Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Vi mena, att hon ofta icke g i r till botten af ka- raktären eller &amp; tminstone icke sammanfattar dess skiftande sidor i ett totalomdöme, s&amp; att vi f&amp; detta sammansatta intryck, som ofta ar p i en ging s&amp; svirt att reda men p&amp; samma gAng kanske utgör .en per- sonlighets förnanista trollmakt och egendomligaste karna.
Vi tro t. ex., a t t framst&amp;llningen af Jeanne d9Arc hade vunnit pb, om hon tecknats mindre som principmanniska och mera som oberakneligt naturbarn.
Hon var icke blott hjaltinnan utan afven bondflickan, hon var ofta radd, ofta vidskeplig, ofta naiv och dessa rörande drag af hvardags- lifvet f&amp; vi icke tillrackligt skarpt pilpekade, ehuru historien berattar dem.
Det ar deremot i den allmänna teckningen af tiden, fröken Fries har sin styrka.
Vi se i Elisabeth ' af Thuringen ett offer för tidsandans asketism.
Anna Komnena ar icke mindre betecknande som tidsbild, och ' vi skulle endast vilja anmärka mot den senare, att hon sattes ' af förf.
nog högt - i ett allt för idealiscradt ljus.
Förunderligt nog tycks denna figur tilldraga sig förf: s sympatier i hóg grad.
Hon &amp; r likvll knappast n8got annat &amp; n en ränksmiderska af akta Macchiavellityp, h a r s talang som.
historieskrifvare m&amp; vinna billigt erkannande, men hvars värde som karaktar torde vara mycket tvifvel underkastadt.
Det är likaledes ganska tvifvelaktigt, om hennes syfte nigonsin ' varit s&amp; kul- turvanligt, som förf.
vill göra det, och om hon verkligen leddes af n8gra högre politiska mil an vanliga dynastiintressen, Det &amp; r imel- lertid en latt förklarlig förkärlek, som har förleder förf.
till partiskhet, .om hon, säsom vi tro, varit partisk.
I dessa tider af rhhet, förtryck .och slafveri blir hvarje upplyst ande ett ljus ' i inörko lande, och nar dertill kommer, att Auna gaf ett bland de första exempleu p&amp; kvinlig begzlfning inom det vetenskapliga arbetets omrzlde, m&amp; denna sympati ' vara annu ursalitligaro.
med de tarfliga material, som stAtt till .buds, icke för- m8tt ge nilgon st.örre lifaktighet &amp; t skildringen af den literara nunnan Roswita, kan ej förundra nsgon, snarare d&amp; att alls denna figur aktats vardig att f&amp; en plats i samlingen, hvars ringa omfilng - 6 hiiften - borde ha manat till stor sparsamhet med utrymme i t do mindre ' in- tressanta kvinnofigurerna.
Äfven anghende Jeanne d ' blbret torde en .liknande anmärkning kunna göras, en annan ' ~ a v a r r a d r o t t n i n Marga- ~ reta hade utan tvifvel egt större ansprik p&amp; efterv#riUens minne, och det torde till och med varit att fbredraga, om vi i stallet för blott de utmiirkta livinuorna afvon fzltt prof p&amp; ett par af tidens intressanta kvinnofigurer af mörkare skuggning, exerhpelvis n8gon af de tvA Medici, der författarinnans böjelse för teckningen af det politiska lifvet dessutom kunnat fzl ett tacksamt falt att bearbeta.
Det synes i allmanhet, som
om en nog stor forsigtighet vore ett hinder för författarinnaus meddel- samhet, och man a r stundom frestad att utropa: oh est la fmme?
vid författarinnans skildring, när de historiska tidsomstandigheterna taga för stor plats till förfilng för den enskilda figuren.
Detta a r likval snarare en anmarkning mot hela var historieskrifning an slrskildt mot d e n k forfattarinna, som tvärtom ofta g&amp;r utofver de trknga granser af högtidlighet, som annars tillhör vAr officiella historiska stil.
V&amp;r hi- storieskrifning har allt för lange tagit en opersonlig krönikeartad objektivitet till högsta rattesnöre och glömt bort, att det kritiska ele- mentet i historieskrifningen ingkr deri med liks stor ratt som det beskrifvande och refererande.
Det ar p&amp; tid at.t en fhandring intriiffar deri.
Blygsamheten ar visserligen en god egenskap, men den kan ocksa drifvas för lkngt, och i allmQnhet lyckas förfaltaren dölja sig sil val i vara historiska arbeten, att man ej sallan tycker sig höra en miknsklig talapparat bakom det skrifna ordet i stallet för en lefvande varelse, som ser och kanner, nar han skrifvsr.
.Huru olika förfar icke Cadyle, Nichelet, eller för att nu icke namna s&amp; subjektivs storheter, till och mod s&amp; opartiska, kalla och " objektivan historimkrifvare som Xignet, Guizoe cch Ranke!
Nan a r aldrig i okunnighet om, hvad de sjalfva ause och tycka.
Det furefaller oss som om vAr historieskrifning hade stelnot i ett slags sfinxartad oiltkomlighet, der matter-of-face vore allt, den personliga; tolkningen intet.
Och mot en stidan uppfattning Or det val icke obe- rgttigadt att erinra om det gamla: restigia terrent.
Den begkfning för historiskt författarskap, hvaraf fröken Fries i detta arbete visat sig vara i besittning, torde berattiga till den för- hoppningen, att det icke gr sista g8ngen allmanheten af henne skal!
mottaga böcker, som liksom denna med klar och fiingslande framstall- ning skola förens gedigen forskning och upphöjd vkldstiskAdning.
Icke heller fru Holmberg Or i sina intressanta skildringar af 40- talets diktarkrets fri frin en viss radsla far att utsaga sitt klander och sitt beröm.
Hon har studerat sitt Bmne med en omsorg och en flit, som icke ens skyggat för att hemta upglysniogar p&amp; ort och stiilie och för- denskull göra resor eller stiblla sig i skriftlig förbindelse med personer, som stAtt nara de skildrade personerna.
Resultatet har varit en mängd upplysningar ochuppgifter, som endast genom en IQsning af hennes arbete kunna vinnas: med andra ord, hennes bok &amp; r helt enkelt numera en oumbärlig kallskrift fi) r dennis periods Ii teratwkannedom.
Det ar dock icke uten, att hennes lifliga intresse ibland öheigiitt till en slags f6i-81- skelse, som visserligen icke liksom den vanliga karleken ar blind men som ursaktar allt och förlater allt, och som garns tiger, nar den icke
kan berömma.
Hennes metod är att - aldrig fälla.
Det är en vacker metod, men knappast möjlig, om man eftersträfvar - " sanningen ingen- ting annat an sanningen. '
D&amp; mAste vänskapen till Plato vika för vänskapen till sanningen.
Just med afseende p&amp; skandinavismen har fru Holmberg, med öppen blick för det ihhliga och tomma i deklama- tionen, känsloparaden, oklarheten, alltid i sin bok varit angelägen att.
framhalla det vackra i i d h, enskilda poem af skönhet, sjalfva det.
välgörande i nt.t en allmän idé verkligen befruktade skaldernas fantasi o. s. v. Men det ar vB1 ingen, som heller vill betvifla, att den skan- dinaviska idén var fullt naturlig, måste komma fram just d&amp;, men att den kom fram gd &amp; it sättet, med denna sanslösa frihetsyrn, med detta humbugsartade öfverdrifvande, det ar detta, som gör att tiden tog skada deraf, att den icke blef hvad den kuunat blifvs och att t. o. m, skalderna icke blefvo hvad- de kunnat blifva.
Hvilka förmtigor funnos icke d&amp;,.
och huru de alla stannade halfvägs!
har knappast själf undgAtt att känna, huru litet reelt underlag hon haft att arbeta med, huru f&amp; verkliga tankar, som finnas under alla dessa ord.
Eller hvilka figurer hafva dessa skalder efterlemnat, hvilken lefvande verklighet hafva de belyst, ja, hafva de ens belyst sina egna själar, gett matten p5 sig sjalfva.
SvArligen skall nAgon kunna ge ett jakande svar derpi, Jämför man hennes biografier, marbes geriast, att hennes sympatier p&amp; det hela taget uttalas mest osökt, när talet rör Braun och Nybom.
Och detta med all ratt.
Strandberg har redan tidigt förlorat formkgan at.t vara originell i idén; all hans formtalang, all hans genialiska miniatyrmiiining kan icke öfverskyla bristen p&amp; verklig hanförelse, den ideela hanförclse, som han en gang i ungdomens var kande SA glödande, Beppo-Sommelius är en titan, som allt för ofta kampar mot vader- kvarnar och Saulsanden i sin egen barm för att vara annat an ett skaldefragment.
Begge dessa ofullbordade fragment, utkast till nagot, som aldrig blef hvad det skulle blifva, begge &amp; ro de inpassade i en verk- lighet, som ej längre kan inspirera dem och egentligen icke rör dem p&amp; nAgot djupare sätt.
Men Braun deremot lefver i verkligheten, kämpar med den, lider och fröjdas i en verklighetens vsrld, som han gisslar eller ler At och derför verkar han helt annorlunda kraftigt p&amp;.
oss.
Nybom a r s&amp; enkel, ett shdant skaldebarn att han blott behöfver nedstiga fr&amp;n sina himmelsfärder och sina Niagarautflykter och lita, sina tArar flyta vid en graf - för att hans shng skall blifvtl icke blott oefterharmlig för andra utan ock - för honom sjalf, men det var icke ofta han ville följa niigon s8dan verklighetens maning eller ikläds s i g den ansprilkslösa rollen att dikta efter naturen.
Vi syfta naturligtvis.
p&amp; den harliga grafshg, han egnade prins Gustafs minne, en sang, som
i kanslans djup och uttryckets höga iirlighet star oupphunnen i var iiteratur, som dock på, det elegiska omrhdet har att uppvisa en Ange- likadikt shsom medtaflare.
För förf: star skandivavismen som ett verkst&amp;llbart ideal, som en ghng i tidens fullbordan skall framtrada med nya krafter.
Vi förstii e j egentligen p&amp; hvad satt, ty förf.
förklarar sig icke nitrmare harom.
Det a r nog, att hon tror derpi, och vi vilja icke tvista derom.
Nen skulle denna tanke Ater kunna upptagas i niigon mera praktisk form, och skulle den kunna leda till en sammanslutning mellan nordens folk sasom gemensamt hand2ande och icke blott shom gemeusamt sträfvande och kampande samma strider för sanning och rott - ty i den formen torde den redan nu vara förverkligad - sil ä r det var öfvertygelse, .att vi knappast dA skola kunna blicka tillbaka p&amp; 40-talets diktare eller skandinavstrafvare som de, hvilka genom sin verksamhet hafva befordrat nkgot praktiskt .genomförande af enhetstanken.
Vi kunna derför icke egna denna del af tidens strafaranden samms intresse och obetingade hyllning som författarinnan.
Att inga p&amp; nigra detaljanmarkningar &amp; r här ty varr omöjligt.
Men vi kunna likviil icke lemna arbetet utan att bringa förf.
vart tack för den förtrafflige fram- stallningen af studentmötena och studentfesterna, hennes intressanta skildringar af Nyboms muntliga meddelanden till henne, stergifnrs i hans eget naivs sprhk, hennes teckning af Strandbergs missöden i Lund, nigr han vhgat sig fram med nhgrta anmarkningar mot Tegnérs diktatur öfver parnassen och hela hennes frarustallning af den alltför litet kanda Beppo-Sommelius.
Hennes teckning af Brauns betydelse och ledande idéer &amp; r sardeles viirdefull, och riktigt har hon sett, att helt andra krafter lhgo pA djupet hos honom &amp; n det frivola skgmtet, derernot saknas Stskilliga vigtiga drag for lians bedömande i den biografiska - skildringen, drag som kanske förf.
uteslutit af barmhertighet, men som det kanske varit klokare politik att medtaga, d&amp; do förklara myckct af hans lifs dysterhet och svArmod.
Den, som mbste förödmjuka sig .att skrifva ödmjuka och lustiga suppliker till en forlaggare för att f&amp; lana tio kronor - Qr i sanning urs&amp;ktad, om nbdeu drifver honom a t t ofta ockra pA publikens diliga smak och köplust.
Den minst till- fredsstallande af biografierna synes oss vare 8turzenbeekers (Orvar .Odds), ty han framstar har sasom öfverviigande skandinav och politisk eutusiast, en kasör af ytlig art, men han &amp; r dock nigot vida mer än de blixtrande infallens fyrverkare.
Om han stundom kokade soppa pli en spik, fans det dock niistan alltid en miingd narande besttindsdelaa .i den soppan, och hans ögonbliclrsFotografiers varde ligger icke blott deri, att de Bro pittoreska uttryck för ögonblickets stamning, nej, Bans
267 fotografier utmarkas genom Asklika ljuseffekter, genom hvilka likasom .med blixtens klarhet upplyses ett helt sjalsdjup, och han torde knappast kunna jamföras med nigon annan an Geijer i konsten att i f&amp; ord .och inom den knappaste ram - syntetiskt ge en bild af en person- lighet i sin helhet.
Denne kasör skulle, uppfostrad i en strangare skola än den tidens lösaktiga journalism, inskrifvit sitt namn hland vara htifdatecknare vid sidan af Geijer och skulle stlkerligen vid ett .fritt universitet som ungdomens förelasare vunnit ett bifall af samma stormande art som en Villemain eller Cousin.
Men " frihetens siingaratt " lyckades aldrig att vinna niigra af - dessa praktiska triumfor, som &amp; ro de raalurliga slutföljderna af stor talang under vaattirliga förhtillanden.
De skapade sig ingen framtid, de bildade ingen skola, och denna förtidiga obemärkthet bevisar bättre an nigot annat, att de buro ett lik - en falsk .idealism - i lasten.
Det fins ideal, som iiro verkställ- det a r de senare, som bara olycka abara och ideal som icke gro det med sig, och hade fru Holmberg velat erkanna skandinavismen för ett stidant, skulle hon, tror jag, haft lattare att förklara den period, hvars historia hon sh förtjänstfullt skrifvit-.
Mathilda Roos ' Familjen Verle &amp; r en roman, som skildrar nutids- iifvet men med en ram af det " goda gamla ", en bakgrund af gamla Stockholm, som &amp; t detta arbete förlannr on lokalfiirg, en doft af egen- .dornligt slag.
Det &amp; r en hol famiijebild, som har bjudes oss med en .omsorgsfullt utförd teckning af familjemedlemniarna, som ibland pilmin- ner om Fr. Bremers teckningar ur hvardagslifvet.
Shdana likheter, som skulle kunna fullstandigas med andra, behöfva dock icke anses .bero p&amp; imitation.
Om det ocksa &amp; r ett visst omisskanneligt syskontycke mellan fröken Roos ' Etty och t. ex. F r u Lefflers yrhatta i " en r&amp;d- dande engel *, kan orsaken hartill helt enkelt ligga deri, att rundt om .i vara svenska bygder pratar och skrattar en liten revo1utionii.r i kjo- lar och utgör familjernas fasa och förtjusning.
VBrt hvardagslif a r ju - 0cks5 s&amp; karaktäristiskt enformigt, att den ena interiören miiste lana .drag af den andra.
Det som utgör fröken Roos ' förtjanst och origina- litet ar att Iion förmiltt itergifva stämningen i ett af dessa afskilda - Stockholmshem, der man mötes af ett slags egen luft, s i fort nian trader öfver tröskelu.
Det gamla huset p&amp; Kungsholmen star der s&amp; trygt och stadigt, och derinnanför lefves ett lif, som följer sina vissa hjulspir med sina famiijemiddagar hvarje söndag, der alltid moster Lavinia drifver sina älsklingssatser uugefar med samma ord och far- mor har sin afskilda or&amp;.
Det &amp; r dessa bestamda haditioner, orubb- liga som varldsförloppets lagar, som gör ' att man h %r tycker sig kring; - -
svtbfvas af fadernas andar och insupa luften af en lugnare, enklare, stadigare, frommare tid.
Hur betecknande att det I r med flickornas första flygt n r detta familjebo boken öppnas.
Flickornas intryck af den första balen - karlelien, som kommer ovantadt, starkt, med underbar tjusning, vantan, hopp, lycka, sorg, allt detta &amp; r förtrgffligt tecknadt, dock satts vi Bnnu h6gre afslutningen p&amp; denna kärlekssaga, brytningen med dess lugna, kalla men just derför sil mycket hemskare afgorande, d&amp; orden si6 fAf %ngt begagnas för att bemantla en verklighet, som ej längre kan förnekas, - att karleken ar död och borta - för att aldrig mer aterkomma- Men dottrarna i Berleska huset iiro ocksik unga damer, som ha nutidens lust att arbeta och att roa sig.
Taflor af hemmets gnabb, bröders kitslighet., pojlsförtjusningar och flicktycken aflösa hvarandra.
Under tiden moderniseras detta gamla hus till oigenkiinlighet, tidens ands förkroppsligad i tapetserare, mtibelhaudlare o. d. vandra genom sa- larna, man gör bjudningar, samlar unga m8lare och man har f %tt en skönhet i huset, dermed ockss en magnet och en fthrgelseklippa.
Man ser sorgen, den hemliga gnagande angesten lilgga sin skonings- 18sa hand pA den ädla husmoderns viirdiga och milda gestalt, man ser mannen skydda siu " värdighetn för hustruns r8dde frigor och allvar- liga varningar, man marker den brottsliga t.anken pik tillgreppet först som en dunkel nattlig syc göra sitt intag i direktörens själ.
Som si- sta räddningsplanka kommer slutligen en ganska gjord deus ex machina, en hr Smith f r h Australien, som bjuder p&amp; supéer, blommor och ju- veler.
s8pbubblan har brustit, familjen Berles namn &amp; s flacladt - lyxen kom och valnitigan försvann.
Med undantag af direktörens sista stunder - en masterligt utförd m %lning - kan dock icke sista delen af boken mtita sig med den första.
Den praktiskt hstikndige Malte talar med en alltför onaturlig intresselöshet i de förklaringsscener, ban och Etty h a h a med hvarsndra, ett sentimentalt drag, som icke ratt passar för den vtirldsvans och kloka Etty, inblandar sig i karleken till honom - mik vara att hon kan visa ödmjukhet och rldsla för honom som sin naturliga domare men han st811es af förf.
sjalf p %.
denna slags piedestal ngstan som en half gud, hvilken bemtbstrar alla situationer med samma öfverlägsenhet, Dessutom a r knappase Nalte tecknad efter lef- vande modell.
Vi anmarka detta derför att denne ordkarge, förbehill- samme man nu tycks ha blifvit den form för ideal manlighet, som p&amp; senare tider aterkommer litet huarstades och det torde vara mycket sallsynt att phtraffa detta ideal ute i lifvet.
%r det icke egentligen en idealiserad bondtyp, hemtsd fran allmogeber8ttelsern~ som gAr igen i denna moderna hjalte?
För öfrigt synes författarinnan vare rädd for at&amp;
teckna unge man, och det fins ej ett portratt af en shdan, som i boken har nAgon mera utprtiglad karaktar.
Utan tvifvel skulle boken vunnit p&amp;, att Ettys sjukdom icke anvhndts som intrigmotiv eller om den an- vandts, antingen förkortats eller tecknats med saftigare pensel.
Denna sjukdom likasom episoden med lir Smith ar icke p&amp; lAngt n8r s&amp; na- turlig och intressevackande som det föregaende, hvaremot de första trefjardedelarna af boken tvifvels utan höra till det förtjlnstfullaste fröken Roos hittills htadkommit som skrifstallarinna.
- e % - en.
Dar och Moll Skizzer och berättelser af Rust Roest.
Distri- buent Fr. Skoglund.
Dessa smA berattelser förtjana allt erkannande.
Stilen &amp; r liflig.
och dilande, dialogen i ovanlig grad naturlig, iakttagelsen fin och rigtig.
Dessutom g l r genom det hela en sympatisk flägt, nigot af verkligt inneh811, n&amp;got som oaktadt den latta och ngstan lekande om- kladnaden tyckes vilja verka i en sund och valg6rande rigtning.
Hvad man kunde anmarka vore att teckningarna stundom gA för mycket p&amp; bredden och att motiven en och annan gAng aro nog smii och obe- tydliga for den utarbetade behandlingen s b o m exempelvis i " En ro- mann och " Ett besök. "
- Vi kunna icke heller uppskatta den lifsAsk8dning som gör sig gallande i sliizzen " I skuggann, likalitet som vi kunna tro p&amp; dess verklighet .. Sjalffihskkelsen i all ara, men att drifva den s a l h g t att sedan man ghtt igenom mhlarakademien, studerat ett par Ar i Paris, fAtt meution för sin p&amp; salongen utstalda tafla, att d&amp; slA kon-, sten ur hhgen för att passa upp p&amp; en mycket kry men gammal och orimlig moster och &amp; t henne retouchera fotografier, det 18ter fast otro- ligt.
E n sådan sjä@Mzeke !se kan icke vacka vAr medkausla.
Kan- ske a r skizzen " Indian ' sommarn den som verkar inest koncentrerad, mest kraftig.
I alla händelser fbrefaller det som skulle författarinnan ej sakna förrntiga att gripa djupare in i lifvets konflilcter, att gifva hela lifsbilder i stallet för dessa löst utkastade skizzer, och s8vida denna förmodan a r rigtig, s&amp; tyder denna bok pti att talang icke sak- nas a t t frambringa n8got verkligt godt inom den svenska literaturen.
270 Sveriges första kvinliga skolrådsledamot Af Essekde.
g Stockliolm har skolrådet iiif ålder betraktats shom en af dessa vördnadsvärda institutioner, hvilkas första pli * är, att icke göra något viiseii af sig.
Skolraden äro folkvalda, men vid valtillfällena har folket hittills representerats af blott fem eller sex herrar, under det kvinnorna allmänt lyst genom sin frånvaro.
Det rastberättigade fem eller sextalet har vanligen voterat i allra största enighet och valdebatter hafva följakt- ligen aldrig kommit i fraga.
Men, o tider!
o seder!
hvnrt har n11 enigheten och det ljufva lugnet tagit vägen?
Visserligen har pappa Nikolaus, det vill saga Storkyrkoforsamlingen, och gamla moster Kata- rivta behållit sig obesmittade af världen; Adolf Fredrik slapp undan med blotta förskräckelsen, och Ul~i7ca Eleofiora öfvade sitt gamla värf " i vrkn med munterhet och dann, för att tala med gamla psalmboken.
Men den sedan urminnes tid i de borgerliga söderpatriarkernas sköte hvilande Naricc Magda- lena!
Och Jakobus och Jo7zanfzes, som hittills suttit s&amp; tysta och eniga i skuggan af traditionernas stamträd!
Och Samta Klara sedan, den aristokratiska klosterjungfrun -- hafva de icke alla i höst gjort en smula väsen af sig vid de eljes så lugnt efter den gamla trallen fortgående skolrådsvalen.
Vid hvardera af de namda församlingames valsammanträden har det nämligen, efter nkgra öfverlaggningar inom enskilda kretsar, lyckats den nya tidsanden att skjuta fram en val- man, som föreslagit, att också en kvinna må inväljas i skol- rådet - ett förslag, som de ovanligt talrika valförsamlingarna välförst&amp;endes afböjt, dock först efter en liten mer eller min- dre liflig valdebatt.
Redan detta var egnadt att väcka forvhing.
Nen att Hedvig Eleonora, hon som bar na.mn efter " Karlarnas maka, moder och farmoder ", drottningen med det sjelfständiga sin- net, som förbjöd bruket af Emporagrius " enfaldiga katekes9 ', emedan den lärde, att nhustrun var mannens yppersta bo- hagn, att också hon, sist men kraftigast, höjde sin röst for invajande af en kvinna i sitt skolråd, det förvHnar icke utan gläder, detta sh mycket mer som ordet följdes af handling och valet föll på en kvinna, som är synnerligen val egnad att under samarbete med kloka och rättänkande män verka
för folkskolans bästa.
Det var den bekanta och allmänt vär- derade lärarinnan i Normalskolan fröken Lilly Engström, hvil- ken genom Östermalms församlings val.
blef hufvudstadens för- sta kvinliga skolrådsledamot.
Fredrika-Bremer-Förbundet rak-.
nar fröken Engström bland sina verksammaste styrelseleda- möter och Dagnys läsare kanna henne väl genom hennes fri- ska skildringar af ungdomens fe~ievandringar.
Fröken Engström var visserligen af fyra, inom olika.
församlingar föreslagna kvinliga valkandidater den enda, som.
vann majoritet, men redan detta är ett betydande framsteg, som med glädje bör antecknas i den svenska kvinnorörelsens- annaler, så mycket mer som det icke kraft någon nämnvärd agitation eller framkallat något häftigare motstånd.
Några.
, frisinnade tidningar, med Aftonbladet i spetsen, började på.
förhand intressera sig för skolrådsvalen, yrkande att med stöd af den nya lagen, iifven kvinnor måtte föreslås att jämte- män inväljas i afgående ledamöters ställe.
Föreningen för.
gift kvinnas eganderatt verkade genom granskning af röst- längderna samt genom kvinliga ombud inom de olika försam- lingarna, Fredrika-Bremer-Förbundet genom att på sin byrh.
meddela nödiga upplysningar, en åtgärd, af hvilken både man och kvinnor begagnade sig.
Främsta svårigheten var onek- ligen att finna kvinnor både dugliga och villiga att åtaga.
sig det vigtiga uppdraget.
V i återkomma en annan g å n g till detta ämne och vilja nu blott kasta en återblick på den.
första lilla valrörelse, som åsyftat svenska kvinnors inträde.
i en samhällelig institution.
Det första, som faster uppmärksamheten, är det faktum,.
att det var framstående och högt aktade man, som inom de.
olika valförsamlingarna gjort sig till målsman för saken: så i. Maria församling professor Montelius, i Jakobs och Johannes- församling doktor Charles Dickson, samt i Östermalms försam- ling grefve Hugo Hamilton.
Vidare anmärker man, att de in-.
vandningar, som gjordes mot förslagen vor0 f&amp; och svaga samt.
galde principen, icke personerna.
Så invande bl.
a. bankofull- miiktigen Törnebladh, att man icke borde invälja en kvinna der- för att hon var kvinna, nar man hade dugliga man att tillgå.
Här fattades skledes insigten derom, att det just är det kvin- liga elementet, som hittills saknats inom skolråden, och i många.
fall gjort det omöjligt för dem att så som sig bör fylla sin uppgift i.
öfvervakandet af skolorna för folkets barn.
anmärkes, att alla de utsedda valkandidaterna voro eller hade varit framsthende lärarinnor samt att af de fem utsedda en- dast fyra föreslogos, emedan man i Adolf Fredriks församling, såsom oss synes, med oriitt afstátt från att framställa förslaget, enlir man visste, att ordföranden och flera inflytelserika för- samlingsmedlemmar voro emot principen.