Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
IDUN 1893 anlag för fetma, hade törstat och svält hela sommaren, så att det var både ynkligt och löjligt; de vågade knappast smaka en droppe vatten; också hade alla deras klädningslif blif- vit så vida, att de slogo veck både fram och bak åt dem.
Komministerns lilla Lina, hvars specialitet var det husliga, gjorde ej annat än studerade kokböcker från morgon till kväll.
Karstens favoriträtter hade hon på sina fem fingrar, och hon visade en rörande läraktighet, då det gällde att tillreda den eller den rätten precis så som hans mor brukade laga den.
Hon hade till och med öfvertalat hans bror, poeten, att i hemlighet skrifva till modern, prostinnan Törne i Luleå, och be om upplys- ning rörande en dunkel käldolmfråga och till belöning fått det erkännandet af Karsten, att så, just så smaka mammas kåldolmar.
Ja, till och med barn och öfveråriga tycktes ej ha gått fria för påverkan af det magnetiska fiuidum, som tycktes utstråla från den heder- lige Karstens glada och trohjärtade blå ögon.
Lilla Maggie Silfverfelt på stora Björnö, som i våras fått sin första långa klädning, — » pyret », som Karsten kallade henne — blef alldeles vild, då hon var i hans sällskap; hon rodnade och bleknade i hvar minut, pratade och skvallrade som en liten fågel i vårsolen, och då hon någon gång teg, följde hon honom med långa, tillgifna hundblickar i sina svarta stenkolsögon.
Om han bedt henne gå på styl- tor eller hoppa kråka mellan Björnö och kom- ministergården, skulle hon bestämdt ha försökt det.
Och hennes guvernant, fröken Malm, äfven Bomsbasunen kallad på grund af sin starka, skrällande sångröst.
också hennes fyrtio- åriga bjärta hade råkat i sken.
Men det för- stås, hennes varma känslor tyoktes vara för- delade någorlunda lika mellan bägge bröderna Törne.
På bjudningarna, då man för artighets skull och af gammal vana bad henne sjunga, var det visserligen på Karsten hon under för- spelet lät sina drömmande ögon hvila för att få inspiration, men sedan lät hon helt opartiskt blickarna spela från den äldre brodern till den yngre, medan hennes spruckna domsbasun dämpade sig till ett flöjtlikt dolcissimo för att framkuttra den evinnerliga, bevekande samvets- frågan: » Vill ingen af er, fåglar små —?
» Antagligen var det ingen af de små fåglarna som ville, ty innan andra versen börjat, voro de vanligen bor t flugna.
(Forts.) Just nu!
Just nu är ögonblicket inne, när I boren låta edra goda tankar bli till gärning, I alla vänliga läsarinnor, som från första stun- den ämnat med edert lilla strå till stacken bidraga till allas vår skollofskoloni. '
Ni har dag från dag skjutit upp — det brådskade ju ännu ej, menade N i; men nu bli vårda- garne allt längre och ljusare, de fly så snabbt sin kos, att innan vi veta ordet af, är stun- den inne for skolornas afslutning.
Sätt Eder därför genast ned, då Ni läser dessa rader, och låt den vackra föresatsen bli verklighet!
Dröj ej längre: den minsta gåfva af godt hjärta gifven kan bli till väl- signelse!
Ingen, som något kan offra, om än aldrig så ringa, skall tveka att vara 141 med, när det gäller de fattiga barnens som- marfröjd.
Bidragen insändas till Redaktionen af Idun, Stockholm, i postanvisning eller postsparmär- ken (ej frimärken).
Alla inflytande bidrag redo- visas i Idun.
* * * V i begynna här nedan redovisningen öfver hittills influtna medel.
Iduns redaktion 100: —; Sofi 5: —; Lilla Frida 0: 10; Anonym 0: 10; Lille Erik 1: —; — ff — 1: 50; Z — 2: —; Jenny H — n 1: 10; Malva 1: —; D.
Hy, T.
8., Hernösand, 5: —; » Pa&gt;, Falun, 2: —; S.
20: —; Snöslan 1: —; H. och H., Göteborg, 5: —; G — y, Örebro, 5: —; Frida I: —; Sven ock Ellen, Häggatorp Vedum, 5: —; Hildur och Gertrud, Vårgårda, 5: —; Selma Mörell, Frånö, 5: —; Mia H., Sala, 3: —; L.
B., Kansäter, 5: —; Edla Florman, Malmö, 10: —; Nils och Ingrid, Borås, 2: —; S.
M., Stockholm, 3: —; Onämnd 1: —; Gerda och Elsa 3r —; Anna och Eva 1: —; Sigrid och Lily 21: —; A.
0: 60: Rudolf och Georgs sparbössa 1: —; E.
A., Stockholm, 5: —; W.
och J., Stafnäs, 3: —; Fru Carl Smith, Trelleborg, 10: —; Moster, Stockholm, 5: —; Lille Sten 2: —; Anna och Olle 1: —; Greta och Estrid 4: —; Lilla ADnita 0: 50; S.
A., Karlskrona, 2: —; Elis.
Elfving, Färje- staden, 5: —; Skolbarnen i Ahlsborg, H V e t l a n d a 5: —; A.
A. och H j.
3: —; Anna Bill, Orrnäs Ho- tagen, 5: —; Thelma (Sorgetröst) 4: —; S.a Kro- nor 271: 90. "
U n d e r sitt s t å n d. "
Magra betraktelser ningsvärdt öfver ett anmärk- tidstecken.
ärleken lär vara blind, påstås det, och nog ser man dagligdags underliga par- tier, som tyckas bestyrka, att parfvelu med pil och båge ej har sin fulla syn i behåll.
Han har j u också hållit på i så många tu- sen år, att det rent af vore ursäktligt, om han började slappna till på gamla dagar.
Men kanske ändå att man gör guden orätt.
Kanske kärleken ännu är lika ung och lika träffsäker, som han alltid varit.
Kanske det är världen, som har blifvit gammal och skum- ögd, så att hon ej ser mer än till ytan af saken, ej fattar svårigheterna i skyttens konst, ej skönjer alla de fina trådar, som draga hjärta till hjärta, och kanske den gamla skumögda världen till på köpet har fått på sig ett par konvenansbrillor, genom hvilka hon ser lifvet ännu mera på tok.
Jag skall säga, det kan nog inte heller ha sig så lätt att vara Amor nu för tiden som i de gamla goda dagarne, då nymfer och fauner skalkades i lundarne och herdar och herdinnor vigdes utan både magistrat och präst, medan själfva den kyska Diana fängs- lades af Endymions skönhet och endast Nar- cissus speglade i källan sitt själfbeundrande jag.
Egendomligt och outransakligt nog har Narcissus fått en ofantlig skara afkomlingar, oåtkomliga för kärleken likasom stamfadern och tynande bort i negativ, själfbeundrande tillvaro likasom han.
Men den värsta svårigheten för en sam- vetsgrann Amor är nog ändå att våra förhål- landen ba blifvit så förskräckligt invecklade, att familjeunderhållet ej kan plockas från träden, att vi ha kontributioner, sidenkläd- ningar, badorter, släktingar, vänner, förmän och gudvet hvad vi inte ha allt för, ena civilisationens välsignelser.
V i ha stora an- språk på lifvet, vi ha konvenans, korrekthet, hvad som » passar sig » och » hvad folk säger » att ta ' hänsyn till.
Allt sammanlagdt ger i hvarje särskildt fall ett resultat, som endast kan vara i förhållande till alla inverkande omständigheter godt.
Men nu komma vi till den gamla, skum- ögda världen, hvad den säger, och hur den ser.
Om en rik, vacker flicka gifter sig med en rik, vacker karl, så är det ett utmärkt parti.
Om en fattig, framstående man gifter sig med en fattig flicka, så är det bra, en- dast hon är af god famlj, som det heter.
Men låt en man i god ställning, en bildad man med framtid för sig, begå den fauten att söka sig en hustru utanför » det gode Selskab », och man skall få höra vackra sa- ker.
D å har man fått ett nytt bevis för kärlekens blindhet.
Man måste själf vara blind på bägge ögonen för att ej se, att så- dana små afvikelser från den banade vägen, som nyss antydts, blifva allt mindre sällsynta.
Tanken själfva efter, och ransaken edra be- kantkretsar!
Det är långt ifrån ovanligt nu för tiden, a t t.
ex. en akademiskt bildad man, en man med karrier framför sig, en man af god familj och med tillträde till de bästa familjekretsar, ett tu tre förvånar värl- den med att tillkännagifva sin förlofning med, låt oss säga en kaféuppasserska, en cigarrfrö- ken eller en tjänstflicka.
Det väcker upp- seende genast bland de närmast intresserade.
Man tisslar och man tasslar hit och dit och söker efter bevekelsegrunden, som man i all- mänhet gärna vill förlägga utanför frivillig- hetens område.
Men som oftast misstar man sig i sina gissningar.
Böjelse och ingenting annat har drifvit en själfständig natur att söka lifvets lycka där, hvarest en rätt känsla sade honom, att han kunde finna henne.
Det var histo- rien.
Ja, men tänk, hvad Stina N.
skulle ha passat honom utmärkt — säger då alltid någon sakförståndig — med hennes intelli- gens, hennes bildning, hennes talanger, hon skulle just ha blifvit den rätta värdinnan i hans hem, och i henfle hade han fått en maka mäktig att förstå hans tankar och sträfvanden.
Om mannen i fråga hörde detta, kan jag tänka mig, att han skulle kunna svara unge- fär så: Den nämnda flickans bildning och talanger och intelligens har jag all aktning för.
Kan- ske har hon ej heller så stora anspråk på ett bekymmerfritt och angenämt lif, att jag ej skulle kunna fylla dem.
Måhända har hon också ett godt, varmt hjärta, en god karaktär.
Men jag känner henne icke.
Männens och kvinnornas utbildning går i de kretsar, dit hon hör, i så olika riktning, att de alltid måste få svårt att förstå hvarandra.
Den enkla flicka, som blifvit min, saknar allt detta, som kallas bildning och talanger, men vi förstå hvarandra dock i grunden bättre, och henne kan jag älska, därför att hon är mäktig större hängifven kärlek än den andra.
Någonting i den där vägen med ett ord.
Låt vara, att kärleken är blind, men då ledes han åtminstone af starka makter — makter, som torde öfverlefva alla tidsåskåd- ningar, krafter som voro i verksamhet, långt innan det fanns något högre flickläroverk att rabbla fransyska i eller något ostämdt piano att klinka på.
I grund och botten är ju också det, som gemenligen går under namn af bildning, in-
IDUN 142 genting annat än ett yttre glittrande påhäng, liksom talangen ofta blott är papegoj dressyr.
Detta, som skulle vinnas genom bildning, slår så ledsamt ofia felt, och godt hjärtelag visar sig kunna förefiunas utan kunskap i franska och engelska.
Här har ej varit meningen att analysera alla de fall, då män gifta sig — som ter- men lyder — under sitt stånd.
Det säger sig själft att man ej vill förneka, att brist på familjeumgänge, långvarigt ungkarlslif och annat därvid också kunna blifva bestämmande faktorer.
Men sådana ge dock icke en ut- tömmande förklaring öfver det förhållande, hvarpå jag här riktat uppmärksamheten, det anmärkningsvärda förhållande, att många bil- dade män af god familj » wedöfvernöd på familje- umgänge detta oaktadt stiga ett trappsteg ned, då det blir fråga om att hämta en brud och en vän för lifvet, och att detta förhållande tyckes blifva allt mindre sällsynt.
Det kan för denna gång vara nog att framhålla själfva faktum, som i och för sig manar till betraktelser.
Orsakerna, sådana jag ser dem, har jag endast helt flyktigt och ofullständigt kunnat antyda.
Med redak- tionens benägna tillåtelse hoppas jag längre fram få tillfälle att i Idun skiifva några ord om den i min tro ödesdigra divergensen mel- lan männens mera praktiskt-deraokratiska och kvinnornas mera ästetiskt-aristokratiska upp- fostran, allt inom de burgnare samhällsklas- serna.
Pastellmålning.
L. W£ * ftom målning i olja och akvarell (och därmed liknande tillvägagåenden) finnes ettmålnings- sätt, som är ganska användbart och att re- kommendera, särdeles i vissa fall, nämligen pa- stellmålning eller målning med kritor.
De flesta af Iduns läsarinnor ha nog sett stycken, målade i pastell.
De utmärka sig oftast genom klara, lätta och luftiga färger, och föremålen, som framstäl- las, göra sig mycket bra^ bli naturliga och fristå- ende — detta naturligtvis under förutsättning att » konstverken » i fråga äro af något så när artistisk beskaffenhet; i annat fall kan det kanske vara svårt att känna igen dem på de ofvan angifna egenskaperna.
Pastellmålning är nu som sagdt målning med kritor.
I handeln förekomma vissa slags kritor, som emellertid ej gärna lämpa sig för egentlig pa- stellmålning.
De äro nämligen vanligen alldeles för hårda och för öfrigt af flere orsaker olämpliga.
Somliga äro infodrade i trä såsom vanliga blyerts- pennor.
Sådana äro ej vidare att rekommendera; dels är det besvärligt att ofla behöfva formera dem, dels äro de just ej af prima slag.
En annan sort förekommer i små cylinderformiga pappeluier; dessa kritor äro emellertid alldeles omöjliga att använda vid verklig pastellmålning i följd af sin förfärliga hårdhet och ojämnhet.
Riktiga pastellkrilor böra vara lösa och af god kvalité; någon hvässning eller spetsning behöfver ej ifrägakomma, trots det så ofta föreskrifves vid handledningar i pastellmålning.
Jag begagnar kritor från A. W. Faber, Paris, och är mycket nöjd med denna sort.
Det finnes i handeln alt tillgå paslellå- dor af olika storlekar från denna firma till ett pris af 2, 3,50 å 4 kr.
Lösa kritor kan man ock få köpa sär- skildt, etter behof.
Kritorna äro till följd af sin lösa beskaffenhet mycket sköra, omslutas af sil- kespapper och förvaras i sågspånspackning, hvar- jämte ett vaddstycke ligger mellan färgerna och lådans lock.
Till pastellmålning skaffar man sig papper af ett eller annat slag.
Vanligt ritpapper af god kvalité kan användas, om det blott ej är alltför tunnt och bräckligt.
Särskildt pastellpapper fin- nes nog att tillgå hos de flesta firmor, som handla med färger och öfriga målareulensilier, men torde ej vara nödvändigt, åtminstone ej för amatören.
Det är ganska dyrt för resten.
För amatörbehof 1893 kan vanligt fast rilpapper, hvitt eller kulört, med fördel användas.
Innan färgläggningen börjas, måste naturligtvis teckning föregå.
Härvid är emellertid att obser- vera, att kritorna ej ta bra på blyerts.
Har man sålunda tecknat förut med blyerts, kan det hända, att färgerna ej kunna anbringas som sig bör på vissa ställen.
Delta gäller åtminstone, om man tecknat med lös blyerts eller tecknat myc- ket.
Om man så vill, kan man nog använda blyerts, men bör härvid begagna en hård sort (hög nummer) och för öfrigt teckna så litet som möj- ligt, d. v. s. ej mer än som behöfves, Bäst är nog att teckna med kol och sedan med lätt hand fylla i konturerna med svartkrita.
Då får man tydliga konturer alt gå efter.
Att märka är emel- lerlid att man ej får teckna med för grofva linier; i dylikt fall kan nämligen det ofla inträffa, att teckningen blandar sig med pastellfärgen och vål- lar orena toner.
Bäst är att använda hård svart- krila (t. ex. n r 1; svartkrilsnumren gå i motsatt ordning mot blyerlsnumren).
När nu teckningen är färdig, kan man börja färgläggningen.
Då är såsom en allmän regel att märka, att den försiggår så, att man målar eller ritar med kritorna direkt och fördrifver färgen med fingerspetsarne.
Någon användning af stomfer af ett eller annat slag är ej att rekommendera; då förlora nämligen färgerna mycket af silt friska ut- seende, färgläggningen blir tunn och genomskin- lig, ej klar och distinkt, och det hela får ej alls karaktären af verklig pastellmålning.
Vid pastellmålning är vidare att iakttaga, att man ej skall vara för snål på färgen, d. v. s. kri- torna, ty detta är ej någon fördel.
Man bör tvärtom använda ganska mycket färg, detta ger nämligen mera kraft och styrka, och det framställda blir mycket mera fristående, än om man far öfver pap- peret med tunna, genomskinliga toner, så att pap- peret till och med kanske lyser igenom här och där.
Somliga rekommendera att, innan man bör- jar färglägga ett stycke, liksom grunda detsamma med en mera neutral färg.
Detta sker då för att man sedan må kunna ha något att arbeta med vid själfva färgläggningen.
Ibland kan nog detta förfarande vara ganska användbart, ehuru det ej någonsin kan säjjas vara nödvändigt.
Här ofvan sades, att pastellmålning gick så till, att man ritade med kritorna Och sedan fördref strecken.
Ibland behöfver ej någon dylik fördrif- ning följa.
Ofta blir nämligen en pastellmålning mera lefvande och naturlig, om man, sedan ve- derbörlig lokalton blifvit färdig, streckar med kri- tor af lämplig färg, härvid aktgifvande på det fram- ställda föremålets form och beskaffenhet.
Detta gäller i synnerhet om större pasteller, som ofta helt och hållet streckas, utan att någon egentlig fördrifning eller utjämnande af kritstrecken sker.
De ta sig mycket bra ut, behandlade på detta sätt, framför allt på något afstånd.
Har man vid pastellmålning af någon anledning råkat framställa en oriktig färgton, är detta lätt afhjälpt.
Man behöfver ej stryka ut den eller krångla på ett eller annat sätt.
Man målar blott öfver stället, och ofta kunna dylika undermålade färgtoner tillsammans med en senare ton åstad- komma mycket användbara nyanser.
(Forts.) Litet språkligt om en " Ni-månad. "
et finnes i vår svenska språklära under paragrafen » personliga pronomen » en regel, hvilken, oaktadt sitt kortfattade allvar, under nuvarande förhållanden står där som en stum ironi.
Den lyder: » A t nyttjas så- som tilltalsord till en person, då man ej kan begagna du. » Nej, tyvärr kan man ej längre begagna det förtroliga du till alla och enhvar, såsom bruk- ligt var i den gamla goda tiden, då äfven kungar och kejsare » duades »!
Icke heller passar for oss medeltidens höfviska i, med dess något tunga verbaländelse på — en.
Det gjorde samtalet visserligen välklingande, men alltför högtidligt och afmätt för vår prosaiska, febrilskt brådskande tid.
r Däremot är Ni ett så ytterst praktiskt till- talsord, att det är rent af gåtfullt, hvarför det hittills förblifvit så godt som bannlyst ur vårt umgängesspråk.
Hvarför skall vårt språk nödgas umbära hvad alla andra äga — ett allmänt tilltalsord?
Grannspråken hafva sitt De, tyskan, engelskan och franskan sina respektive: Sie, Y o u och Vous, e t c; en- dast vi åtnöja oss, under samtalets gång, med ett ideligt upprepande af ofta långa titlar.
I skriftspråket har j u ordet Ni länge va- rit erkändt, men det är förunderligt, hur myc- ket och hur länge det stridt för att komma till sin rätt i talspråket.
Dess anhängare, det måste erkännas, äro ganska många, men de uppträda ännu alltför sporadiskt för att med sitt exempel kunna mana till någon all- männare efterföljd.
Dess motståndare utgöra det öfvervägande antalet, och att flertalet bland damerna äro att fiuna i deras leder, förorsakar en icke obetydlig motvikt i den hårdnackade striden.
Det är därför, dessa rader riktas till Iduns ärade läsarinnor, med en uppmaning att allvarligt behjärta deras innehåll!
Kvinnans omärkligt fina inflytande sträcker sig på alla områden långt djupare än hon själf anar.
Så ock i detta hänseende!
Ville blott Sve- riges kvinnor ställa sig i spetsen för Ni-refor- men, torde den helt säkert med lätthet kunna genomföras.
Och de borde j u i denna, som i alla allmännyttiga reformer, visa vägen just genom sitt föredöme!
I stället förefinnes nu hos det täcka könet den mest ingrodda för- dom mot Ni-ordet.
Lysande undantag finnas ju alltid, isynnerhet bland de uppväxande unga Sveadöttrarna.
Huru ofta har ej författaren diskuterat Ni- frågans pro och contra med damer, och lika ofta har han frapperats af den enhällighet, hvarmed de alla brutit stafven öfver det lilla oskyldiga ordet.
De gå så långt, att de anse det for oför- skämdhet, om någon vågar tilltala dem med Ni.
Uppmanade att förklara, hvari oför- skämdheten ligger, kunna de dock aldrig di- rekt påvisa den.
— » Ni är så — så — med ett ord, det är mig motbjudande! » — och en betecknande liten grimas afslutar menin- gen.
Se där kvinnans logik!
N u är det min fullkomliga öfvertygelse, att vi just här hafva att söka skälet till hela den allmänna opinionens obenägenhet att begagna Ni i det dagliga talet.
Det är damerna, som icke till- låta det!
Och dock, hur löjliga göra vi oss ej ge- nom att förkasta detta ypperliga ord!
Lyssna blott till följande profbitar från en större bjudning: » Löjtnant S .. löjtnantens rytt- mästare vill dricka med löjtnanten! » säger någon vid middagsbordet.
Eller: » Fröken, om fröken väntar där, » ropar kavaljeren i trängseln vid buffeten, » skall jag strax ser- vera fröken frökens favoritglace I » Eller, sä- ger kanske en gammal sirlig d a m: » Reser öfverjägmästaren hem nu, så fär jag be öfver- jägmästaren hälsa öfverjägmästarens fru så mycket, vill öfverjägmästaren det? » Skulle någon tycka, att detta är öfverdrif- vet, kan han eller hon själf öfvertyga sig om motsatsen på nästa samkväm!
Jag har med afsikt valt några af de mest alldagliga fra- ser för att visa, huru oviga de blifva genom detta öfverraått af titlar.
Byt ut dessa mot Ni och Er, och ni skall själf erfara, hvilken lättnad det ligger däri.
Längre titlar finnas j u tyvärr äfven, hvil- kas anbringande i ofvanstående satser skulle
IDUN 1893 göra dessa ännu tyngre.
Äfvenså är det icke sällsynt, att vederbörandes, såväl namn som titel, vid en lågmäld presentation helt och hållet undgå en i det allmänna sorlet, och då är man på allvar i förlägenhet.
Eller har det aldrig händt er, min fru eller fröken, att ni under en hel lång middag » sut- tit som på nålar », emedan ni icke haft den ringaste aning o m, hur ni skulle titulera er bordskavaljer?
Ni har hela tiden nödgats koncentrera er uppmärksamhet på att söka undvika det direkta tilltalet, och ni har haft en pinsam förnimmelse af att han, till följe af er fåordiga, platta konversation, måst anse er såsom mindre vetande.
Godt hade varit, om ni då kunnat taga er tillflykt till det lilla neutrala Ni.
Och hvarför gjorde ni det icke?
Bevare oss väl, det hade j u icke va- rit » comme il faut »!
Det vågade ni visst icke, han hade j u kurmat blifva förnärmad!
I regeln är det endast damer, som tro sig hafva rätt att bli förnärmade, om herrarna » nia » dem.
Detta djärfva påstående har erfarenheten gång på gång bekräftat!
Men det bör j u icke i all framtid så förblifva.
Icke skola väl Sveri- ges, i öfrigt så frisinnade och framåtskridande kvinnor, i detta enda fall utmärka sig ge- nom envis konservatism.
Se här ett förslag: M å kvinnorna öfver hela landet sammansluta sig till ett allmänt Ni-förbund!
Detta skulle göra till sin upp- gift den gamla löjliga fördomens bekämpande — denna » fördom, som har fåfängan till bundsförvant ».
Dess medlemmar skulle verka för denna uppgift helt enkelt genom att oför- skräckt begagna iV » till alla och en hvar!
Det talas i dessa dagar så mycket om för- sakelseveckor, hvilkas grundtanke är: » många bäckar små, göra en stor å ».
Äfven Ni- förbundet kunde införa någonting liknande.
Hvarför skulle icke öfver hela landet kunna åstadkommas en allmän Ni-månad?
(En vecka vore j u i detta fall otillräcklig!)
A n - vänd dagligen, under en hel månad, tilltals- ordet Ni till älta dem, åt hvilka ni ej kan säga du, och ni skall efter dess förlopp ogärna lägga bort det präktiga lilla ordet.
Småning- om skall er omgifning, smittad af ert exem- pel, äfven tillägna sig det, och inom kort skall det vara lika oumbärligt för alla.
Skall denna framtidsdröm någonsin för- verkligas?
Till stor del kommer det att bero af Sveriges kvinnor!
• » Ni-vän U P t. notisboken.
Äfven andra kammaren har nu afslagit grefve Hamiltons motion om rätt för gift kvinna att äfven utan äktenskapsförord råda öfver hvad hon infört i boet, förvärfvat eller under äktenskapet erhållit genom gåfva eller testamente.
Till bifall för densamma talade motionären, hrr Lilienberg, med hvilken hr Linder instämde, och Biilovv.
» Ur tiden har gått en ädel och varmhjärtad kvinna, brukspatronen C. Ekmans på Finspong fru Anna Augusta Josefina Ekman född con Schéele.
Efter ett svårare lidande, som tog sin början sistlidne november, afled hon i dagarne i Stockholm, där hon för erhållande af den bästa läkarevård vistats sedan i januari.
Dotter af berg- mästaren i Filipstad, öfverintendenten Frans Adolf von Schéele, och född 1826, ingick han 1849 äk- tenskap med brukspatron Ekman och efterlämnar såsom närmaste anhöriga, utom sin efterlefvande make, en son, bruksägaren Axel Ekman, och en dotter, Anna Gustava Maria, gift med biskopen i Visby, dr K.
G. von Schéele.
Fru Ekman var en på hjärtats och hufvudets Carl vägnar synnerligen rikt utrustad, men anspråkslös kvinna och en den vackraste bild af sann kvinn- lighet.
Med en aldrig sviktande omsorg och om- tanke om sitt hus och sina talrika underhafvande var hon i allo en föresyn såsom maka, mor och husfru.
Hennes många vinnande egenskaper för- skaffade henne också vänner och sympatier öfver- allt, och länge skall hennes minne lefva hos alla dem, som ägt lyckan att med henne komma i be- röring.
* Af en kvinna om en kvinna, t Anne Char- lotte Leffler, duchessa di Cajanello, några biogra- fiska meddelanden af Ellen Key med tre porträtt » har utkommit på Albert Bonniers förlag.
4 5 Drottninggatan 4 5, 1 och 2 tr. Filharmoniska sällskapet gaf i lördags sin sista abonnerm ntkonsert för säsongen inför en talrik publik, hvilkens intresse särskildt slöt sig kring Angu * t Södermans fragment » Signe liIls färd », som äfven fick ett förtjänstfullt utförande med fröken Hallgren och hrr Lundqeisi och Söderman som solister.