid ej afhörl detsamma.
I dessa fall eger han rätt att, emot det han till försäkrings gifvaren afstår all rätt till det försäkrade föremålet, af denne erhålla hela försäkringssumman, hvarigenom aftalels verkningar blifva lika som om total förlust ♦ timot; och derföre kan, i dessa fall, total förlust sägas hafva inträffat, ehuru i några af dessa full är bevisligt att föremålet ej gått helt och hållet förloradt, och i andra det ej är bevisadt att så skett.
Dessa fall, i hvilka ett dylikt afträdande får ega rum, emot rätt till försäkringssummans erhållande, kunna nu vara flere eller färre, alltsom lagstiftningen vill mera eller mindre gynna försäkringstagaren.
Nuvarande svenska lagstiftning antager tre, nemligen när fartyget på längre tid ej afhörts, när det blifvit uppbringadt och när varor tagit skada (Försäkrings-st.
Art. XI. §§ 2—7).
Tyska lagen medgifver abandon endast i de två förstnämnda fallen, men franska och holländska iagarue (C. C. art. 369—396, holl. lagen art.
663—680) antaga dessutom åtskilliga andra.
Förevarande förslag har i detta ämne anslutit sig till franska och holländska lagstiftningar ne och i allmänhet tillåtit abandon i de fall, som af dessa lagar medgifvas, undantagande när skada skett å varor, hvilket man trott, genom möjliga underslef, kunna blifva för försäkringsgifvaren alltför betungande.
De talrika fordringar, hvilka utländska sjölagar tillägga förmånsrätt till betalning ur fartyg, frakt och gods, grunda sig, der de ej äro härledda från ersättningsanspråk till följd af liden skada, i allmänhet på den rättsregel, att det föremål, för hvars nytta fordran uppstått (versio in rem), äfven bör häfla för denna fordrans betalning.
Denna rättsregel är i svenska lagstiftningen fullkomligen er - tio känd, och nu gällande lag tillerkänner på grund af densamma åtskilliga fordringar, som under sjöfart uppstått, förmånsrätt i fartyg och gods.
Så ega sjöfolks lön, frakt och skeppslega, förmånsrätt i gods; samma rätt i gods och i fartyg åtnjutes för bilbrefs- och bodmerilån, näst efter nyss nämnda fordringar.
När grundsatsen sålunda är er känd i nu gällande lag, och, enligt den utländska lagstiftningens vittnesbörd, sjöfartens fördel onekligen kräfver en utvidgning af dess tillämpning, har man ej tvekat alt i förslaget upptaga ett större antal förmånsrätter af nu nämnda slag (§ 273), än den närvarande svenska lagstiftningen känner.
Dervid bör till en början anmärkas, att nämnda förmånsrätter blifvit utsträckta äfven till frakten, dels derföre att denna är alt anse såsom ett accessorium tili fartyget, dels derföre att den fordran, hvilken erhållit förmånsrätten, ofta bidragit till fraktens förvärfvande, såsom förhållandet är med befälhafvarens och besättningens hyror, bodmerilånen, haveribidragen, m. fl. — Hvad dernäst angår sjelfva fordringarne, åt hvilka förmånsrätten blifvit inrymd, så har först och främst sådan rätt till fartyg och frakt blifvit tillagd befälhafvares och besättnings innestående hyror.
Det inses lätteligen att fartyget och frakten, icke godset, böra utgöra föremålet för en dylik förmånsrätt, alldenstund det rättsförhållande, på grund hvaraf fordran och följaktligen förmånsrätten uppstått, eger rum emellan befälhafvaren och besättningen å den ena, samt egaren af fartyget och frakten, icke egaren af godset, å den andra sidan, hvarföre de anspråk, sora uppkommit till följd af samma rättsförhållande, måste vara riktade emot den förres, icke emot den sednares, egendom.
Val har den, i 17 kap. Hand.
B. § 3 omförmälda, skeppsfolkets rätt till godset, af skäl, sorn i Högste
Domstolens protokoll återfinnas, icke blifvit uttryckligen upphäfd; men då denna förmånsrätt måste anses såsom i praktiskt hänseende fullkomligt overksam, har i sjelfva verket en dubbel förmånsrätt ej blifvit åt nu nämnda fordran medgifven.
— Den förmånsrätt, som blifvit tillagd fartygets haveribidrag och försålda andelar af lasten, och dess likställighet med bodmerilånens (§ 273. 2.), rättfärdigas af de förra fordringarnes likartade natur med de sednare.
Ty likasom det ena bodmerilånet räddar det andra, sä bidraga ofta de utgifter, som föranledt förstnämnda fordringar. att rädda bodmerilånen.
Det egendomliga i dessa fordringars uppkomst, den risk, som med dem är förbunden, har ansetts böra gifva dem ett företräde framför andra lån, dem befälhafvaren egt att upptaga, hvarföre åt dessa andra lån plats blifvit inrymd efter de förstnämnda.
Bredvid dessa andra lån befinna sig öfriga fordringar, hvilka äro inskränkta till värdet af fartyg och frakt.
Dit höra förnämligast fordringar för ersättningsanspråk, som kunna blifva riktade emot rederiet.
En sådan förmånsrätt, såvidt den angår ersättning för förloradt eller skadadt gods, synes rättfärdigad såväl af handelns interesse som af billigheten, då redaren har rätt att för frakten göra sig betald af godset.
Har ersättningsanspråket uppkommit till följd of skada, som ett fartyg tillfogat ett annat, så saknas ej i vår lagstiftning analoga fall, i hvilka den, som genom ett föremål blif - lil vit tillfogad skada, får ur detta söka sin skadeersättning.
— Den förmånsrätt, förslaget tillägger redare för de förskott, dessa gjort för hvarandra, är ej ny; den finnes redan i gällande lag erkänd (Sjölagen, Red. B. 2.).
Att den fått sin plats sist, ur rätlfärdigadt af gemensamheten i rederibolaget, till följd af hvilken redarne böra först utgifva hvad de äro andra skyldige, innan de ega att utkräfva de fordringar de kunna hafva på hvarandra.
Förslaget afsåg från början att åt här nämnda fordringar inrymma betalningsrätt ur fartyg och frakt framför all annan gäld.
Till följd af de anmärkningar, som emot denna åsigt anfördes i Högste Domstolen, har den blifvit frånträdd, så mycket mera som det praktiska resultatet af denna förändring ej lärer blifva särdeles stort, alldenstund de fordringar, hvilka nu komma alt ega företräde framför de i § 275 upptagna, sällan lära vara af så stor betydenhet att de i väsentlig mån kunna för ringa den säkerhet, förslaget från början åsyftat, att gifva de fordringar, om hvilka nu är fråga.
Då hvarje resa kan antagas vara ett afslutadt företag, som medför liqvid af alla dermed förbundna utgifter, ocb att det vore för rederiet fördelaktigt att alla dc, hvilka under resan erhållit fordringsanspråk på detsamma, så tidigt som möjligt anmälde sig till betalnings erhållande, så har man äfven ansett att de fordringar som uppstått under en sednare resa, borde i allmänhet ega företräde framför dem, som härleda sig från en äldre (§ 276).
Härifrån bar undantag endast blifvit gjordt för besättningens hyror enligt sista förhyringskontraktet, emedan man åt dessa velat gifva så fullständig förmånsrätt som möjligt.
Emedan en resa betraktas såsom ett enda sammanhängande företag, har ål de förmånsrätter, som, till följd af deras likartade natur, erhållit samma plats i ordningen, gifvits lika rätt, när de uppstått under samma resa, från hvilken regel man endast afvikit i fråga om bodmerilånen och de med dem likställda fordringar, af det lätt insedda skälet, alt det sednare af dessa lån räddar det äldre.
Kunna, såsom det synes, nu omlörmälda förmånsrätter lätt försvaras enligt förut i svenska lagstiftningen godkända principer, så är delta deremot icke förhållandet med den verkliga sakrält, som blifvit dem tillerkänd (§ 277).
Ett vigtigt skäl måste förefinnas till att rättfärdiga införandet af denna nyhet i svensk rätt.
Detta skäl är, att den fördel man genom förmånsrätten till fartyg och frakt ville inrymma fordtingsegaren, skulle genom försäljning af fartyget kunna tillintetgöras.
Sedan redaren sålunda afhändt sig det föremål, som utgjorde säkerhet för fordran, återstod för dennas innehafvare, om säljaren vore insolvent, ej något annat än att för sin fordran ingå såsom oprioriterad borgenär i säljarens konkurs.
Ville man således tillerkänna fordringsanspråket all den vigt, det ansågs förtjena, återstod ingen annan utväg än alt förvandla den privilegierade fordringsrätten till en verklig sakrätt.
Dessutom är, i fråga om fordringar, som under sjöfart uppstått, en dylik sakrätt i lös egendom i sjelfva verket ej för svenska rätten fullkomligt okänd.
Nu 112 gällande sjölag (Bodm.
B. 8 kap.) medger nemligen för bodmerilån fordringsegaren rätt alt under ett år göra sig betald af det förpantade föremålet, »ändock del försåldt eller i andras händer vore»; och detta är, utom hvad ofvan blifvit anfördt, ett vigtigt skäl till försvar af ifrågavarande stadgande.
De olägenheter, som likväl verkligen äro förbundna med dylika sakrätter till lös egendom, trodde man sig kunna i väsentlig mån aflägsna genom den korta preskriptionstid, som för dessa förmånsrätter blifvit föreskrifven (§ 274).
Försäljes fartyget utmätningsvis, så ligger i sakens natur att denna panträtt upphörer (<§ 277), emedan en liqvid af de skulder, som hvila å det försålda föremålet, då blir uppgjord.
Det har antagits att försäljningsåtgärden skulle blifva så bekant, att fordringsegarne skulle blifva i tillfälle att göra sin talan i tid gällande.
Det är naturligt att den rätt, de egt till fartyget, skola de äfven ega till köpeskillingen, så länge den är utestående.
Denna utgör då ett till sio natur lika bestämdt ting som fartyget, emot hvilket samma rättigheter skola kunna göras gällande.
Af samma skäl har äfven ansetts att förmånsrätten i frakten icke borde fortfara längre än till dess den blifvit till redaren inbetald (§ 280).
De förmånsrätter till godset, förslaget upptagit (§ 281), rättfärdigas dels af hvad för närvarande är gällande, dels af hvad ofvan blifvit anfördt rörande förmånsrät terna till fartyg och frakt.
Dessa till godset medgifna förmånsrätter äro i sjelfva verket endast en retentionsrätt, emedan de upphöra, när godset lossas ur fartyget (§ 291).
Deras betydelse är således egentligen den, att de godsegarens borgenärer, hvilka för sina fordringar ega sämre rätt, än befälhafvare eller redare för de här nämnda fordringar, icke kunna, till gäldande af sina fordringar, taga godset i anspråk.
De korta preskriptionstider förslaget bestämmer för de fordringsanspråk, som enligt denna lag kunna uppslå (§§ 284—286), motiveras af det naturliga in teresse affärsmannen eger att med lätthet kunna öfverse sin ekonomiska ställning.
Strängt taget skulle måhända de §§, hvilka angå befälhafvarens och besättningens brott i tjensten, icke hafva sin plats i sjölagen, utan hänföras till strafflagen.
Då det likväl är ganska vanligt inom svenska lagstiftningen, att författnin gar af ekonomisk natur innehålla bestämmelser af straff för brott, som utgöra öfverträdelser af dessa författningars bud, och då dessa brott kunde anses vara af val speciel beskaffenhet att i allmänna strafflagen intagas, har man trott att sjölagen, utan att förlora sin karakter, lämpligen kunde innehålla en afdelning för det ämne, hvarom fråga är.
I denna afdelning äro upptagna de under sjöfart allmännast förekommande brott och deras karakterer, såväl som deras straff, satta i öfverensstämmelse med närbeslägtade brott, som i strafflagen förekomma.
Af lätt insedda skäl är det nuvarande stränga straffet för rymning förmildradt till böter och kortare fängelse.
För den händelse att straffbestämmelse skulle saknas i något fall, då befälhafvare!! gjort sig skyldig till ett påtagligt fel vid tjenstens utöfvande, innehåller - 113 håller förslaget en §, enligt hvilken domaren i dessa fall kan befordra den brottslige till vederbörlig näpst.
För att befordra sjörättsmålen till så skyndsamt afgörande som möjligt, var ursprungligen föreslaget, att dessa mål skulle handläggas af stadsdomstolarne.
På grund af de anmärkningar, som i Högste
Domstolen blifvit framställda, har man återgått till hvad för närvarande är gällande.
Noggrannare och fullständigare stad ganden om forum för dessa mål hafva likväl blifvit tillagda (§ 302).
Från denna allmänna regel, att sjörättsmålen handläggas såsom andra tvistemål, har dock i afseende på tvister, som uppkomma från försäkringsaftal, ett undantag blifvit gjordt, i det att dessa mål alltid skola upptagas vid stadsdomstol, antingen omedelbart eller vid målets fullföljd ifrån dispacheuren (§§ 304 och 305).
Angår tvisten icke ersättningens belopp, utan om den bestämda summan skall gäldas eller icke, då upptages och handlägges målet som ett vanligt tvistemål, allenast att handläggningen af detsamma sker vid stadsdomstol.
Är åter icke utredt huru mycket som skall gäldas, blir målet, i likhet med hvad som för närvarande eger rum, först hänvisadt till dispacheurs utredning (§ 268).
Nu gällande Försäkrings- och Haf veri-stadga föreskrifver att, om parterne ej åtnöjas med dispacheurens utredning, målet skall hänskjutas tili gode män, af hvilka parterna välja tvä hvardera.
Kunna desse gode män icke förena sig om ett visst slut i saken, eller vill någondera parten icke låta bero vid deras utslag, så afgöres målet i sista instans af Sjöförsäkringsöfverrätten.
Denna domstol har förslaget borttagit, dels derföre att den nyare lagstiftningen i Sverige i allmänhet sökt att föra alla mål under de vanliga domstolarne, dels ock isynnerhet derföre att denna Rätt, genom det ringa antal mål, som dragas under dess pröfning, visat sig i det närmaste öfverflödig.
När erfarenheten sålunda visat, att dylika mål bäst afgöras genom kompromissarier, har förslaget låtit försäkringsmålen stadna vid afgörande af gode män, åt hvilkas domslut det sökt gifva desto större pålitlighet genom att föreskrifva, att en af dem skall utses af Rätten och vara lagfaren (§ 307).
Ordningen för rättegången åsyftar att gifva denna så stor skyndsamhet som möjligt (§§ 305, 306, 309, 314 och 318), och är för öfrigt i det närmaste bildad, efter den, som redan finnes föreskrifven i de mål, der hufvudsaken afgöres af särskild nämnd.
I en eller annan punkt har man ansett skäl förefinnas, att afvika från denna förut fastställda rättegångsordning, t. ex. i frågan om nämndens frihet från att uppgifva skälen för sitt domslut.
Man har nemligen trott det vara nödigt, att i så vigtiga frågor, som de, hvilka tillhöra denna nämnds behandling, nämnden egde skyldighet att uppgifva de skäl, på grund af hvilka de fattat sitt beslut i målet, för att denna skyldighet skulle utgöra ett verksamt korrektiv emot en möjligen lättsinnig och summarisk behandling af dessa mål, på hvilka någon gång parternes hela ekonomiska välfärd kunde vara beroende.
— För öfrigt är ej afsedt, att genom den särskilda rättegångsordning, som här blifvit stad 15 - 114 gad, utesluta tillämpningen af den allmänna rättegångsordningen i de fall, der denna vöre lämplig.
Så t. ex. kunna de allmänna grunderna för Rättens omröstning till dom ega tillämpning äfven för nämnden (§ 317); och genom föreskrifterna rörande klagan öfver Rättens beslut under rättegången, är rättigheten att i högre
Rätt fullfölja talan öfver andra än der (§ 318) angifna omständigheter icke utesluten.
Stadgandet om forum för brottmål (§ 322), som efter den föreslagna lagen skola afdömas, motiveras af de för fullföljden af sådana mål redan fastställda grunder.
Utdrag af Protokollet öfver ett Juslilie-årende, hållet uti Kongl. Majds Högste Domstol Onsdagen den 26 Mars 1862.
Första rummet.
Justitie-Rådén:
Alexanderson, Qviding, Hoffstedt, Iggeström, Cramér, Wretman, Naumann.
Granskningen af förslag till Sjölag, hvarom Högste
Domstolens protokoll för den 21 innevarande månad sednast handlar, fortsattes och slutades; och skulle i denna dags protokoll, dervid berörda Förslag ar bifogadt, inflyta de under granskningen gjorda anmärkningarne, nemligen hvad angår:
Förslagets plau och anordning.
I afseende härå yttrade Justitierådet Naumann: »Derest icke Konung Carl Xl:s till en del ur Holländska stadganden hemtade Sjölag, hvilken på sin tid med rätta ansågs såsom ett mästerstycke och hvilken tydligen tjena t lill mönster jemväl för Dansko Sjörätten eller 4:de Boken i Konung Christian V:s Lov, numera kunnat läggas till grund vid ifrågavarande förslags utarbetande; hade tvifvelsutan, såväl hvad form som innehåll beträffar, en större uppmärksamhet bordt egnas åt Norska 1 2 Sjölagen af den 24 Mars 1860.
Den ständiga beröringen emellan Svenska och Norska sjömän, de många likartade intressen, som förena dem, de för begge nationerna gemensamma konsulaterna och handelsagenturerna äro förhållanden, som motivera detta omdöme, hvars riktighet vinner stöd äfven från högre politisk synpunkt, då man nemligen ej förbiser den sanning att en i allt flera riktningar lika beskaffad lagstiftning utgör ett det säkraste och varaktigaste föreningsband emellan två brödrafolk under en spira.
Genom ett sådant närmande tili den i Norrige nu gällande »Loa om Söfarten» hade jemväl å ena sidan kunnat vinnas ett för menige man lättfattligare sätt att uttrycka lagbuden, en större reda och klarhet, än om man söker öfversätta de stundom mera än behöfligt konstiga begreppsbestäraningarne i 5:te Hufvud-afdelningen af den nya allmänna Tyska Handels-lagboken, hvilken (med öfverskrift »Om Sjöhandeln») som bekant är, innefattar den Tyska Sjölagen, utan att 5 andra sidan dymedelst något hinder vore upprest mot det lofliga bemödandet alt tillika ur andra främmande länders nyaste lagstiftningar tillegna oss ett eller annat måhända jemförelsevis ännu noggrannare och fullständigare stadgande, såvidt detsamma af erfarenheten befunnits vara ändamålsenligt, äfvensom att bibehålla rättsnormer, hvilka tilläfventyrs hos oss slagit rötter i rent nationel grund.
Med anledning af de olika sätt, på hvilka våra grundlagar organisera lagstift ningsmakten, enligt 87 och 89 §§ Regeringsformen, jemförde med 33 och 34 §§ Riksdagsordningen, vore det nödigt att noga skilja emelian Sjölag och hvad man kan kalla Sjöhandelsstadga; dervid de grundsatser torde böra följas, som på sednare tider synas vara antagna: att nemligen under den civila lagstiftningens handläggning höra frågor om hvad som skall vara ratt man och man emellan, hvilka således ingripa i det borgerliga lifvets rättsförhållanden, hvilka röra eganderätt, kon traktsrätt, familjerätt och så vidare, derom bestämningarne äro mera allmängiltiga och beräknade på varaktighet, hvaremot rent administrativa ärendeu, derom stadgandena äro mera föränderliga, falla inom den så kallade ekonomiska lagstiftningsmaktens befogenhet, och att, derest ämnet är af blandad beskaffenhet, det vill säga, om den rent civila frågan jemväl innefattar allmänna ovilkorliga föreskrifter af administrativ natur, det är civila lagstiftningsmakten förbehållet att handlägga frågan i dess helhet.
På det nu tydligt måtte framstå hvilka af de spridda författningar, som bilda vår nu gällande
Sjörätt och som till stor del tillkommit på den ekonomiska lagstiftningsvägen (ehuru ej sällan deri influtit bestämningar direkte ingripande i den enskildes rätt och säkerhet till person och egendom) blifvit i Sjölagsförslaget intagne, om än i ett eller annat afseende förändrade och modifierade, samt hvilka deremot, som äro förbehållna åt specialstadgar, torde det hafva varit gagneligt att, på sätt t. ex.
Kyrkolags-komitén år 4846 tillvägogatt, en tablå blifvit upprättad, hvarigenom kunnat åskådliggöras hvilka författningar och stadganden man ansett tillhöra ena eller andra slaget of legislalion.
För bedömande af det föreliggande förslagets större eller mindre fullständighet hade dymedelst blifvit lernnad en nödig vägledning.
Af samma skäl hade det varit, önskligt att förslaget, då det till Högste
Domstolens granskning öfverlemnades, varit åtföljd t af motiver.» Lagens inledning.
Justitieråden Alexanderson, Qviding, Cramér och Wretman hemställde om följande något förändrade lydelse:
Med upphäfvande af Sjölagen den 12 Juni 1667 äfvensom Försäkrings- och Haveri-stadgan den 2 Oktober 1750 samt dithörande och ej här nedan undantagna föreskrifter stadgas som följer.
Naumann ansåg sista § af Sjölagen böra innehålla:
Denna lag kommer att blifva gällande från och med början af år ....
Frän samma tid upphäfvas:
Sjölagen af den 12 Juni 1667, Försäkrings- och Haveri-stadgan af den 2 Oktober 1750 samt öfriga dittills gällande föreskrifter, som strida mot denna lags innehåll.
Särskildt i afseende på en nv Försäkrings-stadga åberopade Justitierådet sina anmärkningar vid Förslagets 192 §. § *•
Justitierådet Naumann anförde: »Någon giltig anledning torde icke vara för handen att mot ordet fartyg utbyta det i vår Sjölag och äfven i 1836 års Sjölagsförslag använda ordet skepp, hvilket från äldsta tider blifvit ansedt såsom den generella benämningen.
Att detta ord äfven brukas i inskränktare mening såsom konstterm, utmärkande ett visst slag (med tre master), ändrar icke förhållandet.
Om än ordet fartyg blifvit i sednare tider mera brukligt i dagligt tal, så har det dock hvarken vunnit burskap i den högre och mera vårdade stilen, icke heller i allmänhet i sammansättningar.
Man säger visserligen »ångfartyg», och i denna sammansättning torde det komma att bibehållas, ehuru man stundom äfven hörer begagnas ordet »ångare».
Men man säger icke: fartygsbruten, fartygsbrott, fartygsfolk, fartygsvarf, fartygsdocka, fartygsredskap, fartygsumgälder, fartygsklarerare, fartygsbord, fartygsfynd, fartygsvrak m. m., utan bibehåller härvid det gamla ordet skepp; och då detta i sin allmänna bemärkelse, utan afseende på större eller mindre dimensioner, användes ej blott i de två öfriga Skandinaviska folkens lagstiftning, utan äfven i den Germaniska, Engelska och Nordamerikanska, lärer nämnda ordutbyte hvarken vara af behofvet påkalladt eller ändamålsenligt.
Anser man skepparen erhålla större värdighet genom en mera ampel benämning, så må man kalla honom: skeppets befälhafvare; hvilken förändring dock vid närmare pröfning jemväl torde finnas onödig.» 4 »Att börja Sjölagen med stadgande om besigtningar torde kunna undvikas.
Det ämne, som synes ligga närmast till hands, är bestämmandet af hvilka skepp skola anses som Svensk egendom•
De allmänna stadgandena derom tillhöra Sjölagen.
I alseende pä detaljerna säväl i detta ämne, som rörande skepps skyldighet att vara försedda med sjöpass (Kongl. Förordningen den 1 Mars 1841) och om skepps naturalisation, torde höra hänvisas till administrativa special-författningar, — såsom med en alltför allmän utsträckning skett i Förshigets 4:de §.
Den omständighet, att hittills allt hvad som angår skepps nationalitet finnes på den administrativa vägen stadgadt, kan bär ej vara afgörande, enligt hvad ofvan är antydt.
(Jemför Norska Sjölagens 1—4 §§.)» »Dernäst anser jag i Sjölagen ej böra saknas ett allmänt stadgande om en offentlig förteckning öfver alla skepp, som äro bestämda för: sjöfart såsom näringsgren, , det vill med andra ord säga: sådana skepp, som sortera under Sjölagen (således icke krigsskepp, ej he ler de skepp, som uteslutande äro afsedda för egarens personliga bruk).