Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Utskottet, som tagit detta memorial i öfvervägande, finner visserligen, att långa uppskof i omförmälda hänseende kunna leda till ooruningai, men då deremot förekommer: att ej någon må emot 5 §.
1 Gap.
Giftermåls-Balken till äktenskap tvingas, utan att, så mannens, som qvinnans frivilliga ja och samtycke bör gifteimålet fästa; 11 Lag-Utskottets Memorial, N:o 27. alt ett påbud för fästehjon, att, inom viss tid, fullborda den handling, som lagstiflaren således ansett böra grundas på deras fria villja, skulle stå i upppenbar strid med berörde lagrum; att det i 3 §. 12 Cap. åberopade Balk, stadgade förbud för dem, att ”före vigseln flytta i hus och bo samman”, innefattar ett correctiv emot den af motionären befarade osedligheten; att helgden af en inrättning icke upprätlhålles genom tvånget utan öfver^ tygelsen, hvars bibringande, så vidt vigseln angår, måste utgöra presterska_ pels omsorg; och ändtligen alt presterskapet i i5 Cap. 17 §.
Kyrkolagen, fått sig ålagd t att varna emot ”i lång tid anstående förlofningår”, hvarmedelst lagsLiftaren anvisat den väg, som, med bibehållande af den frihet, som utgör lmfvudvilkoret för äktenskapet, lämpligast bör kunna leda till det af motionären åsyftade mål; Så får Utskottet, som, med afseende å nu anförde omständigheter, ej kan understödja ifrågavarande motion , vördsamt tillstyrka, all densamma icke må till nägoti åtgärd föranleda.
Stockholm den 1 November 1844* Ant. till Exp. UtsL den 1 Nov. kl 2 e. ra.
Memorial, i anledning af återremiss utaf Utskottets under l\'.0 8 afgifne Utlåtande öfver väckt fråga om förändring i 12 Cap. 1 § Gif termåls-Balken cell i5 Cap. 24 <§.
Nämnde utlåtande, deri den uti berörde hänseende föreslagna förändring är vorden afstyrkt, har af Höglofl.
Ridderskapet och Adeln, samt af 12 Lag-UIskottels Memorial, N.o 28.
Preste-Ståndet blifvit till Utskottet återremitteradt, på grund af gjorda anmärkningar, åsyftande att förändring måtte ega rum; men som de öfrige respective Riks-Stånden godkänt utlålandet, ocdi frågan således, jem1 i k t 87 § Regeringsformen, förfallit, har Utskottet ansett anmärkningarne icke böra till någon åtgärd föranleda; liviIket Utskottet får hos de förstnämnde två Riks-Stånden vördsamt tillkännagifva.
Stockholm den 3i October 1844. SS. Ant. till Exp. Utsk. den 1 Nov. kl. 2 e. ra.
Memorial, i anledning af dl er remiss af Utskottets Betänkanden A .ris 2 och 12.
Till Lag-Utskottet liar, i anledning af gjorde anmärkningar, Högv.
Preste-Ståndet återremitterat Utskottets Betänkande» N:ris 2 och 12, angående det förra, väckt fråga om bestämmande af ansvar för så kallade husdjurs misshandling, och clet sednare, angående Kongl. Majrts Nådiga Proposition om intecknande af ej mindre lifstids städja och undantags-aftal, än ock all annan afhandling om nyttjanderätt till fast egendom ålandet; men som dessa betänkanden blifvit af tre Riks-Ständ bifallna, neral.
N:o 2 af Ridderskapet och Adeln den 26, af Borgare-Ståndet den 28 och af Bonde-Ståndet den 21 sistlidne September, samt N:o 12 af Ridderskapet och Adeln och Bonde-Ståndet den g, samt Borgare Ståndet den 12 dennes; så, enär, enligt 877 §.
Regeringsformen, samt 3 punkten af \g §. Riksdags-Ordningen, tre Stånds mening i dylika frågor utgör Rikets Ständers beslut, samt återförvisning ifrån ett Riks-Stånd i dessa mål således ej betager samma beslut deras kraft och verkan, anser Utskottet, vid detta förhållande, något utlåtande öfver de gjorda anmärkningarne icke erfordras; livilket Utskottet härmedelst får hos Högv.
Preste-Ståndet vördsamt anmäla.
Stockholm den 3i October 1844- Lag-Utskottets Betänkande, N.-o 29, 13 M Ank. till Exp. Ulsk. den 1 No v. kl. 2 e. m.
Betänkande, i anledning af väckt motion om upphäfvande af 3, 5 och 6 i 2 Capitlet Giftermåls-JSa/ken och förändring af q i samma Capital och Balk.
Bonde-Ståndet har Riksdagsfullmägtigen från Stockholms Län, J. A. Zetterberg, uti ingifvet och till Lag-Utskottets behandling öfverlemnadt memorial, yrkat, att äktenskap emellan syskonebarn samt de i Giftermåls-Balkens 2 Capitels 5 och 6 §§. omnämnde besvågrade personel- ma få ega rum, utan att Konungens tillstånd dertill må erfordras, och att berörde §§., sådane de lyda i Kongl. Förordningen den io April 1810, jemte 3 §. i åberopade Capitel och Balk, alltså måtte till all kraft och verkan upphöra.
Till stöd för detta yrkande, har blifvit anfördt, beträffande si stberörde lagbud, som bjuder, att syskonebarn ej inäga taga hvarandra till äkta, utan att Konungen gifver der lof till, att då, så vidt man kan döma af Kongl.
Kungörelsen den 8 September 1829, något hinder för erhållande af det Nådiga tillståndet ej möter, derest contrahenLerne äro välfrejdade, svntes, enär detta är ett gemensamt villkor för alla äktenskapsförbindelser, preslerskapet lika väl kunna åläggas tillsynen i denna del, då fråga är om syskonebarns giftermål, som oskyldas, och att utverkandet af Konungens lof således blott är en ändamålslös formalitet, hvartill kom, att hos folket den föreställning vore rådande, att Konungen icke kan neka sj^skonebarn, att med hvarannan ingå äktenskap; samt att omförmälde föreskrift endast förorsakade Embetsmyndigheterne ett onödigt besvär; och hvad angår de i 5 och 6 §§. uppräknade besvågrade personer, hvilka genom Kongl.
Förordningen den io April 1810 blifvit berättigade att ingå äktenskap, om Konungen sådant tillåter: att- förbudet i denna del grundades på forntida åsigter, h vilka voro af andra länders sednare lagstiftningar förkastade; att, om det läge något brottsligt eller skadligt i berörde personers giftermål, Konungen ej borde ega magt, att dertill lemna tillstånd; och att, i annat fall, lagen deremot ej borde innefatta något ens vilkorligt förbud; i sammanhang hvarmed motionären anmärkt, att 9 §. uti oftanänuide Capitel, der det heter: ”Vare ock äk~ 14 Lag-lJ(skottets Betänkande, IV.-o 29. tenskap lika förbudet om blodsbandet kommer af äktenskapet eller lägersw<h”, icke vore nog tydlig, emedan deraf icke syntes, huruvida det ”före äktenskapet okända lägersmålet ulgör laga hinder för äktenskap ,ellerej.
Da det emedlertid vore omöjligt för prest att känna andra lägersmål, än de, Indika hos honom blifvit anmälda, eller sådana, som efter skedd lagföring, blifvit lagligen styrkte; då han således ej hör ådraga sig det i 12 § förenämnde Capitel bestämda stränga ansvar, derest han viger personer, hvilka, eenom för honom okändt lägersmål, öro hindrade alt ingå äktenskap, och då ifrågaslällde stadgande, enligt motionärens åsigt, blott har till föremål att förekomma sådana sedligheten sårande förhållanden, som vore en följd afen föregången uppenbar lastelig lefnad; har motionären, som ansett beiöide stadgande i omförmälde hänseende mindre klart, hemställt, om icke, föi dess förtydligande, detsamma borde erhålla följande förändrade lydelse:
Vaie ock äktenskap lika förbudet, om blodsbandet kommer af äktenskap eller föie lysningen lagbeifradt lägersmål.”
Denna motion har Utskottet tagit i öfvervägande; och vidkommande först frågan om svskonebnrns rätt, att utan Konungens lof ingå äktenskap; så tvekar icke Utskottet, att i denna del understödja motionären.
Den fordna föreställningen, att könsförbindelser emellan syskonbarn skulle strida emot religionen, har redan längesedan försvunnit tillika med alla deipa giundade tvifvel om tillåtligheten af dylika förbindelser.
Man har dock anmärkt, att nödvändigheten af Konungens tillåtelse till dessa förbindelser skulle tjena alt vårda åldriga tänkesätt, som bevara sedligheten hos personer, hvilka, i följd af shigtföi hållanden, lefva i större förtrolighet tillsamman; men man synes härvid hafva förgätit, att berörde tänkesätt, lemningar från en lagstiftning, hvilken ansåg äktenskap emellan syskoneharn stridande emot religionen, icke mera finnas till, sedan en längre tids erfarenhet, att Konungen, så vidt Utskottet känd t är, aldrig vägrar omförmälde tillåtelse, vant allmänheten alt betrakta ingåendet af aktens'ap emellan syskoneharn, ej blott såsom vilkorligen lofgifne', utan snart sagdt såsom en medborgerlig rättighet, endast förbunden med iagttagandet af en viss formalitet.
Då vid sådant förhållande ifrågaslällde stadgande ej lärer kunna anses såsom något skydd emot osedligheten; då för dess bibehållande annat skäl icke blifvit anförd t, än det, som hemtals från förutsättningen om ett sådant skydd; då skyldigheten alt söka Konungens tillstånd, medför onödig 15 Lag-U tskottits Bttiinkamli j IV.-o 23. omgång och borttager en icke obetydlig del af åtskillige Embetsmäns tid, som kunde användas till mera gagn för det allmänna; och då stadgandet följaktligen i verkligheten blott gör olägenhet och skada; får Utskottet vördsamt tillstyrka, att genom utfärdande författning mätte förklaras, att 2 Ca/:. 3 Giftermål-Bni ken, om förbud för syskonebarn att taga hvarannan till äkta, utan att Konungen gifven der lof till, upphört att vara gällande, dock utan att någon förändring härigenom skett i Jagens stadganden i 13 Gap. / Rättegångs - B al ken, om fäf emot. d mara och i ty Gap. y samma.
Balk, om fäf emot vittne: , i hvit ka fall det kummer alt förblifva, vid hvad hittills jöreskr/Jvet varit.
Hvad åter angår rättigheten för de i 5 och 6 §§. af Giftermåls-Balkens 2 Cap. omnämnde besvågrade personer, att, utan Konungens lof, knyta äktenskaps-förbindelser; så, ehuru numera medgifvet är, att ej eller dessa förbindelser äro i religieust och moraliskt hänseende olillåtlige, anser likväl Utskottet betänkligt, att helt och hållet lossa alla band i förevarande fall.
Då 18 i o års lagstiftare förvandlade det ovilkorliga förbudet emot omförinälde förbindelser, till ett vilkorligt, gåfvo de, enligt Utskottets omdöme, tidens förändrade tänkesätt all den hyllning, dem tillkommer.
— Förhållandet emellan en person och hans brodersons eller systersons, faderbroders eller moderbroders enka är icke lika det, som råder emellan syskonebain.
Det förra är ofta förenadt, å ena sidan, med en rätt till omvårdnad, och deraf härflytande myndighet, och, å den andra, med beroende och undergifvenhet.
Det rörer de inre krafterne för familjens bestånd, och måste derföre så mycket omsorgsfullare bevaias
Då nu detta ömsesidiga förhållande lätteligen kan missbrukas, bör äfven något band derå finnas; och Utskottet anser sig, i följd häraf, ej kunna biträda motionen härutinnan; utan får alltså vördsamt tillstyrka, att densamma, i denna de1, mätte leninus utan afseende.
Till enahanda omdöme föranleder jemväl n olionärens hemställning om ett förtydligande af g §. i 2 Capitlet CilUrmåls-Ba.ken 16 Lag-Utskottets Betänkande, TT.-o 30.
Då lägersmål kunna blifva kända på andra sätt, än genom’ lagföring, men motionärens förslag skulle leda dertill, att inga andra än de lägersmål, som vaiit åtalade, verka till hinder för äktenskap, samt en betänklig inskränkning i lagens nu gällande stadganden således skulle uppkomma, derest samma förslag antages, får Utskottet vördsamt föreslå, att motionärens förs/tig till ändring i g §. 2 Cap. GifternuVsBalken ej eller må bifallas.
Stockholm den 1 November 1344* J\@. 3ö« Allt. till Exp.
TTtsk, d. 5 Nov. kl. 1 e. m.
Betänkande, 1 anledning af vackt niotio? 1 om för Härin g af Kong/.
Kungörelsen den 1 October 1812 rörande vissa iakttagelser vid bes värs-skrifters och ansökningars inlemnande. t.-t Enär berörde Kongl. Kungörelse skall blifvit olika tolkad, så väl i , !li lS 1 ^balter, som 1 Högste Domstolen, i så måtto, alt sakegare, som e - c ..... ..........x uueunos vauon. jjorgare Standet ingilvet, och den 25 sistlidne Augusti, till Lag-Utskottet remitleradt memorial, yrkat att, som nu anmärkta skiljaktighet i domares åsigter vole vådlig för enskilde, och föranledde osäkerhet i lagskipningen, det måtte alltså eu förklaring varda utfärdad, till undanrödjande af en sådan skiljaktighet; och som 1 de fleste fall den mening gjort sig gällande, att fullmakt icke erfordras, derest besvärsskrift eller ansökning blifvit afsakegaren egenhand, gt undertecknad, har motionären hemställt om icke denna mening må iorklaras såsom den rätta. ö Utskottet, som under öfverläggning förehaft denna motion, får i anledning deraf upplysa hurusom Kongl. Maj:t, genom ifrågaställde kungörelse enmat vederbörande, att vid Besvärs-skriflers och ansökningars ingifvande 17 Lag-Utskollcts Betänkande, JY.-o 30. så Lill Kongl. Maj:t som Lill Collegier och Embetsman noga iagttaga hvad allmänna. lagar cch flere författningar påbjuda, att, då sakegaren sjelf ej kan skrifva och således icke egenhändigt undertecknat besvärs-skriflen eller ansökningen, dels författaren deraf bör, enligt Kongl. kungörelsen af den 29 Juli 1773, utsätta dess namn och syssla, dels ock alt derjemte behörig full— magt till besvärens och ansökningens ingifvande skall vara dem bifogad, vid påföljd, att, om sådant uraktlåtes, någon pröfning af målet icke eger rum.
Nu, enärföremålet för omförmälde
Kungörelse icke varit att göra någon förändring i hvad lag och författningar förut stadgat, angående hvad iagttagas borde vid besvärs-skrifters och ansökningars inlemnande, utan,enligtuttr vek liga ordalydelsen, att blotterinra vederbörandeoinskyldighetenatt noga iagttaga dessa stadganden ; alltså och då lagen i i5 Cap. 4 §•
Rättegångs-Balken meddelar den allmänna bestämmelse, att, ”ej må någor kära och svara för annan, innan han anlen muntligen inför
Rätten af sakägaren dertill förordnad är, eller viser hans öpna bref derom”; då, i öfverensstämmelse dermed; 7 §. af samma Gap., ovilkorligen fordrar fullmagt för ombud, som skall i högre Rätt någon sak fullfölja; och då dessa lagens, till säkerhet och ordning ledande bud, icke före utfärdandet af förenämnde Kongl. Kungörelse blifvit förändrade eller upphäfne; synes som skulle deraf böra följa, att, då talan genom ombud utföres, ombudet jemväl numera bör vara försedd med sakegarens för sådant ändamål meddelade fullmagt.
Då emedlertid det är af Utskottet kändt, att, på sätt motionären anmärkt, skiljaktiga meningar i denna del hos domare yppats, och ordalydelsen i merberörde Kongl. Kungörelse, enligt Utskottets omdöme, gifver anledning till en så beskaffad skiljaktighet, finner Utskottet, lika med motionären, nödvändigheten påkalla en till enhet och sammanhang i lagskipningen i förevarande hänseende verkande förklaring; och får Utskottet, i följd häraf, i så måtto understödja motionärens framställning, som Utskottet vördsandigen tillstyrker, det mätte genom allmän förf ältning stadgas: att hvad Kongl. Kungörelsen den 1 October 181st innehåller derom, att då sakegaren sjelf ej katt skrifva och således icke egenhändigt undertecknat besvärskrift eller ansökning, som till Kongl. Maj:t samt till Dess och Rikets Collegier och Embetsman ingifves, behörig fullmagt dertill skall vara Bih. till R.
7 Sand. 1 AJd. 11 Häftet 3 18 Lag-Utskottets Betänkande, N:o 30. bifogad- bör så förstås, att, äfven om sakegaren egenhändigt skrifvit och undrtecknat besvären eller ansökningen, skall, då skiften ingifves af annan person; än sakegaren sjelf, dennes fult magt för ingifvandet vira bifogad, vid påföljd att eljest någon pröfning af samma skrift icke eget- rum.
Stockholm den i November Reresvationer.
A f Herr Grefve Munter: ”Under den tid Kong!.
Kungörelsen den i October 1812 hittills varit gällande, har densamma i allmänhet blifvit tillämpad på sådant sätt, som motionären föreslagit, att dess mening skulle förklaras.
Detta öfverensstämmer äfven, enligt min tanka, med författningens ordalydelse; och då ändamålet med en fn II magt är, dels att betrygga en part emot möjligheten att icke någon må, emot hans vidja eller honom ovetande, företaga sig utförandet och bevakandet af hans talan, dels ock att utgöra ett bevis, ej mindre för den Embetsmyndighet, inför hvilken fullmagten uppvisas att den, som uppträder såsom annan persons ombud, verkeligen har rlennes uppdrag dertill, än ock för motparten, derest sådan finnes, att det icke är med obehörig person, som han kommer att inlåta sig i svaromål, men alla dessa omständigheter, som göra fulhnagt nödvändig, i de händelser, då sakegaren ej är sjelf tillstädes, eller egenhändigt författat besvärsskrift eller ansökning, synas vara undanröjda, så snart part sjelf skriftligen utvecklat sin talan och egenhändigt undertecknat besvärsskrift^ eller ansökningen, har jag ansett att, om någon förklaring skulle finnas vara al behofvet påkallad, den borde innehålla: att hvad genom Kongl. Kungörelsen den 1 October 1812 är vordet stadgadt derom, att, då sakegaren sjelf Tej kan skrifva, och således icke egenhändigt undertecknadt besvärsskrift eller ansökning, som till Kongl. Maj:t, samt till] Dess och Rikets Collegier och Embetsman ingifvas, behörig fullmagt dertill skall vara bifogad, bör så förstås, att då sakegaren egenhändigt undertecknat besvären eller ansökningen, utgör den omständighet, att fulhnagt saknas, icke hinder för besvärens eller ansökningens upptagande till pröfning.” 19 Lag-Utskottets Betänkande* N.-o 30.
Af Herr Friherre Stjernsten, med tillkännagifvande, att han icke deltagit i Utskottets öfverläggning och beslut.
Af Herr Cedersträhle, som biträdde Herr Grefve Monters mening.
Af Herr T horn, som, åberopande motionen, ansåg författningens ordalydelse lemna stöd för den af honom föreslagne förändring.
STOCKHOLM, Lundberg & Comp., 1844■ Lag-Utsko'tets Betänkande, N.-o 31. 1 M 31.
Ank. till Exp, Utsk. den 9 Nov. kl. 1 e. m.
Betänkande, i anledning af väckta motioner angående förändring i vissa delar af nu gällande lagstadganden om giftorätt och arfsrätt, samt morgongåfva och fördel.
Uti dessa ämnen hafva till Lag-Utskottets behandling blifvit öfverlemnade nedan omförmälde motioner nemligen: fiån Vällofl. Borgare-Ståndet: af Herr Ekholm, och från Hederv. Bonde-Ståndet: l:o af Niklas Nilsson från Calmare Län, med hvilken M. Månsson, Pehr Jönsson, Sven Isaksson och Per Bengtsson från nämnde Län, sig förenat; 2:o af Johannes Andersson från Skaraborgs Län, hvilkens framställning blifvit biträdd af Nils Nilsson från Wermland, J. A. Zetterberg och A.
Sundholm från Stockholms Län, Johan Persson från Upsala Län, F. von Zweigbergk från Skarabor gs Län, samt B.
Lind, L.
Rasmusson och Erik Christensson från Götheborgs och Bohus Län; 3:o af Anders Persson från Örebro Län; 4:o af Petter Persson från Jönköpings
Län, hvars motion blifvit understödd af J.
Samuelsson och yl. J. Sandstedt från samma Län; 5:o af Ephraim Larsson från Elfsborgs Län; 6:o af Anders Jonsson från Östergöthlands
Län, i hvars motion J,. M.
Knutsson från samma Län och Petter Mårtensson från Jönköpings
Län instämt; och 7:o af Olof Nilsson från Westerbotten.
Med undantag af den sistnämnde, för hvars motion här nedan kommer att närmare redogöras, hafva öfrige motionärer sammanstämmigt yrkat, dels att den ski/lnacl i rätt till arf för olika kön, som nu eger rum efter landsrätt, mätte upphöra, och en lika arfsrätt stadgas för man och qvinna; dels ock att deri olikhet, som för närvarande förefinnes i giftorätten efter landsrätt, jemväl måtte försvinna och makar, antingen de bo på landet eller i staden, eller ehvad stånd de tillhöra, således hädanefter njuta lika giftorätt.
Prot. 1844, 7 Sami. 1 Afd, 12 Iläft. 1 2 Lag-Utskotlets Betänkande, N.-o 31.
Till stöd för en sådan af Rikets sist församlade Ständer, enligt deras den 10 October 1840 till Ivongl.
Maj:t aflåtna underdåniga skrifvelse, beslutad, men af Kongl, M ij:t icke bifallen, förändring, har Herr Ekholni åberopat de grunder, som blifva anförde i nämnde skrifvelse, hvars förnyelse i sin helhet han påyrkatj hvarjemte hufvudsakligast blifvit anfördt:af Johannes Andersson från Skaraborgs Län, och Ephraim Larsson från Elfsborgs Län, att, som den nuvarande olikheten i årfs- och giftorätt elter landsrätt hade sin egentliga grund i fordna tiders råhet och misskännande af qvinnans värde, samt i den sedermera, under samhällets utveckling, inrotade föreställning om nödvändigheten att bibehålla jorden inom slägte r n e, så borde, enär mildare seder och en högre upplysning inträdt, samt berörde föiestallning numera ej hade något stöd i allmänna tänkesättet, qvinnans naturliga vätt till jemlikhet med mannen i omförmälde hänseende icke vidare förnekas.
I äktenskapet hade hustrun icke mindre omsorger än mannen.
Båda måste de, hvar på sitt sätt, bidraga till deras gemensamma bästa; och att dotter ej får lika stort ai f, som son, syntes desto orättvisare, som mannen alltid hade lättare alt taga sig fram än qv in nan, hvilken derföre behöfde så mycket större hjelp; af Niklas Nilsson fiån Calmar Län, att någon rättsprincip ej läge till grund för lagens ifrågaställda stadganden, enär icke nagotdera könet födes till större företräden, än det andra; af Anders Persson från Örebro Län, hufvudsakligen lika med Johannes Andersson och Ephraim Larsson, med tillägg, att som enka ej kunde anses hafva mindre behof än enkling, så vore det ej eller rättvist, att hon erhölle mindre lott, än enklingen; och har motionären, som ansåge morgongåfva böra försvinna i den händelse giftorätten blefve lika, derförutan serskildt hemställt, om icke makars giftorätt måtte utsträckas till deras, under hvad tid som helst, för värf da fasta gods tl landet, för undvikande af den orättvisan, bland annat, att hustru, hvars i boet införda penningar af mannen användas till godtgörande af en utaf honom föie äktenskapet inköpt fastighet å landet, derigenom varder beröfvad hvad hon egt, till fördel för mannens arfviagar, som mången gång kunna vara aflägsnare anförvandter; af Anders JoliSSOYi från Östergöthland: att han ansåge ifrågavarande af rättvisan påkallade förändring desto angelägnare, som behandlingen af det på Kongl. Maj:ts
Nådiga befallning upprättade förslag till ny Civil-Lag, hvilket bestämmer lika a ris- och giftorätt, derigenom underlättades, när det en gång blifver till Rikets Ständers pröfning öfverlemnadt; men enär morgongåfva och fördel af bo oskifto ej borde vidare komma ifråga, så framt giftorätten blefve lika, har motionären yrkat, hvad lagen derom stadgar i g och 1J Capitlen Giftermä/s-Balken, samt 12 Capitlet Arfda-Balken, måtte upphäfvas, samt af Petter Persson från Jönköpings
Län, soro blott åberopat Rikets Ständers ofvanberörde skrifvelse vid sist - 3 Bag-Utskotlcls Betänkande, N.-o 31. förlidno Riksdag, till stöd för sin framställning i förevarande hänseende, att, om llöglofl.
Fadder skåpet och Adeln, för deras del, ej skulle ingå på föreslagna förändringen, så önskade motionären, alt densamma måtte vidtagas för Bonde-Ståndet ensamt; och anmärkes i sammanhang härmed, hurusom Olof Nilsson från Vesterbotien, i siti ofvanberörde motion, föreslagit, att, om den händelse skulle inträffa, att så mycken egendom, deri giftorätt enligt nu gällande lag eger ruta, ej finnes i bo, att efterlefvande make kan anses försörjd med sin lott deri, honom eller henne dä måtte, derest de sakna,andra tillgångar, tilläggas underhåll eller så kallad ”förgånga”, efter ortens sed, af den dödes efterletanade ärfda eller före äktenskapet förvärf da fasta ege ndoin.
Bonde-Ståndet aflemnadt och till Lag-Utskottet jemväl remitteradt anförande, hafva emedlertid L. J, Gezelius, Lars J.
Boéthius, Lars Olsson och Johan Eriksson från Stora Kopparbergs
Län andragit, att de ingalunda kunde medgifva den föreslagna likheten i arfs- och giftorätterne, enär densamma skulle hafva för Dal-almogens sjelfbestånd högst förderfliga verkningar, i anseende till den redan till ytterlighet, serdeles i öfre delen-af länet, utsträckta hemmansklyfningen, deremot den i 12 Cap. 5 och 7 §§.
Arfda-Balken broder tillförsäkrade lösningsrätt dock för närvarande utgjorde ett correcliv, på samma gång den medförde möjlighet för en son att få bibehålla fädernejorden, som utgjorde käraste fältet för hans verksamhet, men hvilket correktiv genom föreslagna förändringen skulle komma att upphöra.
Dessutom borde, enligt desse Fullmägtiges åsigt, omförmälda, i förslaget till ny Civil-lag antagna, förändring ej kunna komma ifråga, förr än i sammanhang med förslagets antagande i dess helhet; i följd hvaraf hemställdt blifvit, om icke förevarande fråga kunde få hvila, intill dess berörde förslag kommer under öfverläggning hos Rikets Ständer.