Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Likasom 12 Lag-Utskottets Betänkande, N:o 93.
Jet söler hos folket 1 allmänhet främja del sedliga och religiösa 1 if\ ets möjligaste fullkomliga utveckling, så bör det i utöliiingen af sin struffmakt söka att på de brottslige utöfva en förädlande inflytelse, för att, om möjligt är, låla dem, sedan den straffande rättvisans fordran är uppfylla, förbättrade i samhället åter inträda.
Endast derigenom i ulöfningen af straffinakten fritt från hämdbegärels inflytelse; hvarförutan frihetsstraffen bäst kunna lämpas efter brottens olika storhet, och således i användandet närmast leda till rättvisa, som bör utgöra grundtanken i all lagstiftning.
Då liar ofvan yttrades, att frihetsstraffen icke äro främmande för vår lagstiftning, men att deremot eu märkbar olikhet röjer sig i afseende på beskaffenheten emellan de nu brukliga och de föreslagna, torde eu blick böra i förbigående kastas på arten af de förra, innan Utskottet öfvergår till bedömande af de sednare.
1734 års lagstiftare hafva mycket sparsamt anvåndt frihetsstraff, såsom sjclfständiga straff.
Genom sednare lagar hafva de emedlertid blifvit utsträckta till flera brott; men hmstiftningen liar i afseende på verkställigheten blott föreskrifvit frihetens förlust med arbetstvång.
Skilde med afseende på kön, hafva fäimarne eljest i allmänhet lefvat tillsammans; och det fÖrderfliga inflytandet af denna sammanvaro har icke undfallit någon.
Högljudda klagomål hafva deröfver hörts och Rikets
Ständer hafva redan tillförene fästat uppmärksamhet på nödvändigheten att afhjelpa detta onda.
Samma bittra erfarenhet har äfven i andra himlar hlilvit gjord, der man an vanill samma system.
"Ett sådant fängelse”, yttrar en djupsinnig författare, ”utgör en skola, der brottet inhemfas genom långt verksammare medel, än de, som någonsin kunna användas att bibringa dygd och goda uppsåt.
Ledsnad och hämd förestå denna fÖrderfliga uppfostran, och all täflan eger blott ett mål: brottets utveckling.
Den mindre förhärdade sträfvar alt upphinna den un st brottslige, clen vildaste meddelar de öfrige sin vildhet, den falskaste sin slughet och den osedligaste sin liderlighet.
Det som mest orenar hjerta och käiisloi, anses som lörtviflans enda tröst.
Förenade genom ett samlählt intresse, biträda fångar ne hvarandra att utplåna hvarje spär af åmmr eller skam.
På gruset af sann heder uppstår ett nytt slag af fira, beslående i mened och förställning, i dristighet vid brotts utöfning, i likgiltighet för det tillkommande och i fiendtlighet emot samhälle t,” Denna skildring, som eger sin fulla tillämpning på nu brukliga fri - Lag-Utskottets Betänkande, N:o 93.
13 h ciss träff, uppenbarar nödvändigheten af en förän,]ring deri.
TTiuilU bär U)"\a foJjden deråt endast varit de straffades moraliska försumslrfff°C II )10lU'!1S ijll§ailde oc!l således motsatsen af ändamålet med J1'*'?
,Hu.,l,(vlda den art al frihetsstraff, man nu föreslagit, bättre upnfvllei andamalet, torde finnas af del efterföljande. * Grunddragen oel, karakleren af dessa under sednare lider i flera vin v lagstiftningar upptagna straff synas af den framställning, bär ol. ,"101 d de serskild a bestämmelser; som föreslagna lugsliflniimc-n d om innefattar.
Del system, som man söker införa, kalias, "såsom Ck. nl ai, pe.ntenliar- eller lejrbäflrings-systemet.
Detta system bär emed d<‘ äll, riv” "fN UlVCCk,alS >;å lVii sail> el1^ n,ed“ andra ord, sön• e , W Se!'skll, a svstcmer, kallade efter orterne, der de utbildats, v in n” t JUburnska> och det andra, det Philadelphiska.
Det förra liv ilai pa den princip, alt J ungan,e skola arbeta ti Lamm,ms under orllkortg lystnad samt hallas i enslighet under de mellantider, dä arbetet upphör cd, det sednare äv grundadi hufvudsakligen på fängarnes fullke:nlUa ä(- tb™ J''™ kvarCUldra bäde daS ocU "**> oc// deras sjLlsätlning med 1 A 1A( °",formalJa
[Yl systemer var dock endast det förstnämnda idel
Au b ur uska närmare kandi vid den revision, som Lagkommileen före uNs -q
I 01 V'PPS)°*;<la förslag till Brottmålslag, och som grundläde det ; Ib,9 , bna.'gjorda förslaget.
Detta system ansågs emedlertid ega ett > kbait företräde framfor det i föngelseiäsendet 'rådande, och derföredes detsamma till grand för de i berörde förslag upptagna frihetsstraff ■ ui vid den granskning som Högsta Domstolen derefter verkställde af amma förslag, yttrade Högsta Domstolen - under förklarande, att de nu b ullig,, men forslaget utflutna straffarterna a oro olämpliga, enär de obestridligen undertryckte den straffades hederskänsla, den 1 der dock ulgjone dt motiv som, näst Gudsfruktan, vore mäktigast all »pplvfta den Gllne och bevara honom från nya afsteg, samt att frihetsstraff i förn,inled arbetslvong, syntes vara det lämpligaste straffmedlet att sälta i släl vilkor M f”,U ' Sa kall;ulc Admrnska systemet fordrade, såsom hufvud , ’ de'S faUS;'!'ne® mneslulaude nattetid uti ensliga ci Her, dels ock lystnad llUl ei QCmensanit arbete om dngurne, samt smittan af eu lörderfvad nio -htet under sådana förhållande,, skulle blifva mindre, än dX™ begagna gemensamma sofrum och i allmänhet ega fritt umgänge medlfta^ 14 Lag-Utskottets Betänkande, N:o 93. andra-, hvadan dessa slag af straffanstalter syntes ega en stor relativ förtjenst framför andra, der fånga nies åtskiljande icke blifvit i lika mån afsedt, ansåg likväl Högsta
Domstolen denna art af det penitentiäi a systemet icke vara den, som till införande härstädes företrädesvis borde tillstyrkas.
Oiliciela berättelser af personer, livilka haft serskild a Europeiska Regeringars uppdrag att undersöka och yttra sig öfver ämnet, hade nemligen vitsordat svårigheten, om icke omöjligheten, att hindra de tillsammans arbetande fångarne från inbördes meddelanden, för hvilkas underlättande fån "ar ne visat sig fintlige att sinsemellan utbilda ett eget tecken- och fingerspråk; och det läge i sakens natur, att de åtminstone till utseendet icke kunde blifva hvarandra okände, hvilken omständighet redan utgjorde ett efter frigifvandet farligt föreningsband.
Deremot utgjorde det andra systemet en fullständig tillämpning af grundsatsen om fångarnes afskiljande genom deras inneslutande dag och natt, hvar för sig, i celler, der de voio sk vidi ge att förrätta arbeten, passande för en sådan belägenhet.
De forblefvo följaktligen fullkomligt främmande för hvarandra.
Denna ensamhet hade jemväl visat sig verksam att förmå fången Lill sjelfbetraklelse, öppna sinnet för ånger samt göra arbetet till ett behof.
Stor anledning voie således att hoppas, det han kom att återvända till samhället förbättrad; _ försämrad kunde han, efter all mensklig beräkning, icke vara, och ej eller medförde han från strafftiden några farliga bekantskaper.
Domstolen tillstyrkte alltså införande af sistnämnda system.
Ehuru Lagberedningen instämt i denna mening, att nemligen fängelse i enrum vore bland de bitti Ils försökta straffsätt det, som bäst uppfyllde ändamålet af eu allvarlig bestraffning, förenad med möjligheten af deri straffades förbättring; så enär detta straffsystem likväl fordrade lång tid och‘störa kostnader, för att kunna fullständigt genomföras, samt det för närvarande destomindre kunde anses, åtminstone i hvad tidsmåttet för dess användande och betydelsen af sjelfva enslighelskarakteren beträffade, tillräckligen bepröfvadt, som liera afvikelser vid dess utförande blilvit i dessa delar vedertagna på de serskilda ställen, der det redan varit begagnadt, hvarförutan man ännu fortfar att med nya försök utbilda om förmälda system, bar Beredningen, äfven om dess fullständiga införande i ett ögonblick kunde låta sig göra, ansett mindre rådligt alt taga ett sådant steg, utan att afbida den ytterligare utveckling af systemet, som under en icke Alltför långt aflägsen framtid torde vara alt förvänta.
Det är al sådan an - Lag-Utskottets Betänkande, N:o 93.
15 ledning, som man, på salt af bär ofvan inlagua 9 § i Fångelselagen inhemlas, föreslagit, att ensamhelsfängelse till en början, och i mån af tillgängliga utvägar till dess införande, må blifva gällande för de Lvå lägsta fängelsegraderna, der straffet vanligen träffar dem, som första gången sig förbrutit, och der det vore både att mest önska och säkrast att påräkna varning och förbättring, men alt delta fängelse sedermera må antagas för den ena straifgraden efter den andra, under den första, allt eller som det genom erfarenheten här och annorstädes kunde utrönas vara emot ändamålet svarande, och med de modifikation er, till hvilka de blifvande försöken inom vårt eget land kunde gifva anledning.
Efter att af tillgängliga källor hafva hemta t upplysning om penitenliärstraffet och de väsendlligasle modifikationer deraf, som visa sig i omförmälda två systemer, har äfven Utskottet stadnat i den mening, som Högsta Domstolen och Lagberedningen uttalat, den nemligen, att ehuru det så kallade
Auburn-systemet har störa förljenster framför de hos oss hittills använda fängelse- och straffanstalter med deras nästan obundna kommunikationer emellan fångarne inbördes, måste dock, i valet emellan de serskilda arterna af penitentiärstraffet, företrädet gifvas åt det Pbiladelphiska systemet, såsom mera egnadt och serdeles tjenlig! att uppfylla ändamålet med allt straff, som jemväl åsyftar brottslingens förbättring.
Utskottet har dock hemlat vlterligare stöd for detta sitt omdöme från Lagberedningens framställning i dess Utlåtande af den 16 December 1842, rörande de många svårigheter, som mola vid ett rikligt och ändamålsenligt utförande af Auburn-svslemet, i anseende till dess invecklade sammansättning.
Skall detta system i verkställigheten ej helt och hållet förfela sin verkan, så fordras en ytterst noggrann tillsyn öfver den i och för sig sjelf ganska stränga disciplinen, och behol skola följaktligen uppkomma af en stor mängd uppsyningsman, hvilka tillika, från den högste till den lägste, måste vara utrustade med det nit och den urskiljning, att dessa egenskaper till den erforderliga graden svårligen skulle kunna hos de lägre allmänt förväntas; och i allt fall- skola täta förbrytelser emot disciplinen aldrig kunna undvikas samt de häraf föranledda bestraffningarne ofta framkalla uppträden, hvilka fångarne skulle komma att betrakta såsom de mest efterlängtade förströelser i det enformiga och ledsamma fängelseiifvet, i hvars afskräckande karakter dock denna enformighet och den härmed för - Ljg-Utskollcls Betänkande, .V:o 93. 1(7 enade pinsamma ledsnaden i så hufvudsaklig del ingår.
Deremot är Phila delphia -sys
Le niet, i ansende Lill enkelheleu al' dess form, liiLl titforbaiL eliei sin ide.
Disciplinen är der ingalunda svår aLL upprätthålla, och fordrar således ell vida mindre antal uppsyningsman, äfvensom det icke hos de lägre bland dessa krälver andra egenskaper, än ordentlighet och noggrann ellerlelnad åt gifna föreskrifter; hvadan ock Lagberedningen kommiL till den i materiell hänseende vigtiga slutsatsen, alt om än ett fängelse eller sistnämnda system, i anseende till de större cellerna och deras serskilda inrättning, vid törsta uppbyggandet otvifvelaktigt kommer alt medföra något större kostnader, än ett
Aubnrn-fängelse för lika må<>ga fångar med sina serskild» solceller, men sin gemensamma kyrka och sina gemensamma skolrum och sjukrum, matsalar och arbetssalar, hvilka sistnämnde isynnerhet måste finnas i ett tillräckligt antal, på det fångarne ej må till arliete sammanföras i alltför störa aldelningar, skall dock denna skilnad i byggnadsknstuaden till fullo ersättas genom en vida mindre årlig underhållskostnad, helst då förkortningen i strafftiderna jemväl läses i be l åkning.
Llskottel således för sin del gifver obetingadt företräde åt ensam hels länge
Ise t, ocli icke eller tvekar alt tillstyrka Rikets Ständer »less antagande såsom allmän grund för det blifvande nya straffsystemet, kan dock UtskoLlet ej annat än gilla de skäl, som föranledt
Lagberedningen alt icke föreslå ensamhelslängelsets fullständiga införande på en gång, utan till en början endast i de två lägsta strå (Igraderna, med lemna»! rättighet åt Kong!.
Majl all prof\a, i livad mån sådant straffsätt i hvar af dessa grader och sedermera äfven i andra fängelsegrader, under den forsla, införas må, allt eller som dels statens tillgångar kunna medgifva bestridandet af de härtill erforderliga kostnader, och dels erfarenheten hunnit ej mindre bestyrka systemets gagnelighet i allmänhet, än äfven isynnerhet gifva en Säker ledning för bestämmandet af rätta tidsmåtten vid dess tillämpning.
Utskottet godkänner alltså desto heldre den i 9 § Fängelselagen nedlagda princip, som Utskottet funnit samma lags föreskrifter i 1.1 —16 §§, angående gcmensamhetslångelse, vara så affatlade, att tillämpning deraf under den tid, som kommer att förflyta, innan eusamlielsfån-r gelset varder allmänligén antaget, lätteligen kan ega rum på sådant sätt, att nybyggande af några serskilda Auburn-fängvlser icke erfordras, utan fånga nie v> Lag-Utskottets Betänkande, N:o 93, 17 langar ne i de högre straffgraderna komma alt, på samma sätt, som man tills vidare förfar i Norrige, undergå sitt straff i våra nu befintliga fästningar och straffanstalter, med blott den förändring i dessas inre organisation, som påkallas af principen om fångarnes afhållande i möjligaste måtto från allt närmare umgänge och meddelande med hvarandra, och deras sysselsättning med arbete.
Det återstår att till besvarande upptaga de inkast, som blifvit gjorda dels å ena sidan emot allt penitentiärstraff, att det icke skall vara nog afskräckande, och dels å andra sidan emot ensamhetsfängelset serskildt, att det skall medföra ett alltför svårt oeh outhärdeligt själslidande, samt sålunda ofta leda till förtviflan och sinnesrubbning.
O I främsta rummet synes man härvid med skäl kunna anmärka, att de alldeles motsatta inkasten utgöra hvarandras starkaste motbevismng; men äfven oberoende häraf, anser Utskottet sig, i anledning af det förra inkastet, höra erinra om hvad Utskottet här ofvan anfört, eller att den föreställning väl tillförene varit rådande, att det fordrades stränga och grymma straff, för att afskräcka från brott, men att erfarenheten lemnat det vittnesbörd, att ändamålet härmed icke vunnits, utan snarare motverkats.
Så t. ex. stadgades »hos oss genom Kongl.
Förordningen den 20 December 1745, att inbrottstjuf var skulle utan skonsmål varda hängde, ehvad det vare man diet qvinna_, och för att göra straffet desto mera afskräckande, upprestes galgar på hufvudstadens allmänna torg, hvarest flera afrättningar äfven verkställdes.
En plötslig minskning i brotten var ock häraf en följd; men samma verkan, som i alla tider och öfverallt visat sig af öfverdrifven strängbet i bestraffningar, yppade sig äfven bär.
Folket började vänja sig vid afrättningarna, förskräckelsen aftog och tjufnadsbrotten tillväxte å nyo både till grofhet oeh antal, och lagstiftningen var nödsakad att efler tjugu år nedsätta straffet till hvad det förut varit.
Det egentligen afskräckande uti. de hittills begagnade kropps- och skamstraffen har ej eller bestått i sjelfva straffen, utan i den Vanheder, som dem åtföljt, men hvilken i samma, män den afhållit från beträdandet af brottets bana, också uteslutit den en gäng brottslige ur samhällets gemenskap och gjort all återgång nära nog omöjlig.
Erkänner man således de öfvervägande olägenheterna af detta Bih. till B, St.
Prat. 1845 7 Sami. 1 Af i. 29 Haft. 3 18 Lag-Utskottets Betänkande, N:o 9S. system — och det är just ett sådant erkännande, som i sednare tider gjort och ännu gör hrottmålslagstiftningens och fängelseväsendets ombildning till föremål för ett bland nästan alla civiliserade staters ifrigaste bemödanden — så måste man också medgifva, att det icke gifves något annat straffmedel, än frihetsstraff, att sätta i stället, och att det afskräckande måste hufvudsakligen inläggas i det sätt, hvarpå dessa straff verkställas.
Men det kan icke vara förenligt hvarken med statens värdighet eller dess intresse, att härvid tillvägagå med den hårdhet och vanvård vid fångens behandling, som egt rum i de äldre fängelseanstalterne.
Staten måste erkänna sin skyldighet att under strafftiden vårda sig om fången på sådant sätt, att den å sin sida gjort allt hvad som kunnat ske, för att åt samhället återgifva fången förbättrad, och ändock tillse, att bestraffningen ej saknar det allvar, som erfordras för vidmakthållande af dess afskräckande egenskap såsom straffhot, och för detta ändamål synas penitentiärstraffen efter de båda Nord-Amerikanska systemerna, genom det isoleringstillstånd, hvari fången försättes och under hela strafftiden qvarhålles, vara serdeles lämpliga.
Redan i ett Åuburn-fängelse måste den påbjudna absoluta tystnaden hafva ett mäktigt inflytande på hvarje brottslings föreställningar, och ännu mera gäller detta om ensamhetsfängelset.
Der är förbrytaren helt och hållet öfverlemnad åt samvetets hämnande röst, utan att några yttre lockande föremål afleda hans sjelfbetraktelse eller förströ hans nedslagna sinne.
Ju större brottet, ju blodigare skulden varit, desto plågsammare blir jemväl ensamheten, den han förgäfves söker undfly.
Det allvarliga i dessa straff synes följaktligen ej kunna ifrågasättas.
Det är äfven bekräftadt af erfarenheten.
Öfverallt, der penitentiärsysteinet vunnit insteg och blifvit behörigen tillämpadt, har det nemligen visat sig ega ett stort företräde framför kropps- och infamerande straff, isynnerhet i fråga om straffade brottslingars afhållande från nya brott; och straffens förbättrande egenskap har dermed äfven blifvit ådagalagd.
Att dock ensamhetsfängelset härvid visat sig vex-ksammast, är en naturlig följd af detsammas allvarligare karakter.
Beträffande åter det sednare inkastet, eller farhågan att ensamhetsfängelset skulle medföra en vådlig inflytelse på fångarnes både själs- och kroppskrafter, så medgifves, att till väckande af en dylik farhåga åtskilliga omständigheter bidragit, och bland annat den oriktiga föreställning, som Lag-Utskottets Betänkande, N:o 93.
19 vid systemets första grundläggning gjorde sig gällande, att nemligen ensamheten i sig sjelf skulle innebära kraft till fångens förbättring, derigenom att den vände hela hans uppmärksamhet på hans olyckliga belägenhet och dermed kom honom till sjelfbesinning.
Man glömde, att ensamheten icke är något positivt verkande medel till förbättring, utan att det är ett vilkor derför, såsom hindrande gemenskap emellan brottslingar, hvilket erfarenheten visat vara det, som mest af allt motverkar förbättringen.
Sedan emedlertid sysselsättning och en omsorgsfull religions- och läkarevård blifvit nödvändiga vilkor för ensamhetsfängelset, har erfarenheten skingrat de farhågor, som till en början uppstått; och systemet bar äfven i detta hänseende lemnat så goda resultater, som man kunnat önska.
Om tidsmåttet för dess användande äro dock meningarne något delade.
Ännu finnas de. »om hysa den öfverlygelsen, att detta straff under mänga är användt, verkar förstörande på fångens själs- och kroppskrafter; hvaremot alla de, som tagit noggrann kännedom om systemet och dess verkningar, anse tillämpning deraf under den kortare tid, hvarom nu till en början är fråga, ej I någon mån vådlig för fångarnes helsa.
Och ännu mindre synas skal för en dylik farhåga vara för handen, då i betraktande jemväl tages den afkortning i strafftiderna, som i förening med ensamhetsfängelsets användande skulle komma att ega rum.
Denna afkortning är i 10 § af Fäimelselagen föreslagen till en sjettedel, och så vidt en jemförelse emellan arten af de båda slagen af fängelse för närvarande är möjlig, anser äfven Utskottet: berörde minskning i strafftiden för den, som undergår straffet i ensamhetsfängelse, vara lämplig; likasom Utskottet finner de öfriga här ofvan omförmälda bestämmelser, som samma lag meddelar, rörande fängelsestraffens beskaffenhet, innefatta de nödiga grunddragen för utmärkande deraf, och alt de således böra finnas i lagen.
Men hvad deremot angår de i afseende på fängelsedisciplinen meddelade föreskrifter; så enär stadgandet i 26 §, att om fånge gör rymnings försök, då må till hans förhindrande våld ej brukas, förr än han\ blijvit varnad, ej synes Utskottet lämpligt, serdeles som svårighet skulle uppslå, alt tillvägabringa bevisning om skedd varning, deraf vådor för dem, hvilka med fångbevakningen hafva bestyr åter kunna härflyta, anser Utskottet att orden; och varder han varnad, men af står ej derifrån, böra utur ifrågavarande § försvinna.
Slutligen far Utskottet tillkännagifva, att, under de öfverläggningar 20 Lag-Utskottets Betänkande, N.o 93, Utskottet i detta ämne förehaft, fråga äfven uppstått, dels huruvida särskilda straffgrader böra med olika benämningar utmärkas, dels ock om bestraffning vid vatten och bröd bör fortfarande bibehållas.
I båda dessa fall är Lagberedningens förslag afvikande från det af Lagkommiteen år 1839 utgifna.
Detta sednare delade nemligen frihetsstraffen uti två huf~ vudarter, eller straffarbete och fängelse.
Man har till stöd derför anfört, att lagstiftningen, om den icke med olika namn betecknar högre och lägre straffgrader, underlåter att utpeka skilnaden i grofhet emellan de brott, som skola bestraffas; men denna invändning måste vika för den obestridliga vådan och skadligheten deraf, att hvar och en, som på ett visst ställe undergått sitt straff, skulle kunna, liksom genom påtryckning af en, från sjelfva namnet å straffinrättningen herntad, i allmänna omdömet förnedrande stämpel, betagas den möjlighet af framtida upprättelse, hvartill allt förbättringsstraff syftar- Vanhedern, då någon genom brott gjort sig dertill förfallen, bör ådömas såsom en påföljd af sjelfva brottet, och icke utgöra en tillfällig fläck, den der åkommer hvarje person, som dömes till en viss straffart, ehvad det brott han begått varit till sin natur förnedrande eller ej.
Till dessa af Lagberedningen anförda skäl, synes det Utskottet, att, ännu åtskilliga andra skulle kunna läggas, och deribland i främsta rummet, att, sedan man borttagit ail väsendtlig skilnad i sjelfva arten af de olika straffgraderna, under den första, en bibehållen olikhet i deras benämning icke kan medföra någon serdeles förmån i praktiskt hänseende.
Ändamålet skulle vara att lemna en person, som för en ringare förbrytelse blifvit dömd till fängelse på kortare tid, tillfälle att undergå sitt straff i ett närbeläget länshäkte, i stället för en mera aflägsen egentlig straffanstalt, och derigenom, äfven befria honom från äfventyret, att efteråt i allmänna opinionen blifva förblandad med de gröfre brottslingar, som i straffanstalten förvaras.
Men man är ju allmänt ense derom, att ransakningsliäktena äro de angelägnaste att inrätta efter eellsystemet, och till följd häraf bar man redan i flera år varit sysselsatt att efter detta system ombilda våra länshäkten.
Hvar och en, som blifvit dömd till fängelse på kortare tid, skall således ändock, åtminstone så långt utrymmet medgifver, komma att undergå sitt straff i närmaste länshäkte, men hans behandling der måste i allt väsendtligt blifva enahanda, som i straffanstalten, helst någon modifikation i arbetstvånget så mycket mindre kan komma i fråga, som det är erkändt, alt arbetet för ensamhetsfången mera är en förmån an Lag-Utskottets Betänkande, iV:o 93. 21 ett tvång; och något verkligt skal för olikhet i straffets benämning förefinnes således icke.
Visserligen kan man, då frågan betraktas från en annan synpunkt, med skål anmärka, att allmänna tänkesättet, hädanefter likasom hittills, alltid skall komma att med vanheder stämpla åtskilliga brott, som lagen icke ansett sig kunna med vanära uttryckligen belägga, och att då detta allmänna tänkesätt i sin mån bidrager att afhålla från sådana brott, lagstiftningen snarare bör söka att upprätthålla, än förqväfva en dylik opinion.
Men denna vanheder, vid sidan om lagen, bör alltid åtfölja synva brottet och minnet deraf, icke bestraffningen eller stället, der denna undergås.
Det skall i annat fall otvifvelaktigt hända, att den stämpel h neslighet, som allmänna tänkesättet fäster vid straffets benämning eller straffanstalten, jemväl kommer att vidlåda hvar och en, som der varit insatt, om än hans brott eller förbättrade sinnesart sådant icke förtjenar; och man återkommer på denna väg till det förkastliga system, som genom brottslingens förnedring hindrar honom från återgång till en bättre bana.