Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Men när bevis företeddes, att den intecknade skulden försvunnit eller blifvit ogiltig; förmodade jag domaren ej kunna vägra att i protokollet öfver inteckningar derom göra anteckning och, sedan detta skett samt de förtedda bevisens giltighet blifvit pröfvad, icke betagas att med samma makt, sorn han från början haft, att vid lika förhållande vägra inteckningen, nu besluta, att dess verkan försvunnit och fastigheten ej mer bör anses dermed belastad.
Kunde ett sådant beslut rätteligen kallas en intecknings dödande; så syntes mig deraf följa, att inteckning lagligen kan dödas äfven i andra fall, än de två, som beskrifvas i ornförmälta lagställen; och detta var, hvad jag trodde här hafva bordt ske, och som jag lade
Domhafvanden till last att ej hafva iakttagit. — 87 — Hvad jag sålunda anfört, har dock icke vunnit nådigt afseende.
Genom Kongl. Maj:ts nådiga Utslag den 17 Augusti 1855 förklarades skäl ej hafva blifvit anfördt, som kunde föranleda ändring i Hofrättens öfverklagade utslag*).
Anmärkning har förekommit emot en tillf.
Domhafvande i Åhs Härad, att förre fästningsfången Anders Bengtsson, hvilken den 12 April 1851 blifvit inmanad i Alingsås kronohäkte sorn misstänkt lör delaktighet i stöld, från den 18 i samma månad, då Domhafvanden derom erhöll underrättelse, intill den 30 derpå följande
Maj, då Anders Bengtsson blifvit för Åhs Häradsrätt inställd, måst i häktet afbida ransakning rörande det mot honom angifna brott; i anledning hvaraf jag förordnat åtal emot tillf.
Domhafvanden för ett sådant dröjsmål med ransakningen; och sedan detta åtal blifvit inför Kongl. Göta Hofrätt utfördt; så har Kongl. Hofrätten genom utslag deri 4 September 1855 sig utlåtit, att som under ransakningen med en annan för stöld tilltalad person, redan innan Anders Bengtsson häktades, sådan bevisning om dennes brottslighet inför Häradsrätten förekommit, att häktningen funnits lagligen befogad, samt någon väsendtlig åtgärd med målet icke synts hafva kunnat företagas förr, än den andre tilltalade, sedan de angående honom infordrade upplysningar erhållits, jemväl blefve för Häradsrätten inställd; alltså och emedan anmärkta dröjsmålet, ehuru stridande mot ovilkorliga föreskriften i Kongl. Förordningen den 10 April 1810, med afseende å berörda förhållanden, och då Anders Bengtsson dessutom blifvit sedermera genom laga kraft vunnet utslag dömd, bland annat, till lifstidsarbete å fästning, icke finge anses hafva tillskyndat eller kunnat tillskynda Anders Bengtsson förlängd häktningstid, och snarare ledt till minskning än tillökning i fångvårdskostnaden, funne Kongl. Hofrätten ansvars- eller ersättningsskyldighet icke kunna tillf.
Vid detta utslag har jag trott mig kunna låta bero.
Af 1852 års berättelse inhämtas innehållet af Kongl. Hofrättens öfver Skåne och Blekinge den 11 Juni 1852 gifna utslag uti aktionsmålet emot Konungens Befallningshafvande i Malmöhus län för en qvinnspersons allt för långvariga qvarhållande vid straff- och arbetsfängelset i Götheborg; och hade f. d.
Landshöfdingen jemte Landssekreteraren, hvilka genom detta utslag blifvit sa k fällde, deröfver anfört underdåniga besvär.
Nu mera är detta mål afgjordt genom nådigt Utslag af den 28 September 1855, hvarigenom förklaras, att ehuru, Vid det förhållande att, sedan den häktade qvinnspersonen, på grund af Kongl. Maj:ts Utslag den 25 April 1838, blifvit, såsom beträdd med osanna uppgifter om sin person och sina lefnadsomsländigheter, å Korrektionsinrättningen insatt, för att der i enskildt rum förvaras, intill dess tillförlitlig upplysning om hennes person kunde vinnas, vidare handläggning hos Konungens Befallningshafvande af den derstädes väckta frågan om samma qvinnspersons behandling såsom försvarslös berott, enligt 4 § i Kongl. Förordningen den 29 Juni 1833, på anmälan från Korrektionsinrättningen, om hvad verkan det sålunda ådömda tvångsmedlet kunde hafva medfört, för att förmå henne till sanningsenliga uppgifter i omförmälta hänseende, det ej kunde läggas Konungens Befallningshafvande till last, att någon åtgärd i frågan om den häktades ytterligare behandling ej blifvit vidtagen, innan Konungens Befallningshafvande erhöll del af Fångpredikantens rapport om det af honom med fången den 28 September 1838 å Korrektionsinrättningen hållna förhör; likväl och som, efter det berörde rapport jemte Direktionens vid Korrektionsinrättningen skrifvelse af den 11 Aug. 1845 kommit Konungens Befallningshafvande till handa, och deraf sig visat, att fången då redan afgifvit en så omständlig berättelse rörande sina lefnadsförhållanden, att Konungens *)
Ett förslag till lagens ytterligare förtydligande i detta ämne finnes här ofvan upptaget. — 88 — Befallningshafvande, om än hennes uppgifter i vissa delar befunnits origtiga, icke kunnat sakna tillfälle att, med ledning deraf, om hennes person inhämta så fullständiga upplysningar, som i anseende till hennes föregående kringstrykande lefnad stått att erhålla, samt det i Kongl. Maj:ts Utslag afsedda ändamål med fångens insättande å Korrektionsinrättningen således bordt anses hafva blifvit uppfyldt, Konungens Befallningshafvande ändock underlåtit att med ärendet, utan vidare uppskof, taga den hufvudsakliga befattning, som på Konungens Befallningshafvande ankommit, och för hvilken något giltigt hinder i sakens dåvarande skick desto mindre kunde antagas hafva förefunnits, som den slutliga pröfning af ärendet, hvilken innefattades i Konungens Befallningshafvandes beslut den 29 Augusti 1849, derigenom fången blifvit försatt på fri fot med föreläggande att inom viss tid förskaffa sig laga försvar, ägt rum, utan att under tiden erhållits några upplysningar om hennes person, som i väsendtlig mån afvikit från dem, som med ledning af Fångpredikantens rapport kunnat vinnas; alltså och då härtill jemväl komme, att. i händelse de om fången från Korrektionsinrättningen först erhållna underrättelserna ansetts icke vara tillfyllestgörande, Konungens Befallningshafvande bordt derom utan dröjsmål lemna Inrättningens
Direktion kännedom, för att sätta Direktionen i tillfälle att affordra fången de vidare upplysningar, som kunnat finnas erforderliga, men Konungens Befallningshafvande i detta hänseende ej vidtagit någon åtgärd förr, än genom skrifvelse till Styrelsen öfver Fängelser och Arbetsinrättningar i Riket af den 31 December 1848, samt Konungens Befallningshafvande följaktligen medelst den försumlighet, som sålunda vid i fråga varande ärendes behandling förelupit, vållat, att detsamma allt ifrån Augusti månad 1845 till 1848 års slut fått utan behörig handläggning ligga nere, och att fången åtminstone under lika lång tid måst utöfver behofvet å Korrektionsinrättningen qvarhållas; funne Kongl. Majit ej skäl göra annan ändring i Holrättens öfverklagade utslag, än att, jemte det frågan om bötesansvar å Landshöfdingen, hvilken nu mera aflidit, komme att förfalla, Landssekreteraren för åtalade embetsfelet fälldes att till treskiftes böta ett belopp, motsvarande två månaders löneinkomst, hvarjemte Landssekreteraren gemensamt med Landshöldingens sterbhus skulle ersätta Kongl. Majit och Kronan kostnaden för fångens underhåll vid Korrektionsinrättningen från Augusti månads utgång 1845 till 1848 års slut med det belopp, hvarmed underhållskostnaden enligt behörig uträkning öfverstigit värdet af det arbete, hon under samma tid förrättat.
Den häruti åberopade 4 § af Kongl. Förordningeu den 29 Juni 1833 innehåller, att sedan försvarslös person, som i anseende till bristande underrättelser om dess namn, födelseort och lefnadsomständigheter, är försänd till allmän korrektionsinrättning, blifvit der tillförlitligen känd, underrättelse derom genast skall meddelas vederbörande Konungens Befallningshafvande; och från denna föreskrift är det, som den slutföljd blifvit hämtad, att vidare handläggning hos Konungens Befallningshafvande af frågan om fångens behandling såsom försvarslös berott på anmälan från Korrektionsinrättningen, om hvad verkan det ådömda tvångsmedlet kunde hafva medfört, för att förmå henne till sanningsenliga uppgifter; hvarföre det ej kunde läggas Konungens Befallningshafvande till last, att någon åtgärd i frågan om den häktades ytterligare behandling ej blifvit vidtagen, innan Konungens Befallningshafvande år 1845 erhöll del af Fångpredikantens rapport om det af honom år 1838 med fången hållna lörhör.
Att likväl åtalet och skadeståndsanspråket blifvit af mig utsträckt äfven till försummelsen under de sju år, för hvilka således Konungens Befallningshafvande är från ansvarighet befriad, har haft sin orsak i det skiljaktiga begrepp, som jag gjort mig om meningen af omförmälta lagstadgande.
Jag har nemligen icke kunnat så förstå detsamma, att Konungens Befallningshafvande vore derigenom befriad från vidare skyldighet att efterforska den i Korrektionsinrättningen insatta fångens omständigheter, i läll samma inrättnings styrelse aldrig lyckades att derom vinna kännedom, och således aldrig derom gjorde någon anmälan.
Häraf syntes mig följa, att genom fånges försändande till korrektionsinrättning Konungens Befallningshafvande ej kunde befrias från skyldigheten att taga befattning med allt hvad till frågan om dess försvarslöshet hörde, och således ej heller ansvarsfritt underlåta, att under en hel följd af år aflåta någon påminnelse eller efterfrågan till Korrektionsinrättningens Styrelse, om hvad som i denna fråga kunde der hafva sig yppat.
Härmed var jag dock icke befriad från skyldigheten att fordra redo äfven af Styrelsen vid Göteborgs Straff- och Arbets-fängelse för underlåtet tillkännagifvande hos Konungens Befallningshafvande, om hvad som genom
Fångpredikantens förhör med fången redan år 1838 blifvit upplyst; och jag har iakttagit denna skyldighet på det sätt, att jag den 29 Januari 1850 anmodat Styrelsen vid nämnde fängelse att underrätta mig om förhållandet; i följd hvaraf Styrelsen den 23 Febr. samma år meddelat det svar, att redan den 27 Okt.
1838 skrifvelse derifrån afgått till Konungens Befallningshafvande i Malmöhus län med Fångpredikantens rapport om det ifrågavarande förhöret, enligt hvad
Direktionen sökte styrka med bifogad afskrift al dess till Konungens Befallningshafvande aflåtna skrifvelse; förmodande
Direktionen visshet härom kunna erhållas af Magistratens i Göteborg fribrefsbok för år 1838, hvilken blifvit till Ofverpostdirektionen insänd.
Ehuru denna fribrelsbok ej funnits hos Öfverpostdirektionen förvarad, och Konungens Befallningshafvande i Malmöhus
Län nekat sig hafva erhållit det ifrågavarande brefvet; har jag dock icke ansett mig befogad att lägga Direktionen vid Straff- och Arbets-fängelset till last en försummelse, om hvars verklighet sålunda ingen nöjaktig bevisning kunde åstadkommas.
Jag åberopar för öfrigt, hvad Hofrättens utslag i målet, intaget i 1852 års berättelse, innehåller, såsom utvecklande de skäl, på hvilka åtalet varit fotadt; och i rubriken af Kongl. Maj:ts nådiga Utslag finnes förhållandet af brefvexlingen imellan Straff- och Arbets-fängelsets Direktion och Konungens Befallningshafvande upptaget.
Boktryckaren Franz Sjöberg har hos mig anmält, att Direktören vid Stockholms södra Kronohäkte, under det
Sjöberg derstädes undergick honom ådömdt fängelsestraff, skall hafva den 28 Sept. 1852 förvägrat
Sjöberg att till sitt enskilda ombud utlemna en till Kongl. Svea Hofrätt ställd besvärsskrift, rörande förment olaglighet vid Sjöbergs qvarhållande i häktet; och sedan jag funnit mig föranlåten att emot
Direktören för detta förfarande låta anställa åtal, hvilket hos Stockholms Itådstufvurätt blifvit utfördt; så har Rådstugurätten genom utslag den 5 December 1854 sig utlåtit, att ehuru Direktören, till stöd för ofvanberörde af honom erkända vägran, åberopat så väl allmänna lagens stadgande och de fängelsebevakningen meddelade särskilda instruktioner, de der skulle innehålla förbud för till straffs undergående häktad person att för sin rätts iakttagande af enskildt ombud sig begagna, som äfven föreskriften i ett af Kongl.
Styrelsen öfver Fängelser och Arbetsinrättningar i Riket den 10 Sept. 1852 meddeladt protokollsutdrag, hvaruti, i fråga om tillåtelse för Sjöberg att från fängelset få utlemna af honom författade skrifter, funnes förordnadt, att sådane skrifter, som rörde annat än hans enskilda angelägenheter, borde af Fängelsedirektören till Öfverståthållareembetet öfverlemnas för att, efter dess beprölvande, vederbörande till handa hållas, samt
Direktören velat anse det ämne, som utgjort föremål lör Sjöbergs berörde klagoskrift, vara al allmän och ej enskild beskaffenhet; likväl och som Direktören lika litet i allmänna lagen och de,angående fångars behandling meddelte stadganden, ägt skäl för sin vägran att låta en till Öfverdomstol ställd besvärsskrift af fånge genom enskild person fortskaffas, som
Direktören bordt af förbemälte Kongl.
Styrelses omförmälta särskilda instruktion finna sig förhindrad att Sjöberg sådan rättighet tillstädja, enär det genom samma instruktion stadgade förbud för honom, att skrifter omedelbart från fängelset utlemna, afsett, enligt dess uttryckliga ordalydelse, endast sådane skrifter, hvilka icke, i likhet med den i fråga varande, anginge Sjöbergs enskilda person och angelägenheter; ansåge väl llådstufvurätten
Direktören hafva i omförmälta afseende orätt förfarit; men som af hvad i målet förekommit och Direktören till sitt urskuldande anfört, det syntes uppenbart, att sådant härrört icke af ondska eller sjelftagen myrtli.
Emb.-Bcrältelse lill 1856 ån riksdag.
12 dighet utan af missförstånd vid tillämpningen af föreskrifter, efter hvilka han hade att i tjensten sig rätta, samt hvarken åklagaren eller Sjöberg något påstående om skadestånd emot
Direktören framställt, kunde, enär i lag stadgad och för fall, som förevarande, tillämplig straffbestämmelse saknades, Direktören, som imellertid blifvit från tjenstebefattningen skild, icke ådömas något ansvar i målet.
Uppå mina häröfver anförda besvär har Kongl. Svea Hofrätt genom utslag den 20 Nov. 1855 sig utlåtit, att enär Direktören ej kunde anses hafva, för hvad honom såsom felaktigt till last folie, gjort sig skyldig till svårare påföljd, än att, jemlikt 1 Gap. 7 §.
Utsökningsbalken, med ord och varning näpsas, hvilken påföljd, sedan Direktören nu mera blifvit från sin ofvanberörde tjenstebefattning skild, ej vore i förevarande fall tillämplig, funne Kongl.
Hofrätten icke skäl att i Rådstufvurättens utslag, så vidt Direktören derigenom ansetts ej kunna ansvar i målet ådömas, göra ändring; varande Direktörens i förklaringen framställda yrkande om ersättning för förklaringskostnaden jemte lösen för Kongl. Hofrättens utslag i målet leinnadt utan afseende; och har jag med detta utslag funnit mig kunna åtnöjas.
Under embetsresa år 1854, då Rådstufvurättens i Filipstad arkif blifvit af mig inspekteradt, hade det yppat sig, att Stadsrättens och, sedan denna Rätt den 25 November 1836 upphört, Rådstufvurättens derstädes domböcker för åren 1834, 1835, 1838 och alla följande år till och med år 1854 icke voro lardigskrifne, utan protokollen och till en del äfven utslagen i en mängd mål lemnats ouppsatte; hvarföre jag emot Rorgmästaren i nämnde stad, hvilken, i egenskap af Ordförande och Expeditionshafvande först i Stadsrätten och sedermera i Rådstufvurätten, haft skyldighet att berörda protokoll och beslut skyndsamligen uppsätta, låtit anställa åtal för hvad han härutinnan försummat; och sedan detta åtal inför Kongl. Svea Hofrätt blifvit utfördt; så har utslag deruppå följt den 4 December 1855, af innehåll, att emedan utredt vore, att Stadsrättens i Filipstad domböcker för åren 1834 och 1835 och Rådstufvurättens derstädes domböcker för åren från och med 1838 till och med 1854 vore ofullständiga, så att protokoll uti en mängd mål och jemväl utslag i åtskilliga icke blifvit uppsatte; ty och som det ålegat Rorgmästaren att omförmälta domböcker för hvarje år uppsätta och färdiga skrifva, pröfvade Kongl. Hofrätten, jemlikt 1 Cap. 12 §.
Rättegångs-Balken, rättvist döma Borgmästaren att för berörde försummelse i tjenstens utöfning böta, efter tjugofem daler silfvermynt för hvarje af förenämnde ofullständiga domböcker, tillsammans fyrahundrasjutiofem daler silfvermynt, med Etthundrafemtioåtta R:dr 16 sk. banko, samt förelägga Borgmästaren vid vite af fem hundra daler silfvermynt att inom ett år med bevis från Konungens Befallningshafvande i Wermlands län styrka, att samtlige i fråga varande domböcker jemte tillhörande sa köreslängder blifvit, med målens upptagande uti en för hvarje dombok fortlöpande nummerföljd, fullständigt uppsatte samt behörigen afslutade och underskrifne.
Ofver detta utslag bar Borgmästaren anfört underdåniga besvär, hvilka för närvarande af nådig pröfning bero.
De af mig anförda underdåniga besvär öfver Kongl. Svea Hofrätts utslag i aktionsmålet emot Konungens Befallningshafvande i Jemtlands
Län den 25 April 1853, hvarom uti min berättelse för samma år förmäles, hafva nu blifvit afgjorda genom Kongl. Maj:ts nådiga Utslag den 3 December 1855, af innehåll, att ehuru vid det förhållande, att Konungens Befallningshafvandes åtalade beslut redan förut, i anledning af enskilda parters deröfver förda klagan, varit föremål för Hofrättens pröfning och genom dess utslag den 27 Aug. 1850 blifvit faststäldt, min mot Konungens Befallningshafvande förda talan om ansvar för beslutets förmenta lagstridighet icke kunnat hufvudsakligen pröfvas af annan afdelning i Hofrätten, än den, som samma beslut tillförene till pröfning förehaft, med mindre än att den ena afdelningen i Hofrätten saltes i nödvändighet att yttra sig öfver lagligheten af den andra afdelningen gifna domslut, samt till följd häraf antagas finge, att den afdelning, till hvars behandling målet först blifvit lottadt, ansett sig hafva varit obehörig att i pröfning af det anställda åtalet ingå, och på sådan grund undandragit sig att dermed taga befattning; likväl och som en slik pröfning ännu mindre kunnat tillkomma samma ledamöter i Hofrätten, som förut gillat det såsom felaktigt anmärkta beslutet, enär de derigenom komtne att dömma öfver lagligheten af sin egen åtgärd och sålunda blefve domare i egen sak; funne Kongl. Maj:t, med godkännande af min derom framställda anmärkning, de ledamöter i Hofrätten, sorn bidragit till dess ofvanomförmälta utslag af den 27 Augusti 1850, hafva varit, enligt 13 kap. 1 §.
RättegångsBalken, jäfvige att med nu i fråga varande mål såsom domare taga befattning; hvadan och då Kongl. Maj:t för närvarande ej hade att bedöma, huruvida Hofrätten på annan, af ojäfvige ledamöter sammansatt afdelning måtte kunna anses behörig att åtalet till pröfning upptaga, Kongl. Maj:t, med undanrödjande af Hofrättens öfverklagade beslut, funne skäligt förvisa målet åter till Hofrätten, för ny lagenlig behandling.
Vid ärendets förnyade anmälan hos Hofrätten har jag framställt min tanka i ämnet, och först i afseende på den ansvarslöshet, hvilken skulle uppkomma från Hofrättens i det nådiga Utslaget antydda obehörighet att i målet dömma, anmärkt, att beviljande afen sådan ansvarslöshet åt en embetsmyndighet, hvilken likväl är efter lag ansvarig och ställd under bestämd domstol, utan tvifvel vore en betänklighet att företrädesvis behjerta.
Efter den försvunna ansvarigheten för Konungens Befallningshafvande skulle väl ännu återstå en ansvarstalan emot den afdelning af Hofrätten, som fastställt Konungens Befallningshafvandes åtalade beslut.
Men härmed vore hvarken den allmänna rättsfordran uppfylld, som vill, att ingen till felaktighet skyldig och allmän ansvarighet underkastad embetsman må kunna undgå ansvar, eller ägde en förfördelad målsägare all den väg till upprättelse och skadeslöshet öppen, som lagen lemnat honom, med lika litet undantag för den embetsman, hvars åtgärd blifvit af högre myndighet fastställd, som för hvar och en annan.
Vid ett fall af just den beskaffenhet, som nu är i fråga, vore det icke omöjligt, att skadeståndsanspråket uppginge till ett ansenligt belopp, för hvilket vederhäftigheten ej mindre hos de personer, sorn utgjorde Konungens Befallningshafvande, än de ledamöter, hvilka i Hofrätt dömt, behöfde anlitas; och målsägaren skulle genom de förras fritagande från ansvarighet kunna gå miste om förnämsta delen af den tillgång, som för hans förnöjande erfordrades.
Emot denna betänklighet trodde jag svårligen någon annan kunna i vigt uppgå; och jag insåge för min del icke, huru en sådan rätteligen härledes från den förmenta olägenheten deraf, att andre ledamöter af Hofrätten, än som fastställt det sedermera åtalade beslutet, befattade sig med afgörande af det åtal, för hvilket beslutet blifvit föremål.
Det vore en tillfällighet, att i en och samma Hofrätt funnes tillgång på mer än en division, och att således jäf kunde undvikas derigenom, att de ledamöter, som gillat det åtalade beslutet, afhölle sig från den allmänna lottning, som skulle bestämma den division, der aktionsmålot korinne att handläggas.
Men om sådan tillgäng saknades oeh följaktligen Hofrättens samtlige ledamöter kunde hafva deltagit i fastställande af den åtalade åtgärden samt alltså vara jäfvige att aktionsmålet handlägga; så uppstode deraf ingen menligare följd, än att ojäfvige ledamöter saknades och behöfde tillförordnas, och för ingen del blefve följden den, att Hofrätten vore obehörig.
I vidrigt fall förhölle det sig härutinnan annorlunda med Hofrätt, än med hvarje annan domstol.
Eller skulle väl en kronofogde, tilltalad för embetsfel vid en utmätning, som efter klander blifvit af Häradsrätt fastställd, icke kunna af samma Häradsrätt dömas för embetsfelet?
Utan tvifvel kunde det hända, att felet vore ett sådant, för hvilket äfven sjelfva utmätningsförrättningen bordt ogillas, och således den domare blifva jäfvig, sorn denna förrättning fastställt.
Men icke kunde derigenom Häradsrätten blifva obehörig att handlägga och pröfva aktionsmålet för embetsfel.
Jäfvet emot domaren medförde ingen annan påföljd, än den ganska vanliga, att ojäfvig domare i hans ställe finge förordnas. — 92 — Följde nu häraf, att äfven Hofrätt, bestående af en enda domför afdelning, borde vid lika förhållanden väl kunna blifva jäfvig, men icke derföre obehörig, och således icke rättvisa vägras, utan endast ojäfviga ledamöter borde tillförordnas; så visste jag icke, hvarföre det skulle vara mindre lämpligt, att uti Hofrätt, som består af flera domföra afdelningar, låta aktionsinålet från den, hvars ledamöter vore jäfvige, förflyttas till annan afdelning, som bestode af ojäfviga ledamöter, än att i de jäfviga ledamöternas ställe enkom förordna ojäfviga och låta ärendet förblifva under handläggning af samma afdelning i Hofrätten, som förut med hufvudsaken haft befattning.
Vore detta bättre; så borde det visserligen ske; men det ville icke blifva begripligt, hvarföre det mindre väl ginge an att förfara på det förra sättet, eller hvarföre således Hofrättens öfriga afdelningar skulle vara obehöriga att vid ärendet lägga hand.
Det kunde visserligen medföra ett obehag för embetskamrater i ett och samma verk, att den ene måste å nyo skärskåda, hvad som redan undergått den andres pröfning; och som detta måste ske, när fråga skall handläggas om ansvar för en åtgärd, hvilken redan är af kamrater å Hofrättens vägnar fastställd; så kunde det utan tvifvel vara angenämt att få undandraga sig en sådan ompröfning af kamraters arbete.
Men om denna vore den enda grunden till den i fråga ställda obehörigheten; så stödde den sig ju lika litet på lag, som den läte förena sig med den alldagliga tillämpningen deraf.
Att den ena ledamoten granskar och ogillar den andres mening, inträffade nemligen vid hvarje skiljaktighet i en omröstning.
Likaså i fall ena Hofrättsafdelningen gifvit dom i ett ämne af alldeles enahanda beskaffenhet med ett, som efteråt förekommer på annan afdelning af samma Rätt, finge dennas ledamöter för ingen del taga den förras dom till rättesnöre.
De ägde hvarken undandraga sig att döma eller finge de gifva annan dom än sin egen; och för intetdera undskylla sig dermed, att frågan redan en gång är å Hofrättens vägnar afgjord.
Hvad vore det väl då, som i något möjligt fall skulle hindra, att på samma lagliga sätt förfares?
Om nu genom denna utredning vore ådagalagdt, att Hofrätten icke lagligen kunnat utgå från den i fråga varande förutsättningen af obehörighet; så trodde jag hvarken böra antagas, det en sådan förutsättning verkligen ägt rum, eller befaras, att densamma vid ytterligare öfverläggning vore att förvänta.