Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Denna sent och dyrt vunna erfarenhet ver- kade förlamande på allt mitt arbete, ty jag tyckte nu, att all högre sträfvan var gagnlös, och i kunskapssökandet såg jag antingen ett slags förklädd nyfikenhet eller en sträfvan att mätta sia personliga fåfänga, eller också blott och bart ett medel till att i världslig måtto höja sig öfver andra.
En dylik uppfattning är icke blott förfärligt tröstlös, utan den fostrar tillika en sinnets bitterhet, som gör, att man ser allt med kritiska blickar och får så blott skåda afvigsidan på tingen.
— Men, Gud vare lof, då var hjälpen nära.
förlåter, vaknar lefver med samma aldrig du vet af åter, glöd — död.
N, Söderberg.
ag var 43 år gammal, mina barn voro vuxna, och jag kunde nu, utan att på minsta sätt skada vårt hem, äudtligen få följa min frän barndomen hysta önskan att få till- bringa någon längre tid i en skola.
Men den er- farenhet jag nu vunnit visade mig, hur föga kunskap utan lifsupplysning och fast lifsgrund båtar en människoande; jag hade sett, huru människor, hvilka på egen hand sökte, medels läsning, hopa kunskap på kunskap, möttes i samma tröstlösa andliga tomhet med människor, hvilka allt ifrån barndomen gått i våra främ- sta skolor, och jag var nära att förtvifla om räddning från den tomhet, som hotade upp- sluka lifsmodet.
Hvad skulle det nu väl gagna mig, om jag förökade mitt kunskapsförråd genom att be- söka något läroverk?
Huru ofta hade jag ej på min lefnadsstig mött människor, hvilka vid läroverken förlorat både hopp och tro, varit genomkylda in till hjärteroten af själfviskhet och äresjuka?
Nej nu, när gamla barndoms- drömmen skulle kunna förverkligas, då hade den förlorat all doft och färg, som fantasien förlänat den.
Därtill kom, att jag, genom en Den 3 maj 1885 samlades vi elever, till ett antal af 105, på Testrups folkhögskola, i Jyl- land, två danska mil från staden Aarhus.
Men i denna folksamling, som då fyllde skolans stora gymnastiksal, var det ej godt att veta, hvilka som ämnade bli elever, eller hvilka, som blott infunnit sig för att afhöra de föredrag och deltaga i de sånger, hvilka ingingo i dagens enkla högtid.
Der fanns en skara män, äldre och yngre, synbarligen tillhörande olika samhällslager, men ingen af dem skulle nu stanna här, det var klart nog, då jag visste, att vintermånaderna äro männens skoltid i dessa läroverk.
Men här sågos äldre och yngre kvinnor äfven ur de bildade klasserna '.
Hon där borta med det svarta lockiga håret och de mörka, drömmande ögonen var ju dotter till en berömd dansk konstnär; damen med det energiska utseendet var en » comtesse », och därborta satt den be- römde skaldens unga dotter.
— Här sågs en skara bonddöttrar, några flickor från städerna och en mängd yngre och äldre kvinnor, syn- barligen tjänarinnor * — alla om hvarandra i den stora salen.
Här finnas lyckligtvis i världen glada till- dragelser, anderika ord, hvilka man aldrig för- gäter, medan däremot — Gud vare lofvad!
— minnet om upplefvade sorger och kval sjunka ned i glömskans djup, och de glada, sköna minnena stå likt grupper af lysande hvita liljor på gräsbevuxna grafvar.
Denna dag, ja alla de nittio dagar, som nu följde efter den, skimra och lysa i minnet likt grupper af älskliga liljor.
Med undran hade jag sport mig själf, hvad lärarne ville företaga sig med en sådan blan- dad åhörarkrets.
Från mitt vistande under förra året på denna skola och ett par af dess systerskolor, visste jag, att man ej bjöd på skåptorra kunskapsbitar, och jag hade mer än en aning om, att desse lärare, med lefvande * Hvarje medellös kvinna erhåller, på ansökan, understöd af allmänna medel för att kunna vistas vid en sådan skola.
kristendom i hjärtat, ej skulle vanhelga lifvets kostbaraste pärlor genom att, så att säga, hand- löst strö dem ut för alla vindar.
Jag visste, att det för lärarne gälde att genast fånga elevernas uppmärksamhet och väcka så många själar som möjligt ur en andlig dvala.
Men genom hvilket medel?
Danmark har haft och har ännu en rad af skalder, som diktat sånger, lika begripliga och hjärtevärmande för menige man som för de mera boklärde, sånger af kristligt, af histo- riskt och fosterländskt innehåll, hvilka alla ingå i folkundervisningen, börjande med barnskolan.
Dessa sånger får man höra sjungas i hemmen, på samkväm, på kyrkliga-, folk- och politiska möten, allt efter den rådande stämningen eller i enlighet med andan i de förda samtalen, ord- skiftena eller föredragen.
Denna sångskatt är i och för sig ett medel till folkväckelse i en god anda; men nu hörde jag här för första gången, att äfven folksagan kunde begagnas som medel vid en sådan väckelse.
Folksagan, som vi svenskar föraktligt föst ut i fattigstugorna, icke ens unnande henne en plats i våra modernare barnkamrar, emedan vi, i vår fantasilösa småförståndighet, beskyllde henne för att alstra öfvertro och vidskeplighet, hon leddes denna dag upp till en hedersplats.
Det var en saga om en blind konung, om ett träd af ädelt slag, som dock ej bar frukt, och om ett isblock, som ej kunde smälta.
De gamla välkända bilderna fingo nu ande och lif; de framträdde klart lefvande och kastade ljus- glimtar öfver vår inre värld.
Huru många bland oss hade ej varit eller voro ännu som den blinde konungen, hvilken först kom att se klart, då han ödmjukt böjde sig ned och tvådde sina ögon med himlens morgondagg?
Huru många af de unga, här församlade kvin- norna stodo ej i fara att gå upp i själfvisk, andelös sträfvan, emedan guldet låg och häm- made den andliga växten, låg där i hjärtedjupet, antingen som ett förtärande begär efter rike- dom eller som en redan smidd guldkedja, hårdt dragen kring lifsroten?
Eller månne ingen af oss äldre kände till detta isblock, som låg där orörligt och oförändradt vid lifvets skiftningar, låg där och kylde hjärtat, tills ett hvetekorn, som blef lagdt därpå, utvecklade sitt innebo- ende lif med värme, starkare än all köld och is?
Talaren sporde oss ej om detta; han upp- lät blott för oss dörren till sagans underbara bilderspråk och lät bilderna verka i frihet på hvars och ens fantasi och hjärta, Det var, som om en lifvande vårfläkt gått fram öfver en slumrande jord och väckt nya krafter till vårarbete.
Dagen led, vagn efter vagn med glada, vän- liga människor körde ut från gärden, trupp efter trupp af fotgängare lemnade den, och snart voro vi elever ensamma med hvarandra.
Då visade det sig, att det långt ifrån var blott ungdomen eller endast de okunnigare, som här intogo skolsalens bänkar för att först af sko- lans föreståndare höra de ordningsregler och andra föreskrifter, hvilka strängt måste efter- lefvas af hvar och en af oss, som ju frivilligt gifvit oss in under hans husbonde- och lärare- myndighet.
Dessa föreskrifter, fria från allt småaktigt pedanteri, voro alla afsedda att skapa trefnad och skydda helsan mot de faror, som lätt kunna uppstå på ett ställe, där så många människor under den varma årstiden bodde och vistades i samma gård.
Detta senare sa- des också utan omsvep, ty här syftades med allt som sades att väcka slumrande tanfoelif.
(Forts. o. slut i in sta n:r.)
I DU N 3C4 1890 Iduns s^ollofs^oloni.
Några minnen från ett besök på platsen af J o h a n Nordling.
f / ä r a läsarinna!
Medan björkarne sakta n B \ SS gröna bangen öfver ditt W&gt; hufvud, där du i deras skugga bekvämt tagit plats i hängmattan och öppnat din Idun för veckan, kommer med ens sömnen öfver dig, denna lätta slummer, som den ljumma vinden bär med sig, och som trycker på dina ögon- lock likt en kyss, att de ofrivilligt sluta sig.
Och t i d n i n g e n glider ur din hand, och björ- karnes h ä D g e n vagga och vagga.
Men själf är du långt borta, så fort som tankar och drömmar gå.
Denna gång är det mig du följer, ty jag ber dig därom.
V i skola ej göra någon Romresa och nöta icke heller våra skor på vägen.
» Hvad är det », frågar du så plötsligt och stannar lyssnande på den smala skogsvägen, där tallarne och porsen å ömse sidor krydda luften med helsosamma ångor.
» Det ä r ljudet af glada barnaröster och skratt », svarar jag; » unga lungor höras vida. » » Hvar äro vi då », frågar du åter.
Hade du d å icke redan gissat det!
Det klara vattnet, som glimtar mellan stammarne därborta, är Järsjövikens spegel; den friska vinden, som möter dig, bär Singöfjärdens saltmättade luft.
V i skola göra ett besök vid Boda, vid Iduns skollofskoloni och dela en dag med våra unga kolonister.
v a a s m a Ännu några steg, och vi äro vid målet.
Den lilla bondgården, omvuxen af björk- och barrskog, med en bit blommande ängsmark röjd fri kring knutarne, med den skuggande lönnen vid grinden, hufvudbyggnadens varma, röda färg och glänsande hvita fönsterposter — allt ter sig så inbjudande och hemtrefligt i mor- gonsolens klara ljus.
Klockan är åtta, och de unga ha nyss sti- git upp.
En djup, tio till elfva timmars sömn gör de späda kropparne godt efter en hel dags bad, sysselsättningar och lekar i denna kraftiga, sökande luft.
Alla fönster, såväl på nedre botten, där gossarne och de båda föreståndarinnorna ha sina rum, som en trappa upp.
där flickorna residera, stå på vid gafvel att fläkta natt- luften ut ur sofkamrarne.
De små ha själfva bäddat upp sina bäddar, och likt ett väldigt bålverk i ett af salens hörn ligga nu upp- staplade alla de numrerade kuddarne, laka- nen, filtarne och madrasserna, som till natten i led vid led efter golfvet åter ordnas till lockande bäddar för trötta lemmar.
Uti förstugan ha, under vederbörlig tillsyn, de långa raderna af dammiga små skodon af innehafvarnes egna händer putsats glänsande svarta; så i tur och ordning på hufvudet i tvättfaten; och nu glänsa de unga ansiktena, redan solbrända och friskhylta af ljus, vatten och vind, helt rosiga och leende under skär- mar och brätten.
Snart går den timme, som ännu återstår till frukosten.
En kort, helt kort morgonbön, en psalmvers, unisont sjungen ur två och tjugu klara små strupar, en stunds promenad eller lek rundt om knutarne, gossar och flickor om hvarandra i endräktig förening, i grupp eller par om par • — och så ljuder plötsligt den manande hvisselpipan från förstugubron med det angenäma budskapet, att frukosten väntar.
Det är i dag ett strålande väder, och man äter då alltid ute.
Två små flickor och två gossar » ha veckan » — det är en mycket hedersam och viktig befattning, som fylles med värdigt allvar.
På det långa träbordet utmed husväggen ha de dukat upp de djupa tallrikarne i hvita led; bredvid glänsa ske- darne, och jättestaplar af bröd resa sig emel- lan.
Ut från köket kommer jungfru Anna med den väldiga koppargrytan direkt från elden, och fram till förstugubron vandrar nu tallrik efter tallrik att fyllas till brädden med den hvita vällingen.
Sällsynt skall det vara, att icke samma tallrik gör visiten två gånger, ibland också tre, innan den lilla munnen borta vid bordet känner sig tillfreds.
Ty af den enkla, kraftiga maten få de unga äta rikligt och så mycket de orka.
Om söndagarne bestås till frukosten kaffe eller chocolad; alla andra veckodagar vexlas med välling af mjöl, risgryn eller hafregryn.
Efter frukosten följer en timme af ar- bete och allvarligare sysselsättningar, den enda på hela dagen.
De som » ha veckan », be- styra om diskningen ute i det fria, och de små händerna ha redan förvärfvat en riktigt vacker färdighet att handtera det sköra porsli- net och handdukarne utan nämnvärda olycks- fall.
En del af de öfriga flickorna syssla med nål och tråd till garderobens allmänna fromma, ty I kunnnn tänka, att här nöts och slits öfver all beskrifning.
Det vill verkligen dag- lig tillsyn till, för att ej alla knappar skola strejka och alla linningar släppa taget.
Ändra skrifva, rita och läsa.
Och fram och åter mellan de sysslande grupperna gå de vänliga, vaksamma föreståndarinnorna, hjälpande till rätta en liten nål här, en penna där.
Hurraaah!
» I dag är det gossarnes tur att bada först! » Och ut på förstugubron rusar en parfvel, svängande en knippa hvita handdukar högt i sky.
Äter en ny viktig värdighet: han är » handduksbärare » för veckan.
Hvisselpipan kommenderar, och i ett huj är skaran samlad utanför trappan.
Badet är ett af dagens största nöjen och försummas ej ens, då regnväder för öfrigt förflyttar må- len, lekarne och sysselsättningarna inomhus.
Klockan är nu öfver elfva.
Det är i det närmaste en kvarts timmes väg ned till bad- stället och sjön, en vacker skuggig skogsväg, som aldrig gärna kunde bli för lång.
Så får man litet motion före och litet efter — bägge delarne nyttiga ting — och distancen med- för trygghet, att ej barnen osedda, ett och ett, löpa ned till vattnet, då lätt någon olycks- händelse kunde inträffa.
Alla barnen, ledsagade af föreståndarin- norna, följas åt på en gång.
Hvarannan dag bada gossarne, hvarannan flickorna först.
Den andra gruppen stannar då kvar ett stycke upp i skogen att invänta sin tur; en half- timme vid pass drar om för laget.
Ty Tappt går det!
Som en blixt äro klä- derna af; de mossiga stenarne rundt om den långgrunda lilla viken garneras med lysande röda strumpor och fladdrande underplagg, och så glänsa de nakna små kropparne hvitt i solen.
Den är något till stolt, som först är i.
Det är icke många sekunder, som skilja den förste och siste.
Och det blir ett pla- skande och ett stim och ett hojtande af glada rop öfver viken, och det fina vattenskummet står som en rök och darrar i solen.
Dock alla äro icke födda till hjältar.
Fyra af de äldre gossarne kunna simma, och dessa äro naturligtvis högt beundrade af de öfriga; ja, en, berättade de mig, » hade hop- pat från tornet ute vid Karlberg, och det är mycket styfvare än ' kandidaten ' hos Gjörckes. » Men andra småttingar, särskildt bland flic- korna, äro ej så förtrogna med vattnet och ha en smula förfäran för att doppa ned or- dentligt med hufvudet.
Men då komma de modigare kamraterna till hjälp, och de hålla dem så troget och beskyddande fast i hän- derna, att de skola känna sig riktigt trygga, och så — så — prrrr — det bubblar om öronen och fnysande andfådt dyker det gula lilla hufvudet upp ur vattnet efter sin första seger öfver det våta elementet, sin första dopp!
Ja, visst är, att de äro glada och helso- samma dessa badstunder vid Edebovikens myn- ning, dit Kvarkens vågor fritt gå in mellan öarne med sin genomskinliga renhet och sin stär-
kände sälta.
Men för länge få ej därför de unga najaderna glömma sig kvar i vatt- net; det vore ej nyttigt.
Och » upp » lyder kommandot.
Det går ej fullt så raskt att få kläderna på som af.
Knutiga kängremmar och bak- knäppta lifstycken erbjuda oanade svårigheter för sex-, sjuåriga fingrar.
Men de mera för- sigkomna hjälpa de yngre, och snart nog är den unga skaran färdig till hemmarsch genom den gröna skogen.
Om sjön suger!
Fråga dessa tjugutvå barna- magar, om icke tankarne löpt långt före dem hem till den stora middagsgrytan, ' där jungfru Anna arbetar i spiselvärmen med uppkaflade ärmar.
fylles den ljumma luften af skratt och muntra rop, och än stå de unga krafterna bi till mången dust, innan kvällen skymmer.
Allt längre och längre bli de mörka fu- rornas skuggor öfver ängen, och liten fågel, som dagen om från morgonens första ljusning flög fram med sin sång däröfver, har tidigt tröttnat och stuckit hufvudet under vingen.
Så händer ock, att när den muntra barna- flocken, mätt af dagens längd, till sist vänder åter hem, ett eller annat gulyfvigt litet huf- vud lutas en smula trött mot bröstet, någon liten fot slinter efter lekens yra språng.
Rö- sterna äro icke längre så högljudda, skratten ej så gälla.
Hufvudet under vingen — den sköna, lif- gifvande sömnen väntar att taga dem i famn.
Men först ännu ett sista, rikligt mål, för hvilket alltid finnes god plats.
En aptitlig gröt, nysilad mjölk med bröd eller bär där- till, om tillgång gifves, och så kan man motse färden öfver drömmarnes sjö med en god bar- last i det lilla skrofvet.
Innan dess samlas de dock, flickor och gossar i brokig krets, till aftonbön i den rym- liga salen.
Händerna knäppas, den lilla or- geln * tar upp, de späda rösterna förenas i en kort psalm, hvars klara toner ljuda långt ut genom de öppna fönstren i sommarkvällens fridfulla tystnad.
Utanför vid logen såg jag den gamle bon- den stå, som rår om gården.
Andäktigt lyssnade han till tonerna från dessa unga stämmor, och när den sista förklingat och endast björkarnes sakta sus förnams som ett fint genljud, torkade han med den grofva näfven i ögonvrån, när han vände sig om och gick.
Mellan ett och tu, vid återkomsten från badet, ätes middagen, och följes därvid samma ordning som vid frukosten.
Om vädret är hyggligt, dukas i det fria.
Maten är god och kraftig och har naturligtvis strykande åtgång.
Färskt kött, köttpudding, fiskpudding, fläsk med bruna bönor, pannkakor, salt kött, sill, någon gång fisk, köttsoppor, mjölksoppor, bär, krämer, fruktsoppor, filmjölk — se där en liten profplockning ur fru Falks diarium, där hon så ordentligt som trots någonsin Idun själf registrerar matordningen » för hvarje dag i veckan ».
I taktmessig ifver gå de små gafflarne och skedarne sin jämna gång, och den gifmilda stora slefven uppe på förstubron får mången gång skrapa bra djupt i grytan, innan alla munnar belåtet torkas och händerna dras från bordet.
Den långa eftermiddagen användes till lekar och utfärder i det fria: ett skogsparti i dag, i morgon en rond till bärställena för inbrin- gande skörd, en annan gång till » ängen », * * den präktigaste leksal i hela vida världen.
Smultronen lysa lockande röda i backarne, Nu blir det stormlöpning mot madrass- och att blåbären ej lidit missväxt i år, därom vittna tydliga inskriptioner kring röda läppar, barrikaden i salshörnet, och hvar och en drar ut sin till platsen i raden, skakande den, så förkläden och blusar.
Och att » leka kungarike » på ängen — att den gula halmen rasslar.
Flickorna en vore blott striden om herravälden alltid så trappa upp, gossarne här nere.
Beskäftiga händer stryka ut de hvita lakanen, kuddarne nöjsam som i dessa lekar!
Rundt om står den höga susande skogen; puffas upp, filtarne bredas.
De stackars sko- den är främmande land, och dit in går ingen.
donen, som slitit värst af dagens tunga, Men ute på ängen ligga två stridande ri- marschera upp i led till » på stället hvila » i ken, och gränsen går fram där emellan öfver förstugan.
Snart äro alla de unga i sina bäddar.
D e tufvor och blom.
Elfva soldater i hvardera armén, och nu gäller det konungen och foster- båda föreståndarinnorna gå en sista rond ge- landet.
Hvita och brokiga näsdukar på käp- nom rummen, önskande sina små protegéer en god sömn och riktigt vackra drömmar.
par och spön bli till flygande fanor.
V e den, som går öfver fiendegräns och låter Och det få de, det veta vi nog.
Ty John sig fångas.
Där längst borta i rikets oåtkom- Blund lär ha lånat ett af sina allra roligaste ligaste hörn ligger statsfängelset.
En bred paraplyn till Iduns skollofskoloni.
Nu bytas ej många ord, och förmaningar klack har ristat mur omkring det, och de olyckliga krigsfångarne bevakas därinne. » Fräls tarfvas föga.
Ögonen falla så lätt igen, mig — fräls mig », ropa de i bevekande ton- sen de sett den klara solen och den gröna arter, när någon djärf vän lyckats oantastad jorden hela dagen.
Om en stund är allt så spränga öfver gränsen, och en hel rad af if- tyst, så tyst.
Kolonien sofver.
riga händer sträckas befriaren - ill mötes.
Jag betraktar min klocka.
Hon är nio.
Men blott en kan frälsas åt gången, och de andra få ännu förbida.
Vapenhvila!
Jungfru Anna skymtar mellan träden med aftonvardskorgen på armen, och Hemma i den stora staden, i de skumma land och rike och eröfringar glömmas.
Vän och ovän sluta i fredlig krets i den mjuka rummen vid gränderna på Söder, i de otref- mossan, och osten och brödet langas ur hand liga hyreskasernerna på Kungsholmen och Norr, i hand.
Förunderligt — klockan är nyss där sitta många fattiga, bleka mödrar böjda blott fem, men af middagen förnims ej mera * D e n v ä l k ä n d a firman J.
L u d v.
O h l s o n &amp; k o m p.
någon känning.
V ä l att subsidierna kommo härstädes har haft d e n g o d h e t e n att afgiftsfritt ställa och räddade från hungersdöd!
en liten p r y d l i g k a m m a r o r g e l till k o l o n i e n s d i s p o s i - Men snart tas leken upp på nytt, åter t i o n.
vid sitt arbete, medan ömma tankar dag för dag vandra hit ut till de kära små, som de sändt på » sommarnöje ».
Ibland blir längtan dem för stor att höra något från dem, och en vacker dag ta de mod till sig och skrifva dit ut.
Ofta komma till de små sådana kära bref, suddiga, svårtolkade stackars bref, naiva, rörande bref!
Det är ej på vältaligheten eller den korrekta stafningen man beh-öfver röja modershjärtan.
Då få barnen själfva svara.
Äfven där- emellan skrifva de till sina hem.
Det är en mycket högtidlig stund denna, då en dag — därute plaskar måhända regnet mot alla rutor — bläckhornen och pennorna komma fram och de stora hvita arken, som skola bära helsningar till far och mor, syskon och kam- rater.
Det händer nog, att där förbrukas mera bläck på de oskickliga små fingrarne än på typerna i brefven; men många rena och goda tankar ta på sig den svarta uni- formen, och de som dock alltid bli nöjda, det är mor och far.
Och skola vi så till sist tala några ord om de unga kolonisternas helsa, så blifva äfven här underrättelserna dess bättre de lyck- ligaste.
Hvad den lekamliga angår ha alla samt- liga märkbart stärkts och lifvats af det fria lifvet, luften och baden.
De ha ökat i vikt, ögonen ha fått glans och frimodighet, bleka kinder färg.
En liten flicka med skrofler dricker hvarje morgon sin spenvarma mjölk och har betydligt förbättrats.
Till och med en stackars liten gosse, som brutit sin rygg, har fått en oanad styrka och friskt mod.
Han deltar oförfäradt i de andras lekar och delar deras bad.
Intet sjukdomsfall har in- träffat.
Hvad den andliga helsan sedan gäller, kan ock om den afges ett hugnesamt vitsord.
Att bland två och tjugu barn i ålder mellan sex och tolf år icke någonsin oarter skulle spå- ras eller några förvecklingar eller tvister upp- stå, hör till det orimliga.
Men föreståndar- innan, fru Falk, hade den glädjen att kunna meddela, att uppförandet i det stora hela va- rit förvånansvärdt godt, och att hennes små skyddslingar för hvarje dag tydligen tillväxte i det goda.
Gladt och frimodigt sälla de sig också till henne, och hennes milda allvar har öfver den lilla truppen förmått breda en glädtig och välartad pli, som gör en godt i själen att skåda.
I alla kära läsarinnor, som med edra hjär- tans varma intresse omfattat de små koloni- sterna och detta deras sommarhem, I hafven heder af ert verk.
Må en lyckosam fortsätt- ning fullborda, hvad en god början så väl begynt!
V i lemna dem nu, där de stilla slumra, medan den blida sommarnattens en- gel vakar öfver dem.
När morgondagens sol väfver sina ljusa maskor mellan björkarnes gren- verk, som skuggar om deras fönster, då rul- las gardinerna upp på nytt, och genom klara rutor speja ännu klarare barnaögon, där åter- skimret af den sista drömmen kanske ännu drö- jer — speja ut mot en en ny sorgfri dag, innan sommaren ändas.
Mår D e n å f ö r e g å e n d e sida m e d d e l a d e v y af B o d a är utförd af V. A n d r é n efter e n skiss, tagen p å p l a t s e a af J.
N o r d l i n g.
Fruntimmersveekan.
Litet k a l l p r a t i s o m m a r v ä r m e n.
edan långliga tider tillbaka har Kungliga Vetenskapsakademien visat er, mina damer, en artighet, som dock helt säkert va- rit omedveten.
Den har nämligen ej gjort några inkräktningar på det område, som, med undantag för Jakobus, beherskas af Margareta, Johanna, Magdalena, Emma, Kri- stina och Marta.
Det torde kanske vara en nyhet för många bland er, att denna » fruntimmersvecka » icke är något uteslutande » privilegium » för Kung- liga Vetenskapsakademien, utan att den före- kommer äfven i Finland.
Där ha vi vår egen fruntimmersvecka oförändrad, endast med det undantag att vår Emma fått maka ät sig för den ryska Olga.
Fransmännen äro, skam till sågandes, oar- tigare.
D e ha gjort eftergifter endast för Magdalena — Madeleine — Kristina och Anna, hvilken råder öfver samma datum som vår Marta.
Värst äro ryssarne.
Bland manliga namn, sådana som de älskliga Prokopius, Pankratius och Procleus, framskymtar endast ett kvinligt — Euphemia.
Jag vet inte, hur länge fruntimmersveckan varit ett föremål för » skapelsens herrars » iro- niska utfall.
Men jag tycker — och det skulle jag tycka äfven i andra spalter än Iduns — att dessa angrepp äro obefogade.