Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Motionären anser detta så mycket mera önskligt, som, i händelse äfven de åsyftade internationela bestämmelserna inrymdes i Tryckfrihetsförordningen, dessa stadganden, som framför allt annat kräfde ömsesidighet, skulle så - Lag-Utskottets Betänkande N:o 36.
13 sorn tillhörande rikets grundlagar, erhålla en helt annan natur, än de utländska lagar ega, genom hvilka Svensk undersåtes motsvarande rätt skulle skyddas.
Den föreslagna lagen skulle derföre, enligt motionärens mening, stå bredvid Tryckfrihets-förordningen och endast gälla sådana fall, derå denna förordnings stadganden ej äro tillämpliga.
För att lösa denna uppgift, har motionären meddelat följande förslag till: »Lag angående litterär eganderätt i de fall, då Tryckfrihets-förordningens stadganden och Kongl. Förordningen af den 20 Juli 1855 ej derå kunna tillämpas. § 1.
Den Svensk undersåte, enligt Tryckfrihetsförordningens § 1 mom. 9 samt Kongl Förordningen af den 20 Juli 185 5, tillkommande litterära eganderätt utsträckes till Norsk och Dansk undersåte, så länge Norska lagen om eftertryck af den 13 September 1830 och Danska lagen om eftertryck af den 29
December 1857, eller motsvarande lagar, mot vilkor af ömsesidighet, i Norge och Danmark skydda Svensk undersåtes litterära eganderätt; samt till Finsk, så snart Finsk lag åt Svensk undersåte tillerkänner samma rätt. § 2.
Såsom eftertryck betraktas icke enligt denna lag: a) citater och tidningars aftryck af andra tidningars artiklar, då källan angifves; b) aftryck af dikter såsom text åt musikaliska kompositioner; c) aftryck af kortare uppsatser på vers eller prosa uti läse- och läroböc ker, kritiska och litteraturhistoriska arbeten; cl) ett likartadt begagnande af musikaliska kompositioner.
I alla dessa fall måste likväl iakttagas, att erkändt författarenamn alltid utsattes under den aftryckta uppsatsen, dikten eller kompositionen.
Uraktlåtes detta, är aftrycket att betrakta såsom eftertryck. § 3, mom. 1.
Endast den enligt § 1 laglige egaren till ett på Danskt eller Norskt språk utgifvet arbete är berättigad att detsamma i Svensk öfversättning utgifva eller utgifva låta, för så vidt: a) Svensk författare, enligt Norsk eller Dansk lag, innehar motsvarande rätt; b) författaren eller den laglige utgifvaren sjelf på titelbladet af sitt arbete tillkännagifva sin afsigt att öfversättningsrätten till samma arbete utöfva; och fullföljer sin afsigt, så att åtminstone en del af öfversättningen är i Svensk bokhandel tillgänglig inom två år efter originalets utgifning och hela öfversättningen inom tre år, ifrån samma tid räknade.
Af arbeten i flera delar räknas i detta hänseende hvarje del som ett verk för sig. mom.
2. öfversättning, som icke blifvit utgifven af enligt lag berättigad egare, anses såsom eftertryck, mom. 3.
Oloflig öfversättning af dramatiskt arbete straffes som eftertryck, oansedt den icke blifvit i tryck utgifven, om deri offentligen och mot inträdesafgift blifvit sceniskt utförd, utan tillstånd af det sålunda utförda arbetets laglige egare. § 4.
Förbrytelse emot denna lag kan icke åtalas af någon annan än den, emot 14 Lag-Utskottets Betänkande N:o 36. hvilken den blifvit begången; och icke då mer än två år förflutit efter det förbrutelsen egt rum. § 5.
Eftertryck eller oloflig öfversättning af Norsk eller Dansk mans arbete, hvilket före denna lags datum utkommit, straffes efter denna lag, om eftertrycket eller öfversättningen blifvit utgifven efter det denna lag erhållit gällande kraft, samt den Norske eller Danske författaren eller egaren vid tidpunkten för sådant eftertryck eller oloflig öfversättning ännu innehar en i Tryckfrihetsförordningens I § mom. 9, eiler Kongl. Förordningen af den 20 Juli 1855 erkänd eganderätt.»
Utskottet delar fullkomligt motionärens mening om önskvärdheten af en internationel lagstiftning uti förevarande ämne, som under de sednare åren utgjort föremål för öfverenskommelser emellan flera af de
Europeiska magterna och måste vara af en synnerlig vigt för de Skandinaviska länderna, hvilkas gemensamhet i språk, kultur och intressen i viss mån äfven framkallar gemensamhet inom litteraturen.
Det är otvifvelaktigt, att, såsom motionären anmärkt, en lagstiftning, som försäkrade emot olofligt eftertryck eller öfversättning, i Sverige af Norskt och Danskt eller Finskt arbete och i Norge, Danmark och Finland af Svenskt, skulle väsendtligen bidraga dertill, att Svensk, Norsk och Dansk litteratur icke blott hvar i sitt land, utan inom hela det för dessa litteraturer gemensamma språkområdet, erhölle en vidsträcktare spridning, och denna spridning skulle icke heller, såsom nu ofta är fallet, förmedlas genom underhaltiga öfversättningar, emedan författarens rätt att sjelf disponera sitt arbete, äfven i öfversättning, bättre skulle tillförsäkra allmänheten om en god öfversättning, der en sådan vore af nöden, än det nuvarande tillståndet har visat sig förmå.
Det vore äfven af vigt för den nationela hedern, att författare, på de med vårt eget så nära beslägtade Norska och Danska språken, hvilkas skrifter kunna läsas äfven af de Svenskar, som icke äro mägtiga något utländskt språk, ej i vårt land saknade ett rättsskydd, sorn de i Frankrikes och Englands lagar redan länge åtnjutit.
Endast deruti skiljer sig
Utskottet från motionären, för så vidt sjelfva saken angår, att den af honom föreslagna internationela lagstiftningen synts Utskottet böra afse, icke allenast de Skandinaviska länderna, utan äfven andra stater, som fordra eller erbjuda reciprocitet.
I samma mån den Skandinaviska litteraturen, genom en närmare sammanslutning emellan de närbeslägtade folken i detta och andra hänseenden, erhåller en större spridning, blir det nemligen allt sannolikare, att eftertryck af denna litteraturs alster skall komma att utgöra föremål för spekulation inom länder utom Skandinavien, och, för åstadkommande af öfverenskommelser emot ett dylikt intrång i de Skandinaviska författarnes rätt, är det nödigt att kunna erbjuda de främmande länderna reciprocitet.
Sedan det dessutom blifvit en snart sagdt allmän Europeisk angelägenhet att bereda ömsesidigt skydd för de olika nationernas litterära eganderätt, torde icke heller Sverige böra i längden hålla sig utom denna allmänna samverkan för ett i litteraturens intresse särdeles önskvärdt mål; och att äfven de mindre staternas medverkan till detta mål icke varit för de stora kulturstaterna likgiltigt, visar den af motionären anförda om - Lag-Utskottets Betänkande N:o 36.
15 ständigheten, att Frankrikes och Englands lagar emot reciprocitet lemnat skydd äfven åt den Norska och Danska litteraturen.
Utskottet delar väl motionärens mening, att det för närvarande är endast inom de Skandinaviska länderna, som frågan om utländskt eftertryck är af praktisk betydenhet för Sverige; men på ofvan anförda skäl har emellertid Utskottet ansett att, när en internationel lagstiftning uti förevarande ämne kommer till stånd, densamma bör omfatta alla länder, som bevilja den Svenska litteraturen motsvarande skydd.
Hvad åter beträffar formen för ifrågavarande lagstiftning, delar Utskottet äfven motionärens åsigt, att denna lämpligast borde erhålla civillags natur; men vid ett sorgfälligt öfvervägande af möjligheten att kunna, jemte Tryckfnhets-förordningens föreskrifter om
Svensk mans litterära eganderätt och med hänvisning till dem uppställa civilrättsliga stadganden, som tryggade utländningar mot eftertryck eller obehörig öfversättning inom Sverige, har Utskottet mött svårigheter, för hvilkas undanrödjande
Utskottet saknar grundlagsenlig befogenhet att framställa förslag.
Den hufvudsakliga svårigheten ligger deruti, att frågan om utländsk mans litterära eganderätt med afseende på eftertryck eller öfversättning i Sverige ej är främmande för Tryckfrihetsförordningen och blifvit i denna grundlag betraktad ur en synpunkt fullkomligt motsatt den nu ifrågavarande.
Utskottet får i detta afseende erinra om stadgandena i nämnda Förordnings \ § \% mom : »Intet hinder vare för bokhandels idkande, icke eller för utgifning till föryttrande af någon skrift vare sig inländsk eller utländsk;» samt i samma §:s 7 morn.:
»Den hvilken utgifver utländsk mans arbete eller öfversättning deraf, eller inländsk mans, som sitt namn ej angifvit, ege enahanda rättigheter, pligter och ansvarighet, som författare, i alla de fall, der ej i denna lag annorlunda stadgadt är.»
Dessa stadganden bero af åsigter, som alldeles icke voro främmande för den tids vanor och föreställningssätt, då nämnda förordning tillkom, men torde icke slå väl tillsammans med de grundsatser om ömsesidig litterär eganderätt nationerna emellan, hvilka sedermera gjort sig gällande och hvarpå motionärens förslag är bygdt.
Utskottet har, i betraktande af dessa förhållanden, ansett det vara omöjligt, att, på sätt motionären föreslagit, ställa en särskild lag om den internationela litterära eganderätten bredvid Tryckfrihets-förordningens nuvarande, för en sådan eganderätt alldeles icke gynsamma stadganden.
Om en lagförändring i det af motionären föreslagna syfte skall ske, måste alltså, efter Utskottets mening, antingen, med förändring af Tryckfrihets-förordningen, de nya stadgandena i densamma upptagas, eller också åtminstone de föreskrifter i nämnda förordning, som angå utgifvande af utländsk skrift och öfversättning deraf, upphäfvas, för att kunna ersättas med stadganden i annan syftning och af civillags natur.
En förutgången grundlagsförändring af sistnämnda beskaffenhet har synts Utskottet vara ett oundgängligt vilkor för frågans vidare behandling i vanlig lagstiftningsväg; och då det ligger utom Utskottets befogenhet alt yttra sig om företrädet af det ena eller andra af ofvannämnda alternati - 16 Lag-Utskottets Betänkande N:o 37. ver för Tryckfrihets-förordningens ändrande, samt vid ofvan anförda förhållanden motionen icke i den ordning den till Rikets Ständers pröfning inkommit, kan till någon Rikets Ständers åtgärd föranleda, finner sig Utskottet böra vördsamt hemställa, att motionen må lemnäs utan vidare a/seende.
Ank. till Exp.-Utsk. den 10 April 1866, kl. 2 e. m.
Betänkande, i anledning af väckta motioner om förändrade stadganden i afseende på böters förvandling.
Enligt den äldre lagstiftningen tillkom det domstolarne att bestämma det förvandlingsstraff, som borde ega rum, då tillgång för gäldande af ådömda böter saknades
Denna förvandling verkställdes i allmänhet af den domstol, som i målet dömt, men, då fråga var om förvandling af böter, som blifvit genom särskilda utslag ådömda, af vederbörande Hofrätt.
I den vid sistbållna riksdag antagna strafflagen har åter en helt annan åsigt gjort sig gällande.
Strafflagen har nemligen, i öfverensstämmelse med Lagkomitéens och Lagberedningens förslag, uppfattat bötesförvandlingen såsom en verkställighetsåtgärd och derföre i 2 Kap. 13 § uppdragit densamma åt Konungens Befallningshafvande.
Nu hafva, genom trenne särskilda till Lag-Utskottet remitterade motioner, hvilka blifvit väckta inom Höglofliga Ridderskapet och Adeln af Herr Treffenberg, Curry, (N:o 131) och inom Vällofliga Borgare-Ståndet af Herr von Stockenström (N:o 85) samt Herr Bolinder (N:o 137), anmärkningar blifvit framställda emot denna lagförändring, som, efter motionärernes förmenande, endast skulle vålla onödig omgång och tidsutdrägt vid straffexekutionen.
Samtlige motionärerne hafva derföre påyrkat en återgång till det äldre förhållandet, ehuru hvar för sig på olika sätt och i olika mån.
Sålunda har föreslagits af Herr Treffenberg: »alt Rikets Ständer måtte för sin del besluta, att alla de stadganden i strafflagen och Lag-Utskottets Betänkande N:o 37. 17 och Kongl. Förordningen om samma lags införande, hvarigenom befattningen med böters förvandling blifvit åt Kongl. Maj:ts Befallningshafvande uppdragen, måtte upphäfvas och ersättas med nya stadganden, hvarigenom berörda förvandlingsbestyr ålägges domstolarne»; af Herr von Stockenström: »att åt ofvannämnda lagrum, 2 Kap. 43 § Strafflagen, måtte gifvas följande lydelse: »Om förvandling af böter efter 10, 14 eller 12 §§ ege, der domstol ej ut satt desamma, Konungens Befallningshafvande att förordna;» samt af Herr Bolinder: »att, med ändring af samma lagrum, domstolarne böra, på sätt före Strafflagens införande i allmänhet egde rum, i utslag, hvarigenom någon varder till böter fälld, tillika bestämma det motsvarande kroppstraff, han i brist af böter bör undergå; dock att Konungens Befallningshafvande fortfarande borde verkställa förvandlingen, dels då fängelse med vatten och bröd enligt 11 § öfvergår till enkelt fängelse, dels då särskilda beslut angående samma person ådömda böter på en gång förekomma till verkställighet.
» I afseende å Herr von Stockenströms och Herr Bolinders förslag, för så vidt dessa afse, att både Konungens Befallningshafvande och domstolarne skulle vara behöriga att bestämma förvandlingsstraff, framställer sig i främsta rummet den anmärkningen, att de olika grundsatser, som före och efter den nya strafflagens utfärdande varit i denna fråga gällande, äro af en sins emellan så skiljaktig beskaffenhet, att de icke kunna utan olägenhet erkännas jemte hvarandra Enligt den ena åsigten ingår nemligen förvandlingen i sjelfva domslutet, och i afseende på ändring af förvandlingen gälla alltså samma reglor som för ändring af sjelfva straffbestämmelsen; hvarföre också, med denna uppfattning, verkställigheten af straffet uppehälles genom klagan öfver förvandlingen Enligt den andra, numera antagna åsigten, tillhör åter förvandlingen den verkställighetsåtgärd, hvarom Konungens Befallningshafvande eger att »förordna», och förvandlingsbeslutet går till följd deraf i verkställighet utan hinder af besvär, hvilket blifvit uttryckligen förklaradt genom Kongl. Kungörelsen den 4 Januari 1 865.
Emellan dessa begge sätt att uppfatta förvandlingsåtgärdens karakter förefinnes alltså en så väsendtlig olikhet, att deras inrymmande i iagstiftningen jemte hvarandra otvifvelaktig! skulle vålla oreda och osäkerhet i tillämpningen.
Herr Treffenbergs förslag eger väl företrädet af konseqvens, i det han föreslagit en fullständig återgång till det äldre förhållandet; men emot denna likasom emot de begge förenämnda motionerna torde endast behöfva erinras, att den nya strafflagen alltför kort tid tillämpats, för att erfarenhetens vittnesbörd ännu skulle kunna åberopas vare sig för eller emot densamma, och att, om tilläfventyrs olägenheter och svårigheter skulle hafva uppstått vid tillämpningen af ifrågavarande lagbud, enahanda olägenheter sannolikt i vida högre grad egde rum under den äldre lagstiftningen.
Det var nemligen aldrig genom lag påbjudet eller i praxis antaget, att domstolarne skulle i alla bötesmål utsätta förvandlingsstraff, utan sådant borde ske endast i fall anledning Bih. till II St.
Prat. 1865 & 1866. 7 Sami. 1 Afd. 13 Haft. 3 ’ 18 Lag-Utskottets Betänkande IS: o 37. förekom att böterna ej kunde utgå.
I de flesta mål, som icke angingo häktade personer, torde domstolarne tvärtom hafva undvikit att utsätta förvandlingsstraffet och låtit förvandlingen bero på särskild anmälan om behofvet.
Men då i alla dessa fall icke allenast, hvad landet angick, ett nytt tings inträffande, utan dessutom alltid ytterligare en besvärstid måste afvaktas, innan förvandlingsstraffet kunde verkställas, så torde man med temlig visshet kunna påstå, att i de flesta fall dröjsmålet tillförene blef större, än nu erfordras, då Konungens Befallningshafvande när som helst kan verkställa förvandlingen och beslutet genast går i verkställighet.
Utskottet har alltså icke kunnat understödja de ifrågavarande motionerna, utan får vördsamt tillstyrka, att Rikets Ständer må lemna dem utan vidare afseende.
Stockholm den 6 April 4 866.
Reservation: af Herr Bolinder.
Lag- Utskottets Betänkande Jfs 38.
Ank. till Exp.-Utsk. den 16 April 1866, kl. 6 e. m.
Betänkande, i anledning af väckta motioner om ändringar i Konkurslagen Lag-Utskottets utlåtande har blifvit infordradt öfver fyra särskilda motioner, hvilka afse mer eller mindre omfattande förändringar i nu gällande konkurslag af den 18 September 1862, och hvilka blifvit väckta inom Välloflig a Borgare-Ståndet: af Herr Sääf (motionen N:o 100) och Herr Blanche (motionen N:o 108), samt inom Hedervärda Bonde-Ståndet: af Riksdagsfullmägtige Jonas Jonasson från Kronobergs län (motionen N:o 34) och Eric Jonsson från Westmanlands län (motionen N:o 188.)
Såsom den till sitt syfte mest omfattande af berörda motioner torde Jonas Jonassons kunna anses, emedan han genom densamma framställt förslag, hvilka skulle rubba en af grundvalarne för den nya konkurs-lagstiftningen.
Enär nemligen erfarenheten hade visat, att borgenärernes kontroll öfver förvaltningen icke vore tillräcklig för att befordra skyndsamhet vid konkursers utredning samt förekomma den osäkerhet och de förluster, som egennyttiga eller egenmägtiga åtgärder af gode män eller sysslomän kunde tillskynda borgenärer, infördes genom den nya konkurslagen en institution, som i främmande länder visat sig ändamålsenlig: nemligen Rättens ombudsman.
Denne af Rätten eller domaren förordnade ombudsman har till sin första pligt att vaka öfver förvaltningens lagliga gång och att ställa gode männen eller sysslomännen till rätta för de fel och försummelser, som kunna af dem begås.
Dessutom eger han att leda flera af borgenärernes vigtigare ofverläggningar samt att meddela beslut i flera förvaltningsfrågor, likväl utan förnärmande af den beslutanderätt, som bör borgenärerne allena tillkomma.
Denna institution är följaktligen ett synnerligen vigtigt Bih. till R.
Prot. 1865 & 1866. 7 Sami. 1 Afd. 14 Häft. 1 2 Lag-Utskottets Betänkande J/S 38. moment i den nya konkurs-lagstiftningen, ock flera af lagens stadganden äro derpå grundade.
Emot densamma har blifvit af bemälde motionär anmärkt, att, då Rättens ombudsman, der ej Rätten annorlunda bestämmer, åtnjöte en tredjedel af arfvodet för konkursboets förvaltning samt dessutom reseersättning för en eller två hästar jemte dagtraktamente, och då jemväl lösen måste betalas för afskrifter af alla konkursboet angående handlingar och de beslut Rätten eller dess ordförande under konkurstiden meddelar och som Rättens ombudsman måste till upplysning hafva hos sig tillgängliga, så komme att till Rättens ombudsman af konkursboet betalas ett ganska stort penningebelopp, hvilket kunde undvikas, om det votum, som i vissa fall tillkommer Rättens ombudsman, uppdroges åt Rättens ordförande och hans öfriga åligganden vid förvaltningen åt gode männen eller sysslomännen.
I anledning häraf föreslår motionären i de fyra första punkterna af sin motion, l:o “att stadgandet, det Rätten eller domaren skall utse så kallad Rättens ombudsman i konkurs måtte upphäfvas“; 2:o “att det Rättens ombudsman uppdragna votum i konkurslagens 60 §, angående val till gode män och syssloman, samt i 64 och 65 §§, angående gode mäns och sysslomans fullgörande af sitt uppdrag, måtte öfverlemnas till Rättens ordförande 3:o “att den, enligt 63 §, gode män och syssloman ålagda räkning inom en vecka efter hvarje månads slut öfverlemnas till de personer, som borgenärerne bland sig enligt 44 § välja“; samt 4:o “att åt gode män och syssloman uppdrages fullgörandet af öfriga för Rättens ombudsman bestämda åligganden angående förvaltningen och realiserandet af konkursboet.
“ Såsom af de för motionen anförda skäl vill synas, har densamma framkallats mindre af lagens innehåll än af missbruk, som någorstädes kunna hafva vid densammas tillämpning egt rum, och hvarigenom konkurskostnaderna uppdrifvits till en oskälig höjd.
Sålunda är icke enligt lagens innehåll ombudsmannen i någon händelse berättigad till skjutspenningar och dagtraktamente; ej heller kan Utskottet finna, i hvilka fall lösen för afskrjfter af konkursboets handlingar kan annorlunda än efter frivillig öfverenskommelse till honom utgå.
Om ombudsmannen endast i öfverensstämmelse med lagens uttryckliga innehåll för sitt besvär åtnjuter en tredjedel af arfvodet för boets förvaltning, hvars hela belopp åter i allmänhet bestämmes af borgenärerne, så torde fördelen af den tillsyn, som ombudsmannen öfver gode männen och sysslomännen utöfvar, och hvilken, enligt motionärens förslag, skulle alldeles upphöra, utan att af annan kontroll ersättas, väl uppväga den deraf luirflytande kostnaden, helst denna sannolikt skulle i de flesta fall komma att utgå med enahanda belopp till gode männen och sysslomännen.
\ Lag-Utskottets Betänkande J\s 38.
3 Utskottet kan alltså icke fästa någon vigt vid de af motionären emot ifrågavarande institution gjorda anmärkningar och får derföre med afseende på samma institutions ovedersägliga nytta, vördsamt tillstyrka, l:o att Jonas Jonassons förslag i nu omförmalda delar må lemnäs utan vidare afseende.
Herr Blanche har i sin motion sammanfört åtskilliga anmärkningar emot särskilda stadganden i konkurslagen, hvilka, enligt motionärens förmenande, skulle erfordra dels rättelse, dels förtydligande, samt äfven framställt förslag till den lydelse vissa §§ af konkurslagen till följd deraf borde erhålla.
Då Utskottet nu går att upptaga dessa anmärkningar, i den ordning de klandrade §§ i lagen förekomma, har det synts lämpligt att på samma gång besvara de anmärkningar emot detaljbestämmelserna, som blifvit af andra motionärer framställda. § 6.
I 2 mom. af denna § föreskrifves, att öfver borgenärs ansökning om egendoms afträdande i stad skall gäldenären höras “genast eller sist inom två dagar“.
Häremot har Herr Blanche anmärkt, att gäldenären ofta icke kan inom två dagar träffas med kallelse, utan att likväl deraf kan dragas den slutsats, att han, såsom det heter i 3 mom. af samma §, “håller sig undan eller är rymd eller veterligen ur riket faren“; i hvilken händelse han kallas genom kungörelse i allmänna tidningarne att inställa sig inom viss tid af en till högst två månader.
På det att icke den åsyftade skyndsamma behandlingen af borgenärs ansökning om gäldenärs egendoms afträdande må medföra förlust af sökandens talan, eller sätta domstolen i förlägenhet, huru med målet skall förfaras, om den föreskrifna tiden för gäldenärens hörande skulle någon gång befinnas otillräcklig, har motionären derföre föreslagit en sådan förändring af ifrågavarande moment, att, om sökanden det äskar och Rätten pröfvar skäl dertill, längre anstånd med gäldenärens hörande må vara tillätet.
Emot detta förslag torde i första rummet böra erinras, att sökandens talan alldeles icke, såsom motionären antagit, kan gå förlorad derigenom att gäldenären icke under den föresätta tiden anträffas, utan att det endast är hans rättighet att få gäldenären hörd öfver den då ingifna ansökningen, som beror af samma ansöknings kommunikation med gäldenären inom förelagd tid.
Ingenting hindrar borgenären att, sedan den första ansökningen förfallit, ingifva en ny, med hvilken då på enahanda sätt förfares, som med den föregående, och så vidare, intill dess att gäldenären anträffats.
Det kunde synas, som om härigenom vållades’ onödig omgång för borgenären; men i sjelfva verket måste det anses såsom en fördel, om borgenärer af fruktan för det ökade besvär, de eljest kunna ådraga sig, afhållas från dylika ansökningars ingifvande, intill dess de förvissat sig om 4 Lag-Utskottets Betänkande JVs 38. gäldenärens vistelseort och möjligheten att anträffa honom.
Det har ej heller undgått Utskottets uppmärksamhet, att den ifrågavarande föreskriften kan vara till olägenhet för Rådstufvurätterna, hvilka till följd af densamma understundom måste utsätta särskilda sammanträden emellan de ordinarie rådstufvudagarna.
Men afseendet å domstolsledamöternes beqvämlighet måste vika för nödvändigheten att tillse parternas rätt och hästa; och då antagas måste, att ganska många ansökningar om gäldenärers försättande i konkurstillstånd icke äro af beskaffenhet att kunna bifallas, så är det också obestridligt, att, på sätt äfven motionären antydt, gäldenärers kredit och anseende samt till och med ofta möjligheten för dem att fortfarande utöfva sitt näringsfång är i hög grad beroende af inkomna konkursansökningars skyndsamma pröfning.
Det är uppenbarligen ur denna synpunkt, som ifrågavarande bestämmelse tillkommit och långt ifrån att vilja tillstyrka en förändring af densamma, anser Utskottet en sträng tillämpning deraf vara af synnerlig vigt för den allmänna krediten.