Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Så skulle, enligt ett å pluralitelens sida inom Utskottet anfördt exempel, en person, som blefve med våld hållen af annan och af honom slagen på något mindre ömtåligt ställe af kroppen, äga att till och med begå dråp, om han ej annorledes kunde undgå faran af att blifva ytterligare slagen.
En sådan utsträckning af nödvärnsrätlen anser jag i ett ordnadt samhälle vara betänklig.
Väl må hvar och en i allmänhet bibehålla den naturliga rättigheten, att, i sådane fall, der samhället icke kan mellankomma eller bereda ersättning, med våld förhindra en påbörjad rätlskränkning; men obestridligen måste samhället jemväl ega att moderera detta våld, så att icke för afvärjande af en ringare rätlskränkning, denna må vara aldrig så trängande, hvilket våld som helst skulle fä utöfvas, om rättskränkningen icke kunde annorledes eller med ett ringare våld förekommas.
1 öfverensstämmelse med den åsigt alt Slaten äger inskränka nödvärnsrätlen, äro ock beslämmelserne i 16 Kap. 8 § Jorda-balken, 28 Kap. 10 § Byggninga-balken, 22 Kap. 1 §, 23 Kap. och 26 Kap. 4 § Missgernings-balken af 1734 års Lag, äfvenså i Kongl. Maj:ls Proposition ifrågavarande 55 §, hvilken är hufvudsakligen lika med 7 Kap. C § Slraff-balken i Lag-beredningens Förslag. 54 Lag-Ulskoltels Betänkande N:o 20.
Lag-kommittéen, hvars förslag till denna § i så måtto skiljde sig från Lagberedningens, att i Kommitléens förslag förekomme orden: ”och kan faran ej annorlunda än med väld afvärjas”— anför i sina motiver till denna § följande: ”Såsom ett vilkor för nödvärnet, förutsälles allmännast, att den rättighet, som genom olaga våld angripes, är så beskaffad, att ersättning för förlusten deraf ej kan, genom anlitandet af Statens skyddsmakt, vinnas.
Våld, som sätter i fara den angripnes lif eller helsa, eller hvarmed man vill tvinga annan lill otukt, eller olofligen beröfva honom dess frihet, berättigar således den angripne till nödvärn.”
Emot de inskränkande bestämmelserne i besk ii lii ingen på de rättigheter, som skulle våldföras om nödvärn finge användas, har, så vidt angår de kännetecken, som från Kommittéens förslag äro bibehållna i 55 § af Kongl. Maj:(s Proposition och jag kunnat erfara, hvarken inom Kommittéen eller Beredningen reservation egt rum eller vid granskning af Kommittéens förslag anmärkning blifvit gjord.
Väl hlefvo vid 1854 års riksdag från beskrifningen på det fysiska våld, som skulle utgöra kännetecknet på rån och bestå i hot, som innebar trängande (ära för lif och helsa, uteslutne orden "för lif och helsa”, emedan ett hot kunde innebära trängande lära af den mest svåra art, utan att vara riktadt emot den öfverlännes lif eller helsa; men dervid bör erinras, att redan i 1734 års lag andre kännetecken förekomma å rån, än å det våld som berättigar till användande af nödvärn, och i 56 § af förevarande lag äro intagne bestämmelser då faran afser förlust af egendom.
Genom den af Utskottet vidtagna förändring af 55 § har icke nog tydligt blifvit utmärkt, att deri omlörmälda våld får ulöfvas då lära uppstår för ens rätt lill sin person, till skilnad från det i 56 § der angreppet närmast alser ens egendom.
På grund af hvad jag sålunda anfört, tillstyrker jag bifall till 55 § i Kongl.
Majds Proposition. § 57.
I 57 § har Utskottet tillstyrkt, att då fånge eller häktad person rymmer, skulle ock det våld få brukas, sorn lill rymningens förekommande vore nödigt.
Härigenom är rättighet lemnad att nedskjuta hvar och en rymmande fänge, äfven den som lill följd af bevakningens vårdslöshet, sprungit undan vaktare, ulan alt fången användt det ringaste våld, oell utan alt det ens fordras att fången är en för allmänna säkerheten vådlig person.
Det är nog att vaktaren ej kan springa honom fatt eller annan person är till hands att gripa lången.
Ja älven bysältningslången och den som införes till länshäktet, för att i brist af tillgång till böter undergå fyra dagars enkelt fängelse samt en helt och hållet olagligen häktad person, om han får det infallet alt löpa från bevakningen, får nedskjutas.
Likaledes den fånge, som målseganden gripit eller låtit gripa och, som det i 19 Kap. 2 § Missgernings-balken heter, i ”göino” häfver och hvilken han enligt 1 Kap. 3 § Straff-halken skall lemna underhåll, ty äfven sålunda gripen person är en fånge, änskönt han icke ännu blifvit aflemnad till kronobeljeningen eller i det offentliga fängelset, utan är i den enskildas ”gömo”, ett uttryckssätt, begagnadt sedan privata häkten blifvit afskaffade.
Jag kan icke fatta att samma lagstiftare, som med den högsta samvetsgrannhet skonar menniskolif, då fråga är om straffs utsättande, kan finna det förhållande, att en fånge utan användande af våld begagnar ett honom oftast af försummelse gifvet tillfälle att sätta sig i frihet, skulle vara ett så svårt brott emot samhället eller för detsamma medföra en så stor våda, alt del i allmänhet skulle berättiga till att nedskjuta fången för alt förekomma rymningen.
Upprorsmakare!), sorn slörer hela samhällets lugn skall varnas innan han får nedskjutas, men med fången erfordras icke ens det, om han söker rymma, äfven om det sker utan våld och han Lag-Utskottets Betänkande N:o 20.
55 vore en främling, häktad endast och allenast derför, att han ej kunnat göra sig begriplig för några landtjunkare, komna från en glad tillställning, eller all han vore en arbetare, sorn hade olyckan alt bära samma namn, som den hvilken misstänktes att hafva begått en stöld.
Att af slika skäl häktade ock befunnits bland fångars antal, visa Svenska donistolarnes protokoller.
Icke heller lärer någon annan eller ens en fånge, som icke fått kunskap om den ringa uppskattningen af hans lif, af sitt blotta förnuft kunna ana tillvaron af en lag, enligt hvilken han äfventyra!' alt mista lifvet om han sätter sig i frihet.
Deremot finner jag ali del skulle vara ganska beqvämt för fångförare, att genom ett skott ersätta bristen på egen vaksamhet och förekomma bestraffning af egen vårdslöshet.
Vådligheten af en så beskaffad, i den verkställande maktens mest underordnade och minst bil dade handllangares skön nedlagd, rättighet har ock blifvit insedd af Rikets vid 1823 och 1830 årens riksdagar församlade Ständer, på sätt närmare kan inhemtas af inom Högsta Domstolen afgifvet yttrande, förekommande å sidorna 38 och följande i den tryckta Kongl. Propositionen, och lill hvilket hänvisas.
Lika litet vid utöfningen af omförmälda rätt, som vid nödvärnsrätlens begagnade, lärer kunna fordras annan bevisning för all rättigheten ej blifvit obehörigen ulöfvad, än att förekommande omständigheter sådant styrka; men del är tydligt, att, i samma mån man utsträcker omförmälda rättigheters begagnande till sådane fäll, der intet märke af föregången strid erfordras, der måste allt mindre bindande omständigheter såsom tillfyllest bevisande godkännas, och följaktligen blifver det allt svårare och svårare alt kontrollera rättighetens behöriga begagnande.
Della åter kan icke annat än föranleda dess missbrukande; ty det är icke otänkbart alt en målsegande eller annan helst skulle önska att göra processen kort med fången.
Domaren skulle likväl, om han ock anade att ett sådant missbruk egt rum, säkerligen draga i betänkande att derför ådöma straff, så vida icke med fulla skäl kunde ådagaläggas, att missbruket verkligen skett.
Lagen icke tillåtit spillande af en fånges lif med mindre han salt sig till motvärn, och detta under liden då fängelserna och fångföringen varit oändligen mindre fullkomnade och dyra än nu.
Jag kan derföre icke tro, alt detta spillande af menniskolif vanligen skulle erfordras nu mera än förr.
Att man fortfarande, på samma sätt som hittills, är berättigad använda det våld, som utan dödande är nödigt till häktande af en förrymd fånge, och hvar och en annan som häktas må, derom kan väl intet tvifvel ega rum: men det är ej detsamma, som att skjuta ned honom som ett osjäligt djur.
Del särskilda förhållande äger likväl rum med straff-fångar, haline till arbete utom fängelset, och, hvilket sker både för Statens och deras eget hästa, att deras bevakande icke skulle kunna ulan allt för dryga omkostnader låta sig verkställas, så vida det icke vore tillåtet all nedskjuta dem, om de sökte alt rymma, och annat medel till rymningens hindrande ej förefunnes.
Tid och tillfälle att förut underrätta dem om ett sådant äfventyr saknades icke, och tilldragelsen skedde offentligt.
Den träffade en dömd förbrytare och en person som icke bort lemnäs eller kunde antagas vara okunnig om nämnde äfventyr.
Jag vägar derföre föreslå ali början af 57 § måtte erhålla följande med 7 Kap. 8 § i Lag-beredningens förslag öfverensstämmande lydelse : "Satler sig /änge elter häktad person till motvärn emot etc. äfvensom att efter 57 § mätte tilläggas en ny § af följande innehåll: ”Söker straff-långe att rymma, då han utom fängelset (ill ”arbete hålles, vare lag som i 57 § sägs, ändå alt han ej till motvärn sig sätter.
Skall förrymd fänge eller annan person häktas, 56 Log-Ulskollets Belänkande N:o SO. ”Aå må ock det våld brukas, som för häktningens verkställande "nödigt är, der ej svårare skada än i 14 § sägs genom våldet ”uppkommer.” Af Herr Domprosten Knäs:
Mot det af Ltskollets pluralitet vid slutet af 1 § gjorda tillägget: ’’Är brottet under synnerligen mildrande omständigheter föröfvadt; då må till straffarbete på lifstid kunna dömas’’; får jag reservera mig af följande skäl: l:o.
Detta tillägg innehåller en för Svensk lagstiftning hittills okänd nyhet, som strider icke allenast mot vår nu gällande lags stadganden om straff för mord, ulan ock mot ordalydelsen och syftningen i Lag-kommilléens Förslag till allmän Kriminal-lag, Lag-beredningens Förslag till Straff-balk och det af Kongl. Maj:t nu i nåder afglida Lagförslaget, eftersom i alla dessa lagförslag den ifrågavarande paragraphen förekommer i alldeles enahanda ordalag och utan det ofvananförda af Utskottets pluralitet gjorda tillägget; 2:o.
Della tillägg kan icke anses ega fast grund i det allmänna rättsmedvetandet, då hvarken de högre domstolar, som öfver Lag-kommittéens förslag lili allmän Kriminal-lag utlåtanden afgifvit, eller Högsta Domstolen, vid granskning af det nu förevarande Kongl. Lagförslaget, yttrat ett ord om nyttan och behöflighelen af ett sådant tillägg; 3:o.
Detta tillägg svnes mig innebära en inre motsägelse, eftersom bestämmelsen:
"synnerligen mildrande omständigheter”, icke, efter min uppfattning deraf, kan sammanslå med den i den närmast föregående satsen gifna definitionen på mord, hvarjemte, om ock motsägelsen skulle kunna bortförklaras, följden blefve, att hvad som hör betraktas såsom sällspordt undantag, skulle i viss mån till regel upphöjas; 4:o.
Icke heller synes mig af olikheten i den definition på mord, som är gifven i 1734 års lag (”försåtligen och i löndom”) och den, som i det Kongl. Lagförslaget förekommer (”i uppsåt alt döda, med berådt mod”) skäl för det gjorda tillägget kunna bernias, ty, om än i visst hänseende den förra definitionen är inskränktare, så är den ock i annat hänseende både obestämdare och vidsträcktare, emedan, såsom Lag-kommilléen i dess förslag lill allmän Kriminal-lag bifogade motiver sid. 48 yttrar, "af orden försåtligen och i löndom ej följer, att gerningsmannen åsyftat den andras död, eller ens föreställt sig den, såsom en möjlig påföljd af gerningen”; 5:o.
Delta tillägg utgår från en sammanblandning af rättens och af nådens begrepp, hvilkas olikhet lagstiftningen icke kan misskänna, utan att löpa i strid mot håde de religiösa och de philosophiska principer, pä hvilka rättsvetenskapen ytterst hvilar och hvilkas tillämpning äfven fordrar, att det största och svåraste brott måste beläggas med det största oell svåraste straff såsom konstant regel, frän hvilken endast från nådens, men icke från rättens synpunkt, undantag kan medgifvas; 6:o.
Om ock genom del ifrågavarande tillägget, så framt del skulle komma att i lagen inlagas, en lindring i den högsta domaremagiens göromål och ansvar kunde beredas, så skulle denna lindring åstadkommas endast genom att till de lägre domstolarnes bedömande öfverflytta hvad som måste förutsätta den vidsträcktaste och allsidigaste öfverblick af hela rättstillståndet i landet äfvensom den klarsyntaste och mognasle pröfning af hvarje särskildt fall, en öfverblick och en pröfning, som endast, hos lagens och samhällsordningens högste Vårdare och hans rådgifvare kan med full säkerhet påräknas.
Endast härigenom kan ock full enhet och likstämmighet vid afgörande af dylika ytterst magtpåliggande och stundom mycket invecklade mål beredas.
Häraf följer ock, att jag äfvenledes mäste reservera mig mot sådane i 2, 3, 4, 5, 20, 30 och 37 §§ förekommande straffnedsätlningar, som blifvit der intagne såsom konsequenser af ofvannämnde vid i § gjorda tillägg."
Hvarjemte Herr Domprosten Knös förklarade sig i afseende å 24, 25 och 37 §§ i Förlältningsförslagel förena sig med Herr Olivecrona, och i fråga om 55 § instämma uti den af Herr Lagerbielke afgifna reservation.
Af Lag-Uiskollels Betänkande N:0 SO. 57 Af Herr Biskopen, f. d.
Slals-rådet
I följande delar af det lagförslag
Utskottet nu går att förelägga Rikets Ständer, har jag ej kunnat biträda Utskottets beslut, och får mot detsamma mig reservera: instämmande i Herr Domprosten Knös’ reservation anser jag andra momentet af § 1 böra utgå.
Detta moment upphäfver den eviga och oföränderliga lag, sorn vid mord fordrar lif för lif.
Så snart brottet måste stämplas som mord, kan den öfvertygelse om betydelsen af lag och räll, som i deras kraf icke ser blott föranstaltanden för varning och för bättring, utan ock en försoning för öfverträdelse!) af samhällets djupaste och heligaste grundlagar, icke erkänna annat straff än döden.
Det ligger icke blodtörst lill grund för denna öfvertygelse, men strängaste aktning för den rättvisa, hvilken skyr alt genom slapphet i lagen eller dess tillämpning, såsom man fordom plägade uttrycka sig, samla blodskuld öfver landel.
Men mensklig lag kan omöjligen så noga bestämma ett brotts kännetecken att icke undantag från dess tillämpning olla kunna vara den högsta rättvisa.
Denna kallar man, såsom Utskottet rätteligen anmärkt, nåd.
Den är genom Regerings-formens § 25 lagd i Konungens hand och hör ej derifrån förryckas.
Den mördare, som efter pröfning af samhällets högsta myndighet, benådas till lifvet, går mera fri och renad från det mest alskyvärda i hans brott, än om denna pröfning, lättare blottställd för påtryckningen af omständigheter, som på brottets bedömande icke boil inverka, förlägges till underdomstol.
Det synes mig ock som skulle den olycklige icke sakna rätt att begära denna högre pröfning för alt både inför egel samvete och inför det samhälle, hvars frid han kränkt, vinna ursäkt.
Ehuru jag är långt ifrån att gilla den stränghet i nu gällande lag, som med skäl kan sägas, då Konungen alltför ofta nödgas använda sin benådningsrätt, göra lagens stadganden till undantag, och undantagen till regel, är jag dock öfvertygad derom, att med den inskränkning användandet af dödsstraff fått i förevarande lagförslag, äfven om detta andra momentet af i § utgår, Konungens benådningsrätt icke bar för vidsträckta gränser.
Då jag ej kan godkänna Utskottets förslag i denna punkt, kan jag ej heller för min dol godkänna de förändringar i §§ 2, 3, 4, 20, 30, 37, som af llskotlet motiveras genom det tilläsjs, som i första S skett lill det i Kongl. Maj:ls nådiga Proposition meddelade lagförslag.
Genom § 10 är all enligt nu gällande lag stadgad vådabot upphäfd.
Enligt min lanke hade den, huru lindrig den än må bestämmas, dock boil vara bibehållen.
Uti dråp, som sker mera af våda än af vållande, ingår dock till någon del äfven det sednare.
En vådobot tillfredsställer samhällets fordran på godlgörelse, och är för den, genom hvilken olyckan limat, lugnande genom vissheten att hafva godtgjort inför lagen sitt fel.
1 afseende på § 37 instämmer jag i den af Herr Olivecrona afgifna reservation.
Den lydelse sorn gifvils åt § 55 med förändring af denna §:s lydelse i det af Kongl. Majit framställda förslaget, är så obestämd och vådlig att jag icke kan tillstyrka den.
Det åberopade uttrycket i Kongl.
Förordningen den 4 Maj 1855 om rån, angifvet' dock i hvad hänseende tvingande fara kan anses vara för handen.
Här är detta lemnadt obestämdt och torde komma alt medföra en ytterst svår eller temligen godtycklig tillämpning af lagens föreskrift.
Jag förenar mig således med Herr Lager bjelke i afstyrkande af den af Utskottet antagna redaktion af denna §.
Slutligen kan jag ej undgå att anmärka den olika betydelse som orden mord och dråp i lagförslaget erhållit emot den de hittills haft.
Gällande lag och språkbruk tillägger det sednare ordet en vidsträcktare betydelse än det förra.
Allt mord är dråp, Bih. till It.
Prot. 1859 & '1860.
7 Sami. i Afd. 8 Haft. 8 58 Lag-Utskottets Betänkande N:o 20. men icke hvarje dråp är mord.
Äfven i förevarande förslag förekommer i § 69 ordet dråpare i denna vidsträcktare mening.
Flera lagrum i 1734 års lag och sednare författningar, hvilka genom detta förslag ej upphäfvas, gifva det densamma.
Det hade derföre varit riktigare att öfverlemna åt den slutliga granskningen af vår lag eller åtminstone af vår broltmåls-lag att gifva de nja bestämmelserna åt dessa ord.
En ändring i öfverskriften genom uteslutande af ordet mord, och i § 1 genom alt insätta ordet dräpa i stället för döda, hade afhjelpt den förvirring, som kan förorsakas af samma ords olika betydelse i samtidigt gällande lagrum.” Af Herr Domprosten Björlin" : ”Vid 2 §.
Enligt hvad vid 1 § blifvit anmärkt af Domprosten Knös, i dess reservation, i hvilken jag instämt, anser jag alt inga mildrande omständigheter vid 2 § böra ifrågakomma.
Utskottet har genom della tillägg dessutom gjort paragrafen otydlig och obestämd och derigenom, efter mitt omdöme, i delta afseende försämrat det nådiga förslaget.
Men jag kan ej uraktlåta att vid detta tillfälle reservera mig emot det sätt, på hvilket sjelfva det nådiga förslaget i denna § a
Ilia odla t försöket lill mord.
Straffbestämmelser för försök till brott finnas i allmänhet ej upptagna i 1734 års lag, och detta är ulan tvifvel en brist, som erfarenheten gjort alltmera kännbar; och anser jag derföre alt det nådiga förslaget förfarit mycket rätt, då det, i likhet med de flesta utländska lagar, stadgat straff för försök till mord.
Vid behandling af detta grannlaga ämne är dock framför allt nödigt ali noga fasthålla den grundsatsen att försöket skall straffas i den mån det uti yttre hänseende är mer eller mindre fulländadl eller närmar sig sin fullbordan, tj eljest förvirrar och fördunklar man begreppet af försök.
Till della fel har det nådiga förslaget gjort sig skyldigt, då del vid stadgandet af straffbestämmelser för försök till mord endast gör afseende på den större eller mindre skada, som försöket åstadkommit, ty denna skada är ingalunda någon mätare af försökets större eller mindre brottslighet, hvarföre ock det fulländade försöket till mord, som händelsevis åstadkommit mindre eller ingen skada, skall, efter det nådiga förslaget, träffas mindre än det ofulländade försöket, som tillfälligtvis åstadkommit större skada, men som i sig sjelf är mindre brottsligt än det förra.
Äfven är den beskrifning, som i det nådiga förslaget göres på försök (ill mord, nemligen att gerningsmannen blef från brottets fullbordan hindrad genom omständigheter, som voro af hans vilja oberoende, så obestämd alt man vid tillämpningen mäste räka i villrådighet, huruvida ej blotta förberedelserna till mord äfven skola såsom försök straffas.
Af dessa anledningar anser jag alt det nådiga förslagets andra paragraf bör omarbetas i öfverensstämmelse med de åsigter Lag-beredningen uti sitt förslag till Straff-Balk uttalat i denna sak.
Då det nådiga förslaget, derigenom att det i andra paragrafen utsatt straff för försök till mord, godkandt den grundsatsen alt försök lill de grofsta brotten ej böra vara strafflösa, fordrar konseqvensen alt straff äfven bör i lagen stadgas för försök till dråp; och bör lagstiftningen ingalunda afhållas frän detta stadgande af de svårigheter, Lag-VIskotlets Betänkande lS;o 20.
59 sorn vid tillämpningen möjligen kunna ifrågakomma.
Dessa svårigheter har man förnämligast sökt uti en förment brist på bevisning.
Men om denna blist ock skulle vid några fall förefinnas, så skola dock många andra fall inträffa, då bevisningen är klar och tillförlitlig, och de sednare böra ej lemnäs strafflösa derför att de förra ej kunna bestraffas.
Lag-Utskottets påstående att försök lill dråp skulle uti det nådiga förslaget vara beslraffadt, enligt de under rubriken om såramål och ringare misshandel uppställda paragrafer, är ej grundad), emedan enligt dessa paragrafer skulle ej sjelfva försöket till dråp blifva beslraffadt ulan blott den skada, som genom försöket åsladkommes; och om detta försök oek vore lill sin form fulländad! och fullt bevisadt, men ej åstadkom någon skada, skulle det ei kunna beläggas med högre straff än böter till ett belopp af 50 K:dr Knnt, enligt 16 '§.
Med anledning häraf anser jag att en paragraf om försök till dråp bör tilläggas i öfverensstämmelse med de åsigter, som jag här ofvan uttalat vid andra paragrafen om försök till mord.
För öfrigt instämmer jag uti Professor Olivecronas reservation emot 37 § samt uti Herr Lagerbjelkes reservation emot förändringarne uti 55 §.” Härförutan har Herr Domprosten Björling förklarat, det han för sin del ej heller godkände den af Utskottets pluralitet i den del af författningen, som handlade om envig, föreslagna straffnedsätlning och öfriga deri vidtagna förändringar.
Af Herr Professoren Sundberg, hvilken instämt i fråga om § 1 med Herr Domprosten Knös, — i afseende å 2 och 3 §§ med Herr Domprosten Björling, — i fråga om 37 §, hvars förändrade Ijdelse jemväl i öfrigt af Herr Professoren ogillats, med Herr Olivecrona, — samt beträffande 55 § med Herr Lagerbjelke.
Af Herr Thollander, hvilken förenat sig med Herr Olivecrona i fråga om förändringen af 37 §.
Af Herr Histner: ”Då de stora, med uppoffring af konseqvens, reda och ordning tillkomne olägenheter, hvilka åtfölja sättet alt delvis förändra den allmänna strafflagen, af ingen lärer kunna bestridas, hade, sedan vid de tvänne föregående riksmötena ganska väsendlliga och omfattande delar af strafflagen blifvit omarbetade och antagna, man nu bordt ega grundade skäl alt hoppas, det åtminstone vid denna riksdag ett förslag till omarbetning af strafflagen i sin helhet kunnat föreläggas Kikets Ständer till antagande och att icke, på sätt som nu skett, vid ifrågaställde fortsättning en slik fragmentarisk omarbetning af strafflagen än vidare skulle komma i fråga, helst vid nu gjorda fortsättning olägenheterna af denna partiela förändring tydligare och bjerlare än förut visat sig.
Enär emellertid en lagförbällring i afseende å våld emot person är af högsta behof påkallad och ett förkastande af hela förslaget, på de af mig nu uppgifna grunder, skulle kunna verka derhän att laglörbättringen i de ämnen, som utgöra föremål för Utskottets förslag, under måhända många år skulle komma alt uppskjutas, har jag ansett dessa betänkligheter emot lagförslaget i sin helhet böra vika samt i stället velat förorda dess antagande, med ändringar likväl af de §§, jag här nedan går att föreslå: § 57.
Ett stadgande af beskaffenhet som det, hvilket förekommer i denna § och hvarigenom en fångvaktare berättigas att exempelvis skjuta en redan på ftyklen kommen fånge, anser jag slpidande emot rätls-idéen och begreppet om civilisation.
Endast i så - GO Latj-Utskottels Betänkande N:o 20. dant fall alt en fånge sätter sig till motvärn emot den, som vill rymningen förekomma och rymningen icke kan på annat sätt än genom våldsamma medel hindras, böra sådana medel få användas; men alt i lagstiftningen medgifva alt äfven en för ringa brott eller endast såsom försvarslös häktad person, som, ledd af det hos hvarje menniska inneboende naturliga begäret att återvinna förlorad frihet, dertill måhända en försumlig fångvaktares underlåtenhet att behörigen vaka öfver fången gifvit anledning, skall utsättas för påföljden alt mista lifvet — en straffpåföljd, som endast drabbar samhällets grofsta brottslingar — ka 11 icke ur rättsgrund försvaras.
Utskottets majoritet framhållit emot en förändring af ifrågavarande § i den syftning, jag antydt, hafva varit svårigheterna för fångvaktare att, ulan den nu i §:ii medgifna rättighet till vålds användande, förekomma rymning af fångar, då de i och för gemensamt arbete hällas utom fängelse.