Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Stycket, hvars titel, ”Alle Bedlegrannas Spegel,” betyder en spegel för de jungfrur, hvilka äro granntyckta på friare, är ej indeladt i akter och scener, men har liksom Hans Sachs’ fastlagsspel prolog och epilog, af hvilka den förra angifver styckets innehåll, den sednare drager i skämtsam ton en lärdom ur stycket.
Det är tillegnadt alla ärbara, högfärdiga, stolta och bedlegranna jungfrur och pigor, som gifva korgen åt ärliga och redliga män.
Att det är skrifvet för att uppföras, synes af prologen, i hvilken det heter:
”Hvarföre begära wij ganska flijteligh,
At åhörarne wille ställa sigh
En lijten stund stilla och tysta
Och på wår Tragædia see och lyssna.
Sedan prologen tystnat, säger Jungfrun, att hon heter Margaretha och att ingen i werlden är henne lik, att hon är mycket rik, däjlig om armar, händer, lår, länder, ansigte och hår; hon tviflar på, att hon skall kunna finna en man, som är henne värdig, efter hon är däjligare än andra.
Nu uppträda friarna, hvar efter annan, först en prest och derpå en klockgjutare, en kock, en ryttare, som dock i prologen kallas en hofman, en skräddare, en bonddräng, en skomakare, en smed och en köpman.
Med hvardera af dem växlar jungfrun några repliker, gemenligen tre eller fyra.
Alla framställa de i all ärbarhet sitt ärende, och antingen af egen drift eller på jungfruns uppmaning redogöra de för sin samhällsställning och de vilkor, hvilka de kunna bjuda en hustru.
Jungfrun ger alla friarna afslag, hvarvid hon just icke alltid väljer de utsöktaste ordalag; en favoritfras hos henne är, att hon ”icke vill p— varmt på deras skor.”
Och för att gifva ännu mera eftertryck åt sitt förakt för friarna gör hon en satirisk teckning af deras stånd och sysselsättningar såsom ett motstycke till deras egen skildring af desamma.
Stundom är denna satir löjlig nog, och ett och annat komiskt drag anträffas der.
Klockgjutaren förebrår hon, att han stjäl så mycket koppar, att han borde hänga, och kocken, att han fyller sig med flott och alltid tar det feta af steken; skomakaren
”är svarter som en korp;
Skulle han med jungfrun leka,
Thet månde henne både svärta och becka.”
Mot den stackars skräddaren är hon mycket hånfull:
”Hvadh skulle iagh med en Stufwegriis,
Som althijdh sitter på bordet och f—?
Nej packa tig hädan, tu klippeklut!
Tu klipper så myckit, som kastas uth.
Skabbota och klådota månde the wara,
Therföre bär Jungfrun för them fara.”
Författaren har sökt bereda en omväxling i den eljest något enformiga handlingen, i det jungfrun behandlar friarna på olika sätt.
På bondens frieri vill hon icke ens höra, skomakaren kör hon ut, af smeden och köpmannen begär hon betänketid; men då dessa sedan träffas på krogen, råka de i gräl om sina blifvande hustrurs förträffligheter och komma då underfund med, att det är en och samma jungfru, till hvilken de friat; de gå då tillsammans till henne och få båda afslag.
— Är jungfrun grof, då hon utdelar sina korgar, så blifva de afsnästa friarne henne ingenting skyldiga, då de taga afsked; alla önska de henne en slemmare man, än de sjelfva äro; till och med presten säger:
”Iagh är lijkwist en presteman,
När tu kan blifva en förbannat skam.”
Och samma presterliga välsignelse:
”Tu leda, förbannade skam” upprepas af ryttaren och skomakaren.
Slutligen kommer en finne, som bryter på svenska och talar ett för oss numera knappt begripligt språk.
Så börjar t. ex. hans frieri:
”Kusa samra effter thet wari so taxi
At mino hälsa jumalaxi” m. m.
Om denne tycker hon, att hon ingen likare kan få; men hvarföre angifves icke.
Hon gifver honom sitt ja, och de räcka hvarandra handen.
Men omedelbart derpå underrättar henne Finnen, att då hon nu är hans käresta, skall hon äta ”Plokorffskinn,” dricka vatten dertill, äta ”Stampekaku och Kålpla” samt smaka tjäretampen; sedan han för henne uppräknat dessa och andra lika trefliga saker, slutar han med dessa ord på god svenska:
”Tu skall vetta tu är mull och aska,
Tu leda förbannade Slampertaska.”
Jungfrun ber nu Gud förbarma sig öfver henne, men efter hon nu engång gifvit sig åt Finnen, så vill hon hålla sin man kär.
Finnen aflägsnar sig, och jungfrun begagnar sig deraf för att anställa en jemförelse emellan sina fordna friare och sin nuvarande man och finner då, att de varit bra allesamman och att hon fått den sämste, ty ”han handlar mot henne som en hund.” Men
Finnen har stått gömd och hört hennes klagan; nu träder han fram och hotar att ränna knifven i henne.
Då yttrar hon:
”Menar tu, om tu mig ihiel slår, At tu ej böfvelen på nacken får?
Finnen.
Ja, ja, pöfvele skall intet nappa migh, När iagh har huggit kniffwen i tigh.
Mino traar tijt, mino vara föra, Så pläga andra Finnar kiöra, När the i Swerki haa illa kiort, Draga the til Finland fort; Hwem finner tå them ikän?
Så haa de kiort för, så kiöra the än.
”Nu hugger han henne med knifven och rymmer strax sin koos ut.
Hon faller neder och dör.
Dock uti sista andedrägten talar hon thessa ord:
Nu haar iagh min rätta Löhn fått,
Som många haar bidit och förespått.
När hon är död blifven, bäres hon utur akten; sedan beslutar Epilogista.”
Epilogen utvecklar ytterligare styckets moral, anför drottning Vasthis exempel och beder
”pigor och jungfrur alla
låta sitt högmod och spotskhet falla.
Skall man fästa något afseende på anmärkningen å titelbladet, att stycket blifvit ”vti ens Libri igenfunnet och tredie resan” upplagdt, så skulle man vara berättigad att förlägga dess första utgifvande till början af seklet, hvadan det sålunda blefve samtidigt med Thisbe; ty emellan denna tredje upplaga och den första måste ligga rätt lång tid, enär stycket derunder hunnit falla i glömska och blifvit först kring 1647 återfunnet i en boksamling.
Klemming anser dock, att stycket icke kan vara äldre än det år, den s. k. 3:dje upplagan bär, och att således ofvannämnde uppgift är diktad och ingen äldre upplaga befintlig.
Han slutar dertill dels af den på titelbladet genom årtalet 1411 synbara sträfvan att gifva händelsen en hög ålder, hvarmed då öfverensstämmer att låtsa om tidigare upplagor, dels af den omständighet, att i samtalet emellan smeden och köpmannen förekommer Götheborg såsom en stad af den betydenhet, att den nämnes i bredd med Stockholm290.
Vi vilja icke bestrida rigtigheten af denna åsigt, framställd af en så utmärkt bibliognost.
Som skäl för antagandet af en högre ålder kan blott uppställas en förmodan; den nemligen, att stycket i upplagan af 1647 fått tillägg och undergått förändringar.
Smeden och Köpmannen
Hey, iagh hafwer seedt tigh för, Om iagh sådant säija tör.
Ja kan skee vthi Göthenborgh, Eller och på Stockholms Torgh.
”Alle Bedlegrannas Spegel” har stor likhet med fastlagsspelen.
Innehållet är ett sådant, som i dessa spel vanligast förekommer; det har vidare med farsen gemensamt den råa och plumpa tonen och framställandet af en mängd representanter för olika stånd och yrken.
Att dessa figurer, liksom de i nyssnämnde ”Nachspeel,” införas talande hvar på sitt egendomliga sätt och derigenom få en viss karakterspregel, hör likaledes till farsens skaplynne.
Då nemligen i moraliteterna endast abstrakta begrepp uppträda och då mysteriernas hjeltar äro blotta marionetter, satta i rörelse genom trådar från paradis eller helvete, så visar farsen sträfvan att teckna lefvande menniskor; ty om det än blott är arten, som uti den enskilte skildras, så kan dock derigenom ett och annat individuelt drag framkomma, och så åvägabringas en karakteristik, som hvarken moraliteternas schemer eller mysteriernas osjelfständiga figurer ega.
Rydquist anser detta stycke visa fastlagsspelet i dess öfvergång till vanligt skådespel291.
Dermed syftar han troligen på benämningen Tragoedia och det sorgliga slut, som genom detta ord betecknas.
Slutet är också allt annat än farsartadt och står i den skarpaste motsägelse mot den burleska ton, som råder i det hela; ty det är tillräckligt straff för jungfruns stolthet, att hon får en elak man, som misshandlar henne.
Månne då icke slutet kan vara ett tillägg af en sednare hand?
Och månne icke denna ”Tragedia” utgjort ett gammalt fastlagsspel, som slutat med jungfruns giftermål och en prygelscen?
Jungfruns omotiverade mördande synes nemligen icke tillkommet ensamt för att hon skulle få ett hårdt straff, utan lika mycket för att begagna tillfället att gissla finska äfventyrare, hvilka kommo öfver till Sverige och efter här begångna galgstreck undandrogo sig rättvisans hand genom att fly hem till sitt land, och det är väl derföre, som den elake mannen blifvit gjord till en finne.
Är — hvilket icke är otroligt — hufvudinnehållet lånadt från främmande håll, så synes dock slutet vara ursprungligen svenskt och mera nationelt än konstnärligt.
Föredömen för en sådan komiska dikters omstöpning till s. k. tragedier erbjuder tyska litteraturen.
I samma anda har hertig Henric Julius behandlat komiska novellstoff; komiskt frivola berättelser om hustrur, som bedraga sina äkta män, låter han i sina dramer få en tragisk utgång, och äktenskapsbrytaren tages antingen af djefvulen eller mördar han sig sjelf; detta oaktadt hela tonen i stycket är en uppsluppen komisk.
Äfven han kallar dessa stycken Tragedier, ehuru de i sjelfva verket äro utarbetade fastlagsspel med ett sorgligt slut.
Samma motsägelse emellan ton och slut råder sålunda äfven hos honom; men slutet är dock der bättre motiveradt, ty der är dock en verklig förbrytelse begången, hvilken allt efter uppfattning och ståndpunkt kan tragiskt eller komiskt behandlas; hvaremot den bedlegranna jungfruns tyckmyckenhet är af temligen oskyldig art.
Om vi sålunda fullt instämma med Klemming, att ”Alle Bedlegrannas Spegel” icke i dess nuvarande skick kan hafva högre ålder än tredje upplagans tryckningsår utvisar; så hindrar detta icke, att denna upplaga kan vara en omarbetning af ett vida äldre orginal.
Emellertid tyckes ”Alle Bedlegrannas Spegel” hafva haft att fröjda sig åt mycket bifall och länge bibehållit sig i allmänhetens gunst, i det den upplefvat minst sju, kanske nio upplagor, af hvilka den sista trycktes emellan åren 1750 och 1770.
Messenii historiska dramer.
Till lycka för Sverige blef det Gustaf Wasa förunnadt att under en lång regering gifva stadga och fasthet åt det befrielseverk, han utfört.
Icke ens sönernas oenighet och throntvister förmådde kasta landet utur den bana, på hvilken det nu skred fram för att intaga en plats som stormagt och lägga sitt ord och sitt svärd i vigtskålen, der Europas öden afgjordes.
Redan under Wasasönerna uppträdde vårt fädernesland som eröfrande med Östersjöväldet till politiskt program, och under den siste af dem, Carl IX, ansågs det bilda en vigtig länk i det politiska system, som med åtta sjelfständiga magters understöd var beräknadt på att trygga jemvigten i Europa292.
Men det var dock först Gustaf Adolf, som höjde Sverige till en magt af första ordningen och gaf form åt den militärmonarki, hvartill grunden förut var lagd.
En hastig öfverblick öfver förhållandena på denna tid må vi här taga, dock endast inom de gränser, som af vårt ämne föreskrifves.
En stolt mägtig adel, innehafvare utaf en stor del af svenska jorden och i besittning af tidens högsta bildning, utgjorde det herrskande ståndet.
Den införlifvade med sig hvarje framstående förmåga bland de ofrälse stånden, och sålunda kommo statens alla tjenster att ligga i dess händer.
Anspråken växte, och Gustaf Adolf måste vid sitt anträde till regeringen ej blott bekräfta, utan betydligen utvidga adlens privilegier.
Krigen bidrogo att skänka adlen ökad betydelse dels genom den ära och det byte dess medlemmar der förvärfvade, dels genom det af penningenöden vållade försäljandet af kronogods och skatteräntor, hvilka merendels af adeln inköptes.
Härtill kommo de förläningar, hvilka som belöningar eller län utdelades åt embetsmännen.
Snart finner man ock den läran utbildad, att adelsmannen var omedelbar, bonden endast medelbar rikets undersåte.
Gustaf Adolfs mägtiga personlighet och den höga fosterländska anda, han visste att ingjuta icke blott i sin omgifning, utan i hela nationen, gjorde dock denna öfvervigt föga skadlig, och hans regeringstid är kanske det vackraste blad i vår adels historia.
Närmast adlen åtnjöt presterskapet det största anseendet.
Tolkar af en lära, hvilken genom Upsala mötes beslut och Sigismunds fördrifvande blifvit en lifssak för staten icke mindre än för den enskilte, intogo presterna en medlande ställning emellan regeringsmagten och Sveriges allmoge.
De hade på den sednare ett stort inflytande och framställde och förklarade för folket konungens budskap, liksom de å andra sidan inför thronen förde folkets talan.
Gustaf Adolf kallade dem ock tribuni plebis.
Likväl klagas det, att så få funnos skicklige till predikoembetet, och först konungens nitälskan för undervisningsverken lyckades något afhjelpa denna brist.
På städernas förkofran, handlens och näringarnes upphjelpande arbetades ifrigt och omtänksamt under den store Gustafs regering, men de långvariga krigen hindrade de utsådda fröna att under den hinna till mognad.
Bönderna utgjorde visserligen ett stånd med politiska rättigheter och med andel i lagstiftningen; men adlens vidgade magt och betydenhet hade inskränkt bondens.
Adlens bönder, frälsebönderna, voro visserligen befriade från många af de allmänna bördorna, så t. ex. från utskrifning, om de bodde inom frihetsmilen, från skjuts, utom i konungens ärender, från dagsverken till kronans slott och gårdar, från gärder, med undantag af dem konungen enligt landslagen hade rätt att pålägga, och dessa endast till hälften mot krono- och skattebönder.
Men i stället stodo de i beroende af frälsemannen, hvars godtycke och egennytta stundom kunde pressa dem ganska hårdt.
Men äfven många af de fria bönderna (skattebönderna, hvilka sjelfve egde den jord de odlade, och kronobönderna, hvilka ej egde, utan blott med en förpaktares rätt odlade jorden åt kronan) råkade till adlen i en beroende ställning.
Den skatt, dessa bönder utgjorde till kronan, bortförlänades, förpantades eller försåldes till enskilta frälsemän, och ofta hände, att dessa behandlade och betraktade bönderna som sina frälsebönder.
En anledning till klagomål var äfven, att kronan mot en viss årlig summa bortförpaktade räntorna till arrendatorer, hvarigenom kronan väl frikallades från besväret att indrifva resterna och förvandla skattepersedlarna i penningar, men å andra sidan bönderna underkastades prejerier af arrendatorerna, hvilka, såsom klagomålen lyda, flera gånger utkräfde samma betalning, kommo med stort följe, då de skulle upptaga skatten, använde origtiga mått o. s. v.
Kronoutskylderna växte ofantligt under Gustaf Adolfs tid, och nya skattetitlar uppkommo; men konungen iakttog vid deras införande laga former, och ”godtycket, som förut nästan var regel, visar sig nu såsom undantag”293.
Det är sannt, att de andra stånden och icke minst adlen togo del i bördorna; men de, som mest deraf tyngdes, voro dock bönderna.
Från dem hördes ofta klagomål, och flerstädes förspordes oroligheter vid skatternas införande; missnöjet stillades dock genom den älskade konungens visa åtgärder och lugnande mellankomst294.
Det tyckes dock icke endast varit skattens storlek, utan lika mycket sättet för dess indrifvande, som vållat förbittringen.
Fogdarna läto ofta komma sig till last grofva skinnerier, och bönderna vände sig till konungen med sina besvär, eller togo de sig rättvisa på egen hand, mötande fogdarna med våld.
Konungen gjorde hvad han kunde för att hämma fogdarnas ofog, men att det ändock fortfor långt efter hans död, synnerligen i de aflägsna Östersjöprovinserna, synes bland annat äfven af våra dramer295.
En börda, som under de långa krigåren mycket tryckte bonden, var äfven de nästan årliga utskrifningarna till krigstjenst, hvarigenom den manliga befolkningen betydligt minskades.
I skådespelen klagas dock icke så mycket deröfver, som mera öfver frälsemannens tyranni och framför allt öfver skjutsning och gästning.
Gustaf Adolf sade ock om bondens skyldighet att skjutsa, att ”af alla bördor, som påhänga undersåterna, är ingen större, förtretligare och idkesammare.”
Ej blott de, som reste i Konungens och Rikets ärender, utan äfven alla, som voro stadda på resa å tjenstens vägnar, kunde fordra af bönderna fri skjuts och förplägning.
Men icke nog dermed, äfven andra, synnerligast adlen och dess tjenare, pockade på samma rätt, och det då de reste i enskilta angelägenheter.
Förgäfves gjorde konungen försök att utrota detta oskick; underhandlingar drefvos om skjutsfärdspengar, hvarigenom allmogen skulle friköpa sig från skjutsskyldighet, men de ledde icke till något resultat; lika fåfänga voro förslagen och befallningarna om taverners inrättande vid allmänna vägarna; äfven den skarpa skjutsfärdsförordningen af 1615, som med hårda straff belade våldgästning, kunde icke förekomma missbruken.
Då adlen från skjutsning befriade sina frälsebönder, föll tyngden på krono- och skattebönderna samt företrädesvis på dem, hvilka bodde i grannskapet af de allmänna stråkvägarna.
Besvärande för allmogen var äfven inqvarteringen af krigsfolk, mest för den våldsamhet och roflystnad, hvartill den förvildade soldatesken gjorde sig skyldig.
Äfven i detta fall var konungen outtröttlig att hämma ofoget; men fullkomligt upphörde ej klagomålen, och äfven vår dramatiska litteratur bevarar en och annan skildring af soldaternas sätt att husera i bondens gård.
Som vi sett var likväl Gustaf Adolf alltid färdig att med sin hjelp komma emellan; han efterskänkte skatter, der verklig nöd fanns, han arbetade på att lätta bördorna, han skyddade efter förmåga den förorättade.
Också finner man, att oaktadt de ständiga krigen och tyngande utlagorna, likväl välmågan varit i stigande under hans regeringstid, och allmogen vittnar om honom vid 1633 års riksdag: ”Vi hafva bortmist vår och landsens fader, under hvilkens nådiga, christliga och gudfruktiga regemente, näst Guds hjelp, vi byggde och bodde inom våra gränser i ro och trygghet och gingom utan sorg att så och skära, berga och hembära”296.
Under nästföljande regering blefvo de ofvannämnde anledningarne till missnöje än mera tryckande.
Hvad vi uti det följande hafva att förtälja bär derom talande vittnesbörd.
”Gustaf Adolfs regering,” säger Geijer, ”gör i hvarje hänseende i Sverige epok.
I näringarna, i förvaltningen, i lagskipningen, i uppfostran är detta lika synbart.”
Endast hans åtgärder i sistnämnde hänseende hafva vi att här påpeka.
Under Gustaf Wasa och hans söner hade företrädesvis de högre stånden gått framåt i bildning; Gustaf Adolf arbetade för att sprida upplysningen längre ned, och högst betecknande i detta hänseende är hans förordning för Jönköping af år 1625.
Borgarne åläggas att ovägerligen sätta sina söner vid sju års ålder i skola och sedan låta dem lära något yrke eller handtverk; böter utsättas för dem, som detta försumma, och ynglingar, hvilka vid sexton års ålder ingenting nyttigt lärt, förklaras förlustiga tredjedelen af sin arfsrätt, med mindre de så bättra sig, att konungen kan bevilja dem restitution.
Alla städer i riket blefvo ålagda att upprätta barnhus eller tukthus, hvilket senare ord i den tidens språk betydde en uppfostringsanstalt för fattiga barn.
Lärda skolor stiftades eller tillöktes, och de första gymnasier inrättades under denna regering.
Förmyndareregeringen och Christina fullföljde vården om undervisningen; allt flera gymnasier upprättades och d. 7 Aug.
1649 utkom den första åt detta föremål särskilt egnade skolordning.
Den ”hedrar detta tidehvarf,” yttrar Geijer.
De förnämsta läroämnen äro religionskunskapen och de klassiska språken; dertill komma modersmålet och, på gymnasium, disciplina civilis och svenska lagarnes grund, någon historia och geografi, litet matematik och s. k. fysik.
Med synnerligt nit drefs studiet af latin, det allmänna lärda och diplomatiska språket: redan i trivialskolans öfre klass var vid plikt förbudet att tala annat än latin.
Mest förtjent om den fosterländska bildningen har dock Gustaf Adolf gjort sig genom sin vård om Upsala akademi.
Detta universitet hade af Carl IX 1595 blifvit återupplifvadt och d. 15 Maj s. å. erhållit nya privilegier.
Men missnöjd med professorernas motstånd mot hans Calvinistiska planer, indrog han privilegierna 1607, och först Gustaf Adolf gaf akademien nya sådana 1625.
Under första decenniet af 1600:talet var professorernas antal 4; men 1613 anslog Gustaf Adolf lön åt 8; vid fördelningen af läroämnena voro historia och juridik, medicin och fysik sammanförda.
Split och oenighet herrskade dock emellan lärare, så väl som emellan lärjungar under första delen af Gustaf Adolfs regering, och oaktadt alla förlikningsförsök kunde ej friden återställas förr än de förnämsta orostiftarna, Messenius och Rudbeckius, blifvit aflägsnade.
I en hemställan till rikets biskopar om medlen att befordra lärdom och kunskaper i riket gifver Gustaf Adolf (1620) en mörk skildring af tillståndet; akademien och skolorna voro illa inrättade, få funnos skicklige till predikoembetet, inga till regeringsärender, magistratspersonerna i städerna kunde ej skrifva sina namn, de studerande hindrades af fattigdom, och den akademiska ungdomen af allt för långa ferier.
Skollärarne, som voro prester, kunde väl någorlunda gifva undervisning i religionen, men förstodo ej hvad till regering och borgerligt lefverne hörde.
Biskoparna skulle nu föreslå, huru många skolor och gymnasier i riket voro nödiga, hvad der borde läras, huru skicklige lärare kunde erhållas, lika undervisningssätt införas, vidare yttra sig om professorernas antal och löningssätt och, efter brist var på lärda män inrikes, hvarifrån sådana borde inkallas.
Biskoparnes svar ”är underligt och enfaldigt;” men deri förekommer en punkt, som för oss är af intresse.
De föreslogo nemligen bland annat, att ”professoren i vältaligheten skulle undervisa de studerande att spela komedier”297.
Man hade å ena sidan att för detta förslag åberopa exempel från utländska universiteter, under det att å andra dermed endast afsågs att bekräfta en redan häfdvunnen sed.
Komediers spelande påbjudes redan i 1571 års skolordning; vi känna ur det föregående, att påbudet efterlefts vid skolorna, och i Upsala hade under Rudbeckii och Messenii ledning både latinska, grekiska och svenska skådespel blifvit uppförda, hvarom mera framdeles. — Gustaf Adolf nöjde sig dock icke blott med att begära råd för undervisningens upphjelpande.
Han tog sjelf saken om hand.
År 1621 fastställde han professorernas antal till 17, af hvilka 4 skulle undervisa i teologi, 2 i juridik, 2 i medicin, 3 i matematik och 4 i de öfriga filosofiska vetenskaperna; år 1624 d. 31 Aug. skänkte han till evärdlig egendom åt
Upsala akademi de Gustavianska arfgodsen (öfver 350 mantal), och dermed var akademiens bestånd tryggadt.
Utom denna storartade gåfva gjorde han äfven flera penningedonationer till universitetet för olika ändamål, skänkte dit sitt boktryckeri och stiftade biblioteket.
Så är Gustaf Adolf, ”såningsmannen från den framilande stridsvagnen,” den egentlige grundläggaren af Sveriges undervisningsverk; den svenska vetenskapen har lika mycken anledning som den svenska krigaräran att hålla hans namn i aktning.
Vi säga den svenska vetenskapen, ty just det att göra den vetenskapliga och litterära odlingen till en svensk var hans ögonmärke.
Han förehöll Upsala professorer, att, då andra länder redan började få en inhemsk litteratur, det vore skäligt, att universitetets lärare sökte framkalla en dylik i Sverige, och han yttrade, att det vore dock en påfvisk sed, att låta all högre vishet betjena sig af främmande mål.
Också blef, som vi sett, modersmålet upptaget som sjelfständigt ämne i skolundervisningen.
Samma brinnande nit röjde Gustaf Adolf för allt, som stod i samband med en fosterländsk bildning.
Han ålade det af honom inrättade riksantiquarie-embetet att föranstalta samlandet af alla runoinskrifter, krönikor, sagor, sägner, folkvisor samt deras melodier, vidare allt, som kunde bidraga till kännedom om folkets sedvänjor och skick i de olika landskapen, ja, han uppmanade äfven till samlande af materialier till ett svenskt lexikon298.
Men huru utomordentlig Gustaf Adolfs personlighet än varit, huru mägtigt han inverkat på sin samtid, så måste dock hos folket sjelft hafva funnits något med honom befryndadt, en tillmötesgående känsla af samma art, som den, hvilken eldade hans egen själ.
Ett sådant inflytande, som han utöfvade, utöfvar endast den, hvilken framstår såsom det personblifna uttrycket af det, hvilket, om än dunkelt, lefver och rörer sig i folkets egen barm.