Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Var nu blott vid godt mod, lilla Emilie, och glad och stolt – stolt, du – öfver att du har känt dig ha kraft nog att kunna välja ...
(lågt, modlöst).
Att välja?...
När man icke har kraft nog att vinna!
(Dörren till matsalen öppnas ett ögonblick och slutes igen; man hör ett ögonblick Leonoras stämma).
Det kommer någon, Emilie.
Det går inte an, att du ser så förgråten ut.
Det är Leonora.
(Emilie går fram mot rampen, i samma ögonblick Leonora öppnar dörren.)
(i den öppna dörren med handen på låset, talar ut i matsalen).
Anna måste ha missförstått mig ända från början.
Det skall vara två kuvert till, och jag är rädd för att vi få sätta in en skifva till i bordet, annars får man inte plats för sina armbågar.
(Läser raskt igen dörren och går in i rummet.
Hon är klädd i en kort spetspeignoir öfver sin sidenunderkjol.
Nickar till Katrine flyktigt.)
– Nå, du också kommen i god tid!
(Går fram till pianot och ger sig till att ordna blommorna i vaserna, så att hon får några öfver, hvarmed hon fyller en liten silfverskål, hon håller i handen.)
Kan jag icke hjälpa dig med något?
– Det låter, som om du gjorde några förändringar med bordet där inne.
Anna hade missförstått mig.
Hon hade bara dukat för femton och vi bli sjutton.
Herr och fru Schwarts- Hansen komma också med.
(förvånad, ogillande).
Såå?...
Efter allt hvad han har motarbetat Hans, och efter det sätt, hvarpå Hans behandlade honom, då han var här förliden afton.
Hvad han har spelat för roll vid valhistorien, är ju rakt inte bevisadt – man får inte döma folk på ens egna lösa misstankar.
Du vet, jag svärmar sannerligen inte för dem – men jag vill inte vara med om att behandla dem orättvist.
Därför har jag också i dag bjudit dem på eget bevåg.
Till din allra intimaste torsdagsmiddag!...
Det skulle jag sannerligen inte trott dig om, Leonora.
Du brukar inte vara så ömsint, när det gäller folk, du inte bryr dig om.
Kanske inte ofta.
Nu skall de i alla fall med.
(betraktar henne).
Jag känner icke igen dig, Leonora.
(spotskt).
Ursäkta mig, Katrine – men i dag har jag haft nog af Emilies förundran.
(Emilie, som hela tiden Leonora varit inne, suttit stilla i länstolen vid kaminen med ryggen åt henne, bitit i näsduken och stirrat framför sig, reser sig nu stilla upp och går ut i matsalen.
Katrine och Leonora se båda efter henne.)
(med fasthet).
Emilies »förundran» är berättigad.
Hela ditt uppförande under en längre tid ...
Och nu sist det här.
(Visar på floret, som hon tager upp.)
Min gud, hvad ni allesammans ha storartadt minne – och storartad fantasi!
Det behöfves bokstafligen icke mer än den där trasan, för att jag skall vara mogen till att lifslefvande placeras i ett naturalistiskt melodrama som ...
Ja, som hvad egentligen?
(medlande).
Jag medger naturligtvis, att Emilie gått något väl långt, men hon är en smula hysterisk i denna sak.
Om du blott hade visat henne litet förtroende ...
Förtroende?...
Hvarför skulle jag egentligen visa Emilie förtroende?
Hon har icke kastat sig i armarna på mig och tillstått, att hon älskar ...
Hon gör det kanske snart.
Gud skall veta, hon lägger inte band på sig.
Det vill säga, jag antar icke, att det precis blir i mina armar hon kastar sig.
Och om hon nu gjorde det?...
Om hon en gång öppet och ärligt lät honom veta, att hon älskade honom – honom bland alla män – vore det så förfärligt galet?
(Lägre.)
Vet du, Leonora, jag tror – jag tror ibland, att den, som i detta fall förmår att besegra sin stolthet, kan – jag säger naturligtvis inte, att hon alltid gör det, men att hon kan vinna lifvet både för sig själf och för den man, hon älskar.
Du brukar själf säga: kärlek vinner kärlek.
Männen kunna ibland genom mod och ärlighet i rätt tid besegra starkt motstånd och vinna lifvet och lyckan i den kvinna, de vilja äga.
Hvarför skulle icke kvinnorna någon gång kunna göra detsamma?...
(går fram till Katrine, tager bägge hennes händer och drager henne ned på chäslongen bredvid sig).
Men Katrine, käraste Katrine – nu är det jag, som icke känner igen dig.
Nej, du känner väl icke igen din gamla svägerska med kvinnosaks- och valintressen.
Du tror, att hon aldrig ...
Min lilla Leonora!
Lägg handen på hjärtat och säg, om det finns en kvinna, som tror om en annan, att hon icke någon gång i sitt lif har älskat.
Katrine – jag bekänner, att jag – som väl de flesta andra – blott har ansett min egen kärlek för – hvad skall jag säga – riktigt intressant.
Precis som jag.
– Men det är nu länge sedan.
Och på den tiden, ser du ...
En ung flicka hade mindre frihet, tänkte väl också mindre, än hon nu gör.
Inte så mycket som med en blick tordes jag visa den man, jag höll af, att jag var hans – trots det jag tror ...
Han är nu gift med en annan, som ...
Ja, jag tror, jag vet, att jag hade kunnat göra honom lyckligare.
Och därför, ser du, därför har jag blifvit så radikal på gamla dagar, att jag tycker, att vi kvinnor – när vi öfver hufvud taget kunna älska – också ha rätt att låta den man, som väckt vårt hjärta, märka det.
Och – inte sant – det har ändå alltid, om också blott ett ögonblick – varit med hans goda vilja, att han väckt det.
Tror du inte?...
(Hans kommer hastigt in från sitt rum i svarta byxor och väst, men i sammetsrock, med frack och klädesborste i handen.)
Jag skall strax kalla på henne – hvad vill du?
Det är min frack ...
(Visar henne den.)
Här är en stor fläck på uppslaget, som hon inte tagit ut, innan hon hängde in den.
Jag har försökt med borsten, men det duger inte – det får lof att vara benzin.
Nu skall jag ...
(tager fracken ifrån henne).
Nej, låt mig få den.
Både du och jungfrurna ha ondt om tid.
Jag skall strax fråga Anna, hvar hon har benzin ... (Går in i matsalen.)
HANS och LEONORA.
(mäter henne med ögonen; barskt):
Så du ser ut?
Har du inte haft tid att göra dig i ordning?
(vårdslöst).
Nej, jag har varit ute hela eftermiddagen.
Nej, stanna.
(Tiger, tvekar.)
Jag hade annars tänkt att vänta tills i afton, då vi riktigt kunde vara i fred ...
Du har något att tala med mig om?...
Ja – jag har något att tala med dig om.
(motvilligt).
Kan det inte uppskjutas, Hans?
Jag har tusen saker jag ännu måste se till, och det dröjer inte länge, innan de främmande komma.
Du har ju haft hela dagen på dig att sköta dina sysslor, tycker jag.
Jag säger dig ju, att jag har varit ute ända sedan frukosten.
Är det så underligt, att jag vill veta, hvad du har haft att uträtta – i hemlighet och, efter hvad man säger, så godt som förklädd?
Å, jag ser.
Du har alltså redan hört dina systrars kommentarier öfver min stackars toalett?
Och jag, som smickrade mig med, att den var så litet i ögonenfallande.
Jag trodde för resten, att du i dag hade andra och viktigare saker att tänka på.
Du undviker att svara mig.
Du vill alltså icke anförtro mig, hvad du hade att uträtta – hvartill du ansåg dig behöfva – mask!
(går närmare honom, litet dröjande, med nedslagna ögon).
Har Emilie sagt något ... något, som?...
Jag tystade munnen på Emilie.
Jag vill veta det af dig – af ingen annan.
(nära honom.
Lägger bedjande bägge händerna på hans bröst).
Du skall få veta det.
Men det är svårt att säga, Hans ... så förödmjukande ...
Jag är rädd, att du rakt inte kan förstå – att man kan inlåta sig på något så oförsiktigt, så ... nästan fantastiskt ...
Jag försäkrar dig, att när jag tog det första steget, så var det egentligen bara på trots ...
Jag anade icke följderna, jag beräknade inte, att jag kunde bli till den grad invecklad.
Och sedan har jag inte kunnat draga mig tillbaka, förstår du.
Nu vill jag inte säga mer, men jag lofvar dig, att du, hur det än går, skall få veta det ännu i afton.
Nej. (Lättare.)
Jag vill åtminstone först se, om det egentligen blir nödvändigt att säga det.
(spändt).
Nödvändigt?...
Ja. (Melankoliskt.)
Och det blir visst tyvärr nödvändigt.
Å, jag försäkrar dig, min egen vän – tusen gånger har jag varit på vippen att säga dig det alltsammans.
Och det var inte bara, för det jag visste, att du skulle bli rasande på mig, som jag lät bli.
Jag insåg, att jag genom att tillstå saken i otid skulle ha gjort din ställning allt för skef.
Jag förstod, att du måste hållas utanför, så länge ännu ingenting var afgjordt, och att jag så länge måste dragas med det ensam.
(Suckande.) Å, ibland har jag önskat, att du kunde gissa det alltsammans, utan att jag behöfde säga dig det.
Jag gissar, att du måste ha gjort mig en mycket bitter orätt, efter som du icke ens kan förmå dig att öppet tillstå den.
(Leonora ser hastigt upp på honom och drager sig litet tillbaka.
Hans förtviflad.)
Och jag trodde på dig – blindt trodde jag på dig.
Du fordrade det – och jag var dum nog ...
Min Gud, jag inbillade mig alltid, att i det låg min makt öfver dig.
Jag har icke velat höra på folks prat, icke på någon.
Jag ville tro, jag tvang mig själf att tro på dig, Leonora ...
Du ville ...
Du tvang dig själf ...
Större förtroende hade du alltså icke till mig?
Kom icke mer och tvinga mig på knä med denna absurda fordran på förtroende!
Allt hvad du på sista tiden har sagt och gjort, som kunnat såra mig – du måste vara förberedd på att jag sätter det i förbindelse med din vidtgående intimitet med – en libertin som Max Bruun.
Och detta törs du bjuda mig!
– Så långt har det gått.
Våga inte, att en gång till nämna Max’ namn mellan oss på detta sätt.
Jag förlåter dig aldrig.
Hvad jag har brutit mot dig är småsaker mot hvad du nu gör emot mig.
(mera osäker).
Men, Leonora.
På hvilken annan punkt kan du väl såra mig utom i denna?
Hans i låg ton, nära henne.)
Jag har alltid varit för stolt att låta dig märka det, men i åratal har det pinat mig, kastat skugga öfver mitt lif: ditt förhållande till Max Bruun.
Hans griper henne om armen.)
Nu skall du svara.
(gör sig fri. Kallt.)
Jag står och tänker efter om det är ett »förhållande» ...
Du har kanske rätt i det.
(Hans tager ett steg fram emot henne.
I detsamma öppnar Katrine dörren från matsalen, och han vänder sig plötsligt om, utan att säga något.
Leonora öppnar långsamt dörren till sitt kabinett och går, i det hon hela tiden ser på Hans.)
HANS. KATRINE.
(med fracken).
Här, Hans – var så god.
Nu är den i ordning.
(Hans tager emot den och synar uppslaget mekaniskt, i det han går till sitt rum.
Katrine tvekande.)
Hans?!...
Säg ifrån, att jag icke på villkor vill störas, förr än gästerna äro komna.
Jag skall säga, att du vill hvila dig.
(som redan öppnat dörren, vänder sig om och säger med ansträngd likgiltighet).
Bruun kommer väl i afton – som vanligt?...
Det tror jag nog ...
Efter allt hvad jag vet ...
(i det han går in).
Det var blott något, jag ville tala med honom om.
(Läser dörren efter sig.)
(går bort till matsalsdörren och ropar ut i matsalen).
KATRINE. ANNA.
(i det hon räcker Anna Leonoras hatt och flor, som hon tagit från bordet).
Bär det där in till frun, hon har glömt det.
Och ... (i det Anna vill gå.)
Säg henne, att jag blir här inne, tills de främmande kommer, och ta’r emot dem, så hon behöfver icke skynda sig.
Doktorn vill inte störas.
(i det hon går).
Å, det är god tid ännu.
Men löjtnant Bruun skickade bud med blommorna, att han ville tillåta sig att komma tidigare.
(Samma rum en stund senare.
Alla lampor tända under silkesskärmar, nu allt fullständigt i ordning att taga emot de främmande.
Katrine sitter i soffan och ser likgiltigt i ett album med vyer.
Anna öppnar högtidligt dörren för Max i frack och chapeau-bas.)
(reser sig och går emot honom.
Konventionellt).
Välkommen, löjtnant Bruun.
(litet brydd, ser sig liksom sökande omkring).
Ja, det är kanske något väl tidigt ...
Ingen är kommen, ser jag ...
Men jag ville gärna talat med ...
(lika konventionellt).
Med Hans?
– Vi ha tyvärr ännu inga underrättelser om valet.
(iakttager henne något förvånad).
Ja så, inte det?...
Hans är litet trött.
Men han ville inte höra talas om att Leonora skulle inställa sin vanliga torsdagsmiddag.
Nå, ja ...
Det var nu egentligen inte med honom jag ville tala.
Lägger sin hatt ifrån sig och värmer sina händer.)
(plötsligt resolut, men långsamt).
Kanske med Leonora?
(vänder sig om och ser på henne).
Ja – med Leonora!
(anvisar honom plats, sätter sig själf).
Löjtnant Bruun – ursäktar ni, om jag kommer att förefalla er en smula rättfram?
Bästa fröken Haxton – man brukar ju ursäkta er allt.
(ser litet oviss på honom).
Jag tror – jag hoppas, att ni är en hederlig karl.
(bugar sig i stolen).
Det artar sig till att bli allvarligt.
Har ni någonsin, herr löjtnant, egentligen betänkt er ställning här i huset?
Min ställning här i huset?
Haxton – jag har tyvärr alldeles ingen ställning här i huset.
Jag går, jag kommer, jag sätter mig ned och konverserar, när er svägerska är så nådig att taga emot mig, jag får en kopp te, hvarannan torsdag blir jag gärna bjuden till middag – som i dag – men någon egentlig ställning ...
Min svägerska är emellertid ofta så nådig att taga emot er.
Min gud – jag är enträgen ...
Allt för enträgen!
Nu – nu är vi visst där vi kunna börja.
Jag menar, att nu äro vi visst på den punkt ni önskade oss, då ni började med att hoppas, att jag var en hederlig karl.
Löjtnant Bruun – det här är allvarligt.
Jag vill icke vara allvarlig.
Ni måste.
Det handlar här om flera än om er.
Nej, fröken Haxton – uppriktigt sagdt – tyvärr: det handlar blott om mig.
Och Leonora?...
Jag försäkrar er, att ni med godt samvete kan lämna Leonora utanför.
Också Hans?
Också Hans.
Men det är en, som vi icke kunna lämna utanför, ty hon vill icke lämnas utanför ...
(vill hejda henne).
Katrine ...
(gör en rörelse med handen).
– Det är väl emot allt skick och bruk, – det jag nu gör, men här måste man gå öppet till väga.
Det handlar också om Emilie.
(Max böjer hufvudet, svarar ej.
Katrine efter en paus).
Emilie – håller mycket af er.
(Max tiger.)
Ni vill icke svara?
– Ni kan kanske icke svara.
(med ansträngning).
Jag både kan och vill.
Och jag skall vara lika ärlig som ni.
Jag har under sista tiden icke varit okunnig om de känslor, hvarmed fröken Haxton behagat att hedra mig.
Jag trodde det nog.
Och ni ämnar?...
Ja, ni måste ursäkta, att jag går så rakt på saken, men ställningen måste bli klar.
Er ställning här i huset – er ställning till min svägerska och till min syster.
(beslutsamt).
Den behöfver icke bli klar – den är klar – åtminstone mellan er svägerska och mig.
Jag beundrar i hög grad fru Leonora.
Ni medger det?...
Det är icke särdeles heroiskt att medgifva något, som hela världen förmodligen har kunnat läsa sig till i min blick, i hela mitt uppförande.
Ja, det vet gud, att den har!
(fast).
Då tala vi alltså icke mera om Leonora.
Jag försäkrar er – på min heder – att om henne är det icke mera att säga.
Så var det er syster, hon –
Löjtnant Bruun!
Jag ber er – gå icke vidare.
Ni bör kunna förstå, att jag icke gerna kan diskutera om min syster med er.
Jag har trott mig göra oss alla en tjänst genom att öppna edra ögon och ge er trådarna i hand.
Ni vet nu, hvad ni behöfver veta för att fatta ett beslut.
Jag ... (Vill gå.)
Ett ord, fröken Katrine!
Ni drifver saken till sin spets.
Ni menar alltså, att – att – om jag icke med det allra första fattar ett afgörande beslut, blir min ställning till Leonora, till er alla – ohållbar.
Inser ni det då icke själf?
Eller vill ni icke inse det?
En enda förklaring mellan er och Hans – en förklaring, som han vid första tillfälle kommer att söka, ett enda möte mellan er och Emilie – ett möte, som ingen af er kan undgå – det behöfves icke mera, för att ert förhållande till Leonora, till oss alla skall vara brutet, i grund förvandladt.
Inser ni det icke?
Kan det fortfara på detta sätt?...
Tror ni – nu är det jag, som behöfver be om ursäkt, för det jag går så rakt på saken – att fröken Emilie, ifall jag – ifall jag – jag menar, med tiden ...
(hastigt afbrytande).
Jag kan blott visa er, hur landet ligger och råda er till att göra det hela klart för er – att, då ni ju ändå måste tala med henne – tala öppet med min syster.
Och er svägerska?
Råder ni mig också till att tala öppet med henne?
(i det hon öppnar dörren till matsalen).
Nej – jag råder er till att handla så öppet, att hon måste förstå er.
Hon och alla – »andra».
Strax därefter LEONORA.
(Max går långsamt fram och tillbaka, hvisslar tankfullt, går fram till kaminen, tager på hyllan en solfjäder, som han slår upp och ihop.
Leonora i middagsdräkt kommer obemärkt in från sitt kabinett.)
(står litet och ser på honom.
Han bugar sig med solfjädern i handen, som han därpå lägger ifrån sig).
Hvad tänker ni på, Max?
Tänker?
– Å ... (Söker efter en undanflykt, möter hennes blick och går så plötsligt fram emot henne.)
Men ni vet ju, hvad jag nästan alltid tänker på: på er, Leonora.
Å, tyst Max!
Inte ens, när ni förbättrar det med »nästan», vill jag höra det mera.
Leonora – ni vet, att det nu mer än någonsin är allvar.
Just därför ... för det, det är allvar ...
Nej, nu skall jag vara ärlig – det är icke precis bara därför.
Så länge endast ni själf sade det – både på skämt och allvar – så hade jag egentligen inte något vidare emot att höra det.
Ni hör jag är upprörande, ohyggligt ärlig, och hvad som är värre, jag rodnar icke en gång öfver det.
Men nu, då alla begynner att säga det ...
Jag antar, det är det ideliga upprepandet på alla kanter, som irriterar mig.
(hetsig). »Det?» – »det?»
Hvad är det då man har sagt er?
Hvad har man beskyllt er för?
Ah, jag gitter inte att upprepa alla de dumheter, man på det högtidligaste sätt i världen har serverat mig.
Allt det man öppet har sagt mig, och allt det jag har gissat mig till.
Men det otroliga är ... (Bittert) Kan ni tänka er, Max ...
Hans – Hans tror inte på mig mera.
(tiger litet).
Är det allvarligt den här gången?
Efter allt hvad jag kan se, så är det rätt allvarligt.
Max – ni skulle tänka på hvad jag sade här om dagen och fria till Emilie.
Jag har tänkt på det, fru Leonora.
(ovillkorligt, halft smärtsamt).
(Max ser upp på henne och tager resolut ett steg fram emot henne.
Leonora fattar sig.)
Ett äktenskap mellan er och Emilie ...
Ja – hvarför inte!
Gud vet, om inte hon också i fantasien har gjort sig förtrogen med denna idé.
Ty hennes fantasi!...
Jag förbereder er på att George Sand i det fallet är en ren stympare vid sidan af henne.
(i det han ser på henne, pröfvar sig fram).
Det var ni själf, som bad mig tänka på saken ...
Det är från er, som hela idén har utgått.
Ni sade uttryckligen, att ni önskade det ...
(kort, obehärskadt).
Men, om jag nu inte önskade det längre.
(nära henne, efter en paus).
Har ni någonsin önskat det, fru Leonora?
(Leonora tiger.)
Bravader!
Jag visste det!
En kvinna, till och med den hederligaste afstår ej villigt från ett uns af den ömhet, hon en gång har väckt.
Max – ni har ingen rätt att tala till mig, som ni nu gör.
– Själfva klangen i er stämma, då ni nyss ropade mitt namn ger mig rätt.
(vill gå).
Ni tar fel – ni vill taga fel.
Stanna Leonora!
– Det är hög tid, att vi en gång få tala till slut.
Hvarför i all världen?
Jag vet allt, det ni har att säga mig ... (Bedjande, i det hon närmar sig honom.)
Max, inser ni då icke, att ni, om ni säger ett ord till, gör vår vänskap omöjlig.
(hänsynslöst).
Den har länge varit omöjlig.
Eller vill ni verkligen, att jag skall tro, att ni, fru Leonora, som annars just inte är feg, inte för länge sedan sett klart i detta?
Kanske ...
Ja, så har jag väl varit feg då!
Men ni kan då åtminstone inte förebrå mig, att jag någonsin sökt fängsla er med några – dumma förhoppningar.
(bittert).
Nej – ni har varit ärlig nog och otadlig till fingerspetsarna.
En bourgeoise – inte af öfvertygelse – ni är öfver hufvud intet af öfvertygelse, men af födseln. »Dumma» förhoppningar – ni nedlåter er inte ens att säga falska!
Det kan ju vara precis detsamma ...
Nej, det är icke detsamma.
Ty efter er uppfattning vore det först och främst en »dumhet».
(mer och mer retad, utmanande).
»Det?» – Hvad?
Att rymma bort med mig.
Jag har aldrig ens vågat häntyda på det – ännu mindre föreslå er det.
Nu kan ni höra, att jag i mitt innersta åtminstone tänkt mig möjligheten.
(med okonstlad förvåning, utan att ens bli förnärmad).
Men, Max ...
Bara att tänka sig ...
Och ni, som känner mig ...
(med stigande häftighet).
Ja, jag känner er.
Jag vet på pricken, hvad ni accepterar och hvad ni icke accepterar.
Ni tar emot tributen af mina tankar, af min längtan, af min passionerade hängifvenhet – ni tar emot det högst graciöst och ostentativt, ni gör ingen hemlighet däraf, icke ens för er man.
Men om jag blott en enda gång försökte ...
Ja, jag har hållit till godo, men ni inbillar er väl inte, att jag varit nöjd med det ni skänker mig.
Om det en gång blefve fråga om att i minsta mån lämna något i gengäld, så ...
(lågt och hastigt).
Jag lämnar gengäld.
– På mitt sätt.
(Max tiger och ser på henne.
Leonora varmt och energiskt.)
Jag älskar er icke – som ni älskar mig.
Jag har aldrig försökt att inbilla hvarken er eller mig själf det.
Som kvinna och hustru är jag lycklig nog att älska min man så högt, att det är mig en ren plåga att blott tänka någon annan i hans ställe.
Ni hedrar mig med ett förtroende, som jag egentligen icke eftersträfvar.
(litet kallt).
Jag upprepar ju blott, hvad jag så ofta förr har sagt er.
(Mildare.)
Inser ni icke, att det är för att göra det lättare för er att fatta ett beslut?
Beslut!
Kommer ni nu också och fordrar det!
Jag begär ju intet, som ni icke med godt samvete kan gifva mig.
Ni har själf genom att tala förstört vårt förhållande.
Intet är som förr.
Ni glömmer edra egna ord nyss.
(Max tiger.
Leonora sätter sig på chäslongen och anvisar honom plats bredvid sig.)
Max – käre Max – låt oss nu talas vid som de goda vänner vi trots allt verkligen äro.
Ni inser – er bitterhet nyss visade, att ni inser det (suckar) bättre än jag till och med hade trott!...
Om jag nu ger efter för er och låter er stanna »utan fordringar», inser ni då inte, att jag begår en synd emot er, hvilken jag trots mitt rätt rymliga samvete icke har lust att betunga mig med.
Jag kedjar ert lif vid mitt, tar er tid, ert intresse i anspråk, håller er i andlig fångenskap, tills ni ... tills det blir för sent för er att skapa er en själfständig existens, att söka ett nytt och rikare innehåll för er tillvaro.
Och tror ni.
(Reser sig upp och böjer sig öfver honom.)
Tror ni, att jag lugnt kan se på, hur det finaste och mest äkta hos er, er kärlek till mig (småleende) – ni ser, jag är just icke blygsam af mig – vissnar och ödelägges, banaliseras och förnedras genom en yttre hycklad likgiltighet, ett tvunget och tvetydigt förhållande till den människa, som står mig närmast: min man.
Nej, Max – nu är det tid att hålla upp!
Var rättvis mot er själf – tänk på er framtid!
Min framtid!
– Men, Leonora, hur kan jag väl tänka mig min framtid utan er – utan den sympatiska förståelsen emellan oss, glädjen af er ljufva och frimodiga vänskap, af er nyckfulla ömhet.
– Ja, Leonora – ömhet, ni kan inte hjälpa det!
(går ifrån honom, bort till kaminen.
Efter en paus, allvarligt).
Max – har jag gjort orätt mot er?
Jag inbillar mig ibland, att ni gjort orätt mot oss båda, Leonora.
Man kan inte ens föreställa sig, hur en ton kunnat ljuda, om instrumentet haft en annan resonnansbotten.
De finnas, som ha så mycken fantasi, Leonora, att de kunna det.
(plötsligt, afgörande).
Och ni, Max ...
ni skulle inte ha så mycket fantasi, det tjänar till intet.
Nu skall ni resa.
(Lättare.)
Ni skall resa och se, hur Europa tar sig ut från landsidan.
Och när ni har sett madonnorna i Dresden och aktriserna i Wien – så ...
Ja, så skall ni komma hem och finna en riktigt söt, förnuftig, förmögen ung flicka af god dansk familj (skälmskt) som Emilie ...
Med mycket hjärta och en smula fantasi ... som Emilie.
Och så – ja, så vill jag önska er all lycka.
Jag tror, ni kan vänta med edra goda önskningar.
(Bittert.)
Jag siktar icke så högt.
När man är tjugu år, skadskjuter man ibland den fågeln, när man är öfver trettio, låter man den flyga.
Lefvande fångas den sällan, som ni vet.
(med handen på låset, står litet med ryggen vänd emot honom.
Kommer så tillbaka och säger, utan att räcka honom handen, i det hon ser på honom).
Farväl, Max – min egen Max, som har varit min egen, så länge jag kan minnas tillbaka, och som nu icke längre skall vara det.
Jag önskar ni finge rätt, Leonora – jag tror det icke.
Ja – jag vet icke en gång, om jag önskar det ...
Jag får rätt, Max. Ni skall glömma mig, och den, som älskar er, skall efter handen vinna er, så går det alltid.
Kärlek vinner kärlek.
Och jag älskar er icke.
Var det nödvändigt att säga det ännu en gång, Leonora?
(småleende, i det hon går).
Det kan ju hända, att jag säger det så ofta, för att öfvertyga mig själf om det.
KATRINE (kommer in från matsalen).