Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Men Adéle tycker, att Lina ser så löjlig ut, det är ingen stil i henne, och hon tycker, att jag är en riktig ängel, som stått ut med henne i två års tid. » » Du skall se med dina egna ögon, mitt barn.
- H ä r kommer en och säger, att t. ex. din våning är förtjusande: solen lyser just in, kaffebordet står dukadt, det är glad helg- dagsstämning, och du finner dig både lycklig och afundsvärd, till och med din Lina ser stilig ut.
Du ser allt med dens ögon, som trädt in, dens ögon, som hade sol och kärlek i blicken och själf var omgifven af en atmo- sfär af harmoni.
Så kommer en aunan, kanske bitter af liden eller inbillad förlust, dyster och tung som en dimmig höstdag.
Hon ser, att solen bleker möblerna, predikar, att kaffe är ett gift, tycker, att hvarje » Lina » ser lätt- färdig, osnygg eller lömsk ut.
Sorg, förvänd uppfostran, brist på kärlek och deltagande ha gjutit galla på hennes tunga och skärpa i hennes blick.
Afunden och det misskända » jagets » ofrid omgifva henne, och allt svepes in i denna kylande luft.
I det hem, där du nyss funnit dig lycklig och afundsvärd, finner du dig nu orolig och misstämd.
D u ser allt med en annans ögon! » Under denna monolog i tankarne mörkna- de hennes förr så leende ansikte.
P å den mörkröda stolen framme vid kakelugnen upp- täckte hon en fläck, » fotogen förstås efter Linas lilla städlampa. » Nej nu gick det för långt, Adéle hade alldeles rätt uti, att man ej borde ha för- drag, när tjänare visa sig odugliga, slarfviga och lata.
Utan konsideration borde man gö- ra sig af med dem och profva nya, tills man träffade på en, som ägde alla goda egenska- per en stor lön kan betinga.
Hon gick häf- » O, tant har genomskådat mig.
Det är en beskrifning på mig själf upp i dagen! » » På dig och otaliga andra UDga veka per- sonligheter.
Du må tro, det är ej så lätt att bli själfständig, att se sina förhållanden, både andliga och lekamliga, i rätt dager.
Just detta, att se med andras ögon, förstör både hem och ekonomi.
Den, som sitter med en tre, fyra tusen kronors inkomst eller myc- ket mindre ändå, ser vid en beramad liten inbjudning med den välbergades eller verkligt rikes ögon, och helt chablonmessigt söker han Så sagan.
Ungmöns harpa lystnad är.
Men om en gång du i den stilla natten, när månen strör sitt silfoer öfver skär och öfver ängar, skogar, berg och vatten och vinden sakta husar Östersjö, med båten närmar dig de öde stränder, du tror dig höra än vid Yxelö en ton ur djupet, som dig hälsning sänder.
Vilhelm Åkerberg;.
M e d egna ö g o n!
fru Lilli gick och ordnade i sitt lilla hem.
Hennes ansikte log ljust och lyckligt, och det fastän hon just vände sig från fönstret, vid hvilket hon sett sin man försvinna, utan att se sig om och nicka åt henne, som han de första månaderna, de varit gifta, plägat göra.
Det var länge sedan dess nu, och Lilli väntade ej, att han mera skulle återkomma till den för henne så kära vanan.
Såg hon glad ut i dag, så var det ej, emedan hon var likgiltig om sin mans ömhetsbetygelser.
Nej, det var emedan hon denna gåDg stått och sett efter honom med ej blott kärlek, utan beundran — beundran öfver hans ihärdighet i ett tröttsamt, enformigt arbete, för hans enkla lefnadsvanor, för hans sparsamhet med kläder och ändå stora förmåga att hålla sig elegant och se vårdad ut, för hans öfverse- ende och godhet.
I går till exempel, när aborren var för litet kokt till middagen, gjorde han ej, som hon hört fru Lenérs man bruka vid sådana olycksöden, nästan slun- gade tallriken i hufvudet på henne, och ej röt han af ondska och flyttade ur sängkam- maren, när lille Truls gaf hals för » ondt för tänder ».
Nej, han var alltid så god och fördrag- sam iuom hemmet.
Tant Wisén hade på det lilla kafferepet i går riktigt öppnat hennes ögon för de goda egenskaper, hennes man besatt.
åstadkomma en skugga af den gedigna lyx, den rike som en helt naturlig sak ernått, en skugga, som är så olik den verkliga lyxen som oljetrycket är lik den saftiga, af lefvande hand framalstrade taflan.
Vi måste se med egna ögon, i hvad ställning vi än äro.
Det är just, när vi med andras förgiftade blickar se på våra förhållanden, som de mången gång bli så svåra att fördraga.
Och så alstras missnöjet.
Socialisten bringar sina anhängare att se med » andra ögon » det lilla hem, i hvilket man förr lefvat nöjd, och som nu blir odrägligt.
Kamrater ' och vänner lära en att se den make eller den maka, med hvilken man genomkämpat en följd af arbetstunga, men af arbete äfven välsignade dagar, med deras ögon, och man ser plötsligt » en ragata » istället för den trogna makan och vännen eller en » stackare » istället för det stöd, man förut ägt i sin make.
Tjänaren, som varit nöjd med, ja, kanske stått i begrepp att hålla af sin matmoder, ser med en ny kamrats ögon, att denna » ser sur ut ».
Lönen, som förr var tillräcklig, blir omöjlig att hjälpa sig med; det lilla trefliga köket blir en » håla », därför att det ses med en annans illvilliga blickar.
Nej, om våra ögon först vore rätt upplysta af erfarenhet och förstånd och vi läte vår uppfattning tuktas af själfkritik, så skulle vårt lif bli så mycket lättare och lyck- ligare.
Äfven nöjet att se våra vänner och att odla ett godt upplifvande umgänge för oss eller våra barn skulle ej förbittras genom medvetandet om uppoffringar, som undergräfva vårt bestånd, eller af den förödmjukande kän- slor af det oäkta i ärran gemen ten, hvilka man också så gärna träffar med andras ögon.
Skola vi se med andras ögon, så låt det vara med de modigt lidandes, de tyst försakandes, de med lifvets vexlingar sannt erfarnes ögon.
Sådana ögon ha en förvånande förmåga att upptäcka guldkornen i gruset och solstrimmorna i själfva höstmörkret!
Blott för roskull.
Por Idun af Sigrid Elmblad (Toivo).
) et var redan senhöst, öfverallt rasslade Sy^&gt; de gula löfven ned från träden, hvars kala grenar darrade af köld och blygsel öfver att se sig sä plötsligt afklädda.
Marken var frostig och hård under fötterna.
Allt grönt, lifvande, brokigt och ljust var obarmhärtigt bortsopadt i naturens stora höstrengöring.
Icke ett enda litet grässtrå hade fått nåd att lefva, icke en enda ostyiig solstråle hade fått be- hålla sin spelplats i ro.
Hösten är en sträng herre, som ej tål fiärd eller bjäfs, och han mönstrade hvarenda vrå i sitt gråa rike med stela forskande dimögon, hvilka intet undgick; och då han upptäckt, att allt var öde, plun- dradt och osmyckadt, log han sitt bleka kalla höstlöje och satte sig på sin tron med regn- droppsspira i högra handen, frostkrona på huf- vudet och en svallande mantel af tjockt oge- nomträngligt töcken.
Och så regerade han världen.
Från sluttningen ned till byn kom ur skogs- brynet en liten blek skälfvande varelse, klädd i en tunn nedfläckad sommarklädning, och trip- pade med sina små genomfrusna fötter ängs- ligt ned åt dalen, där bondfolket höll på med höstarbeten i träget hvardagssläp.
Vid första gård knackade hon skyggt på, och då ingen
364 öppnade på hennes sakta knackning, lyfte hon ined sina fina späda fingrar på klinkan och steg in i den unkna luften i den mörka stu- gan, till stor förvåning för alla de innevaran- de.
Den fräkniga Majken stannade väfstolen, lät sina röda armar sjunka och stirrade med ljusblåa, dumma ögon på främlingen.
Mor hörde upp med att karda den präktiga får- ullen, och far flyttade betänksamt snuggan ur ena mungipan i den andra.
» Hva ä ho för en? » frågade han slutligen efter en mycket lång tankställare.
» Jag har gått vilse, » sade den lilla och såg bevekande på bonden, » och jag vet inte, hur jag skall hitta hem.
Det är så kallt, » tillade hon och huttrade till.
» Ocken går ' ä ho frå? » sporde bonden vi- dare.
Flickan skakade sitt guldskimrande, frost- tyngda hår.
» Jag tror inte, att jag är från någon gård alls, » sade hon eftertänksamt.
Alla i stugan fnittrade, och bonden drog den mungipa, hvari pipan satt inkilad, föraktligt i sned vinkel nedåt.
» Så ä ho väl ett fattighjon, » antog han myndigt.
Den lilla säg tviflande ut.
» Det tror jag knappast, » sade hon allvarsamt.
» Nå hvarifrän ä ho hemma då? » » Jag vet inte, men det var sommar däri- från jag kom, och blommorna och fåglarna sjöngo så vackra visor för mig.
Jag kan dem allesamman, » tillade hon stolt.
» Det var visst nå ' t å kunna, » invände mor försmädligt.
» Hvad sjunger ho dem för? » Barnet sänkte hufvudet.
» För roskull, » svarade det sakta, dess mod sjönk alltmer.
» Åhnecken! » Bonden skrattade torrt.
» De va mej en konstuger en.
Hvad heter ho om man törs vara så försynt å fräga? » » Saga. » » Gud förlåte ett så okristligt namn, » be- skärmade sig mor.
» När hörde man ärlig mans barn heta på det viset.
Kan en männi- ska säja, hvad vi ha fått för en vettvilling i huset?
» » Åh vett skulle hon snart lära, om ho stante här, » mente bonden själfsäkert.
» Men töcken som inte är god för nåt dugandes blir inte kvar i min går.
Ge ho sig marsch iväg där- ifrå ho kom.
Tvi! » bonden spottade långt utåt golfvet.
Och Saga gick, stilla och skyggt som hon kommit.
Ut i höstdimman på den hårda, ovän- liga marken vandrade hon vidare in i byn, vilsen och uppskrämd.
Ljus lyste i de flesta fönstren, men hon gick dem alla förbi, hon vågade ej längre att klappa på, sedan den dry- ge bonden afvisat henne så hånfullt.
Hon var redan alldeles vid utkanten till en bred öde landsväg, som tycktes sträcka ut sig i det oändliga, då ljudet af klingande barnaskratt hejdade hennes steg.
Hon gick fram till den byggnad, hvarifrän ljudet kommit, och tittade in genom rutan.
Bakom de hvita gardinerna och de vackra fönsterväxterna såg hon en ung mor syssla med att lägga för gröt åt en yster barnskara.
Hon räknade fem stycken med lillan i vaggan, och alla sågo glittande glada ut.
J u längre Saga såg på den hemtrefna taflan, dess mer kände hon sin förlorade tillför- sikt komma igen, och slutligen knackade hon på.
Den unga modern kom och öppnade och tog förbluffad ett steg baklänges.
» Nej kära, ett sådant litet pyre så sent ute på vägarna, » utbrast hon medlidsamt.
Och återigen hviskade Saga bedröfvad: » Jag har gått vilse och hittar inte hem. » Men skogvaktarhustrun, ty det var den unga » D U N kvinnan, gjorde ej sä många frågor som bon- den, ty hon hade hjärtat pä rätta stället, och hon tyckte, att det ej behöfdes många oeh långa ord, när hon hade ett litet fruset, hung- rigt och vilset barn framför sig att ta vård om.
Och sä fick Saga sina kläder torkade, en plats vid bordet och en tallrik gröt framför sig, och de glada barnaögonen lyste kamrat- ligt emot henne, all hennes ängslan blåste bort, och innan hon visste ordet af, började hon be- rätta som en liten kvittrande fogel om allt, hvad vinden, böljorna, solen, månen och de tindrande stjärnorna förtäljt för henne, och som bondfolket gjort narr af henne för.
Oeh medan hon talade, förvandlades allt omkring dem.
Spiseln blef en skimrande tron, golfvet en fager blomstermatta, flugorna guld- skimrande fjärilar och de tarfliga tapeterna en väfnad af doftande röda rosor.
Barnen sutto stumma af förtjusning, men mest hänryckt var den äldste gossen, stackars Erik, puckelryggen som låg med bleka kinder och lidande mörka ögon i den stora sparla- kansbädden.
Rodnande och med lysande blick reste ban sig på armbågarna och lyssnade gi- rigt.
Han glömde sin fula puckel, sina vär- kande lemmar och sin sorgliga barndom.
Det var, som om han fått vingar oeh fri och lyck- lig flugit omkring bland blommorna, och för hvarje gång Saga gjorde ett uppehåll, grep han darrande af ifver hennes händer och bad be- vekande: » Mera!
Mera! » Och Saga sjöng oeh berättade om hvartan- nat med sin låga mjuka stämma, tills det sjuka barnet stilla somnade in så gladt och sorglöst, som det ännu aldrig förr under sitt korta smärtfulla lif dittills kännt sig.
Saga fick en liten bädd bredvid de andra barnen i stugan, men långt efter det dessa, rosiga och varma, sofvo sin trygga sömn, satt hon oeh blickade in i månljuset, som silade in genom rutan.
Ett leende lekte kring hennes läppar, och hon knäppte händerna till en taek- sägelsebön, ty nu visste hon, att om hon än gått vilse i världen och kanske skulle ha svårt att hitta vägen hem igen, fanns det ändå de, som behöfde henne, fastän hon ej var god till något dugandes och sjöng sina visor, dem vin- den och blommorna lärt henne, bara för ro- skull.
Skol-skvaller.
^ÉK^Äland allt annat skvaller, som florerar iåPli) ^ skvallerlystna värld, är skol- skvallret ej det minst anmärknings- värda.
Penalismens hela välde låg i de ma- giska orden: » skvallrar du, får du smörj, » hvartill grundtanken kunde sökas i: hvar och en är herre öfver sin stackare — ett slags kamp för tillvaron också det.
Att penalis- men numera är i ett försvinnande stadium, får väl hufvudsakligen tillskrifvas den hu- manitet och goda ton, som efterträdt den forna strykmetoden bland lärarne.
Så länge barnen af lärarne misshandlades i stället för bestraffades, öfverföllos med sparkningar, hugg och slag o. s. v., så länge kunde man väl ej rimligtvis begära, att barnen skulle sins emel- lan visa hvarandra större skonsamhet.
Ex- emplets makt är stor och störst tyvärr — det ondas.
Just därför att, som sagdt, den huma- na andan nu mera i regel är den rådande, framträda som i en skarp belysning de un- dantag, som utmärka sig i motsatt riktning och få, som väl är, sällan oanmärkta pas- 1 v r 1892 sera.
— Hvad är det vi egentligen rubricera under » skvaller » i skolan?
Låtom oss taga några exempel ur vår allra närmaste humana nutid.
Det var lif oeh lust på skolgården; höstsolen riktigt gas- sade och liksom uppmanade både stora och små » taga i » af alla krafter, medan ännu de lifgifvande strålarne varade.
Så gjorde de ock — brottades, sprungo i kapp och, i brist på fotboll, använde småstenar.
Till den sista gruppen slöt sig snart en 11-åring.
Sedan leken fortgått en stund, råkade en af småstenarna träffa en å gräset bredvid liggande kamrat på benet.
Troligen var han ej » i lynne » att tåla detta, som han i annat fall ej ens skulle bemärkt, hvarför han rusar upp och tilldelar Ström örfilar, härvid snart villigt biträdd af några lika sinnade vänner.
Var nu Ström den skyldige, hvilket i och för sig torde vara problematiskt nog att afgöra, torde väl saken härmed ansetts mer än kvitterad, klappad oeh klar — men den fick ett ytterligare inlägg.
Under lektionen, som följde därpå, anmäler eller rättare skvallrar en utom bataljen stå- ende gosse för läraren, att Ström kastat sten på Lund.
Genast inkallas Ström från sin lektion, som ock pågick i en annan klass, och tillfrågas i hotfull ton af läraren, om han kastat sten på Lund.
Förvirrad, eme- dan han såg att läraren var ond på honom, mumlar han ett otydligt svar.
Utan vidare ransakniDg, som ju ändå den störste brotts- ling har rätt till, kastades han upp på ett bord och bearbetades med knytnäfslag en god stund, hvarefter han knuffades ut ur klassen.
Lille Axel N. går i en småbarnsskola.
Länge har han med tystnad funnit sig i och låtit sig plågas af en äldre despotiskt anlagd kamrat, holad som han var att, om han skvallrade, » få mer smörj ».
E n dag tog han dock mod till sig, gick fram till lärarinnan och sade med af gråt undertryckt röst: » Arvid P.
luggar mig. » Med en bestraf- fande blick af lärarinnan och tillsägelsen » skvallra inte! » fick han återgå till sin plats — och sitt martyrskap.
En liten flicka, Anna B., kom upprepade gånger och bad sin mamma om kakor och annat godt att få med sig i skolan.
Som detta alldeles inte var vanligt annars, bör- jade slutligen mamma taga reda på orsaken härtill.
Sedan den lilla först gifvit undvi- kande svar och sagt, att hon inte fick skvallra, kom det ändtligen fram, att en af skolkam- raterna alltid slår henne på hemvägen, om hon ej har med sig något godt att gifva.
— Må det anförda vara nog att föra efter- tanken på skol-skvallrets båda ytterligheter: att låna det ett alltför villigt öra eller att alldeles slå döförat till för detsamma.
Verksammare sätt att hos barnet förkväfva goda anlag, betaga det all håg och lust för skolgång samt göra det till en ambitionslös stackare finns väl ej än just orättvis behand- ling — för att ej säga misshandling — - af läraren.
Att lärarens kall är mödosamt och tålamodspröfvande, kanske mer än något an- nat, samt därför lätt kan bringa hans sinne ur jämnvikt, erkännes.
Huru som helst äro väl första villkoren för ett lyckadt sam- arbete mellan hem och skola, att våld- samheter, orättvisor och all slags partiskhet ej utöfvas å någondera sidan.
Likaväl som det för föräldrarne mången gång kan vara rätt svårt att ej lägga i dagen ett visst f a.
voritskap för det ena eller andra mer sym- patiska eller begåfvade barnet, ligger det för
I D U läraren lika nära till hands att på samma grunder utmärka den ena eller den andra.
Om också detta kan till en viss grad för- svaras, kan ett motsatt förfarande aldrig för- svaras och dock — huru ofta händer det ej såväl från oförståndiga föräldrars sida som från dito lärares, att gunstlingsskap å ena hållet framkallar eller förutsätter aversion, ja, nära nog hätskhet å ett annat.
» Hvilket skulle bevisas » med detta — skol skvaller.
, T. F — lm.
(Forts.) Ijenna verkan af en stor massa blommor af &gt; samma slag, 30m ger landskapet karak- tär, har kanske lärt männiakan, att blommor, äfven som afplockade, göra bäst verkan, då en bukett endast består af ett slag.
Man ansåg det i min ungdom för en konst att kunna binda vackra buketter, och man öf- vade sina ögon i att välja sådana blommor, som bäst kunde passa tillsammans.
Men till och med den bäst sammansatta bukett af olik- artade blommor gör icke samma fängslande in- tryck som en bukett af en sorts blommor.
Det blir ofta något oroligt och fläckigt i en blandad bukett, som icke låter hvarje enskild blomma komma till sin rätt.
Man läser om, huru japaneserna, som kanske af naturen äro ett af de mest konstnärligt an- lagda folk, som finns, endast pryda sina rum med en enda gren eller blomma.
I de smala vaser eller det tunna, hängande rör, hvari de fästa en afplockad växt, sätta de antingen en furugren, en blommande plommongren, en enda stor lilja eller någon annan gren eller blomma, hvars form eller färg tilltalar dem som en passande dekoration.
Utan att härma dem kan man lära af dem och försöka, om de icke ha rätt i den smaken, att en enda blomma eller en bukett af likartade blommor gör ett mera tilltalande intryck än en samling brokiga blommor.
Jag har sett middagsbord dekorerade så- lunda med ett slags blommor i olika färgny- anser, från mörkrödt till blekrödt, från orange till gult, från violett till lilas, och en sådan anordning gör en mycket behaglig verkan.
Man har ett slags aflånga fat af terra-cotta, som fylla midten af bordet, fatet fylles med våt sand, och i denna våta sand stickas blom- mor med långa stjälkar, så att uppsatsen bil- dar som en lång blomsterkudde.
Dessa blom- sterfat kunna täcka ungefär en meter af ett långt bord och ha dessutom den fördelen, att man kan se de personer, som sitta midt emot en, och det kan ju hända, att det just är.
ett af de ansikten man helst vill se, som sitter på den andra sidan bordet, och då är det ett då- ligt nöje att se det doldt inom en af de.
höga, smaklösa silfveruppsatser med en jättelik bu- kett, hvarmed man så ofta plägas vid ett middagsbord.
I södern brukar man också lägga lösa blom- mor öfver hela dukeu, rosor eller nejlikor eller andra doftande blommor, så att hvar och en, som sitter vid bordet, kan taga sig en kvist att lukta på eller leka med.
En annan egendomlig bordsprydnad, pas- sande för stora festbord, är att binda belt smala guirlander af fina blommor mellan arm- stakarne.
N Från den ljuskrona eller lampa, som hänger öfver matsalsbordet, kan man ock-4 fästa lån- ga rankor af klangrosor, kaprifolium, guldregn eller i » ndra blommor, som växa på länga, böj- liga kvistar, och draga dem ned emot midtel- uppsatsen, hvarmed de förenas.
Ett sådant luftigt lusthus blir icke tätare, än att man lätt kan se och tala med sin vis ä vis.
Hvad som också nu har blifvit modernt och som både klär ett bord och är praktiskt, är att på olika ställen af bordet anbringa små vaser af glas eller porslin i olika former och sätta några få blommor i hvar.
Har man icke något stort öfverflöd af blommor, är detta en anordning, hvartill man kan hjälpa sig med litet, och som dock alltid tar sig bra ut.
Visset löf, medan det ännu bär de många olika färgskiftningarna, är också en vacker bordsprydnad och lätt för alla att skaffa.
Lån- ga, afskurna grenar kunna användas till stora vaser på hörnskåp o. s. v. Vid en middag en sommar har jag sett fön- sterna prydda och ljuset dämpadt genom en stor lindgren, fästad med ett par stift i mid- ten af fönstret.
Lindbladen, som alltid ligga flata i horisontal riktning, bildade som en enda grön solfjäder, och genom denna naturliga fön- sterskärm blef det ett angenämt, dämpadt ljus i rummet.
En egendomlighet för modet nu för tiden är, att damerna så litet använda blommor till hårprydnad.
Det vore dock den naturligaste sak i världen, om unga flickor prydde håret med lefvande blommor.
Bland de sydländska folken är det den vanligaste prydnad af alla.
I Spanien och Italien sticka alla fattiga flic- kor en ros eller en nejlika i håret, ja, till och med de.
unga männen af folket sätta en blom- ma bakom örat, då deras hår ju icke är till- räckligt långt att bära blommor.
Att icke använda blommor till hufvudpryd- nad är en tillfällig nyck af modet.
Intet klär ett ungt ansigte och ett vackert hufvud så bra som en krans.
Man vet, huru det i den antika tiden hörde till seden, att också män- nen buro blomsterkransar under måltiden.
Vär- den skänkte hvar och en af sina gäster en krans att pryda sig med vid bordet, för att dess doft och friskhet skulle vara ett plus i måltidens behaglighet.
Men om det nu skulle se allt för oharmo- niskt ut, om våra herrar uppträdde i svart frack och med en blomsterkrans på hufvudet, — en blomma i knapphålet borde de aldrig försmå, — så borde däremot de unga da- merna icke underlåta att pryda sig med den naturligaste och vackraste afi alla prydnader — en krans af lefvande blommor.
I min ungdom, när en bal eller fest före- stod, var det en riktig ängslan bland oss flic- kor, hvarifrän vi skulle få blommor till våra kransar.
Var det långt framskridet på vin- tern, fanns där icke mycket att välja på, och blommor voro då för tiden dyrare än nu och infördes icke heller i stora massor utifrån som nu.
Då jag var sjutton år och var på julaftonen i Rom, köpte jag för en obetydlighet stora, ljusröda rosor till en krans till håret, men så lycklig var man icke om vintern nere i Dan- mark.
Då nöjde man sig med kransar af violer eller de hvita vinterblommor, som kal- las heleborus, eller i nödfall band man en krans af murgröna.
Men kransar skulle vi alla ha, och jag tror, att de alltid gjorde oss litet vackrare, än vi skulle ha varit utan dem.
Så kunde ju de andra i alla fall se på blom- morna.
(Forts.) 365 Iduns julklappsbasar.
V i börja i d a g införandet täfling i n s ä n d a i förslagen af till de h e m m e t och h o p p a s, att v å r a julklappsbekymrade finna mången och kvalet.
till denna julklappsarbeten läsarinnor nu ur som dem bäst skola god idé som r ä d d n i n g ur valet Som tiden för täflingsskrifternas i n s ä n d a n d e varit n å g o t k n a p p, anse vi skäligt u t s t r ä c k a den så, a t t a l l a inom d e n n a m å n a d ytterligare insända skrifvelser ä g a rätt deltaga i täflan Liksom om de det utsatta priset å föregående åren 25 kronor.
s k o l a vi seder- mera afgöra d e n s a m m a genom » allmän omröst- ning » bland våra läsarinnor.
* En » tea-case ».
N e d a n s l å e n d e p r a k t i s k a o c h tref- l i g a s a k t r o r j a g s k u l l e s ä r d e l e s l ä m p a sig till j u l k l a p p, s y n n e r l i g a s t s o m d e n ä n n u ej ä r m y c k e t k ä n d i S v e r i g e, h v a r e m o t d e n t. e x.
i E n g l a n d n ä s t a n a l l m ä n t b r u k a s, o c h d ä r riktigt a n s e s b i d r a g a till h e m l r e f n a d e n.
J a g m e n a r n ä m l i g e n ett f o d r a l till t e k a n n a n, e n s. k.
» t e a - c a s e ».
Den f ö r f ä r d i g a s p å f ö l j a n d e e n k l a s ä t t: k l i p p t v å l i k a s t o r a half- m å n f o r m i g a s t y c k e n af n å g o t m j u k t tyg s å s o m flanell.
Bitarnes storlek måste naturligtvis variera allt efter t e k a n n a n s, s å a t t de hafva s a m m a h ö j d och bredd som d e n n a och helt och hållet skyla d e n s o m ett s l a g s h ä t i a.