Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Stockholm den 25 November i834* Reservationer: 1:0 af Herr Hjärne: ”Utskotten hafva tillstyrkt Rikets Ständer, att ingå till Kongl. Maj:t med den underdåniga anhållan, att Kongl. Maj:t täcktes vid utfärdande af ytterligare Författningar, rörande näringarne i allmänhet, afse hufvudgrunderne för det förslag i ämnet, sorn Rikets Ständer vid 1823 års Riksdag i underdånighet afgåfvo.
Detta tillstyrkande innebär, efter min tanka, ett, fastän icke positivt uttryckt gillande af nämnde hufvudgrunder; och det är derföre jag ej kunnat biträda Utskottens beslut rörande den underdåniga skrifvelsen.
Ett gillande af hufvudgrunderne till 1823 års förslag förutsätter ett ogillande i vissa delar af Författningen af den 28 Augusti detta år, hvilken lossat på åtskilliga skråband, som ännu skulle binda näringsfriheten enligt 1823 års förslag.
Majit med den föreslagna underdåniga skrifvelsen, befarar jag, att detta skulle kunna tydas såsom ett uttryck af nationens missbelåtenhet med den liberala syftningen i Författningen af den 28 Augusti 1834» och möjligen kunna föranleda en återgång ifrån den näringsfrihet, sorn, i följd af denna Författning, redan eger rum; ty antages hufvudgrunderne för »823 års förslag, så blir resultatet hvad jag befarat.
Det tillägg Utskotten hafva gjort:
"med de förändringar Kongl. Maj\t kan finna nödiga," säger egentligen ingenting, emedan Utskottens opinion redan är uttryckt i den föregående meningen.
Jag som, tillika med flere Ledamöter inom Utskotten, önskade att Rikets Ständer skulle ultrycka en bestämdare tanka i detta vigtiga ämne, föreslog en annan underd. skrifvelse, hvilken dock, genom volerin", förkastades.
Reserverande mig emot Utskottens förslag, vågar jag nu hemställa till Bih. lill R.
Prot. l834. 7 Sami. 2 Afd. 2 so.te Häftet.
;o Las- samt Allm.
Bes v.- och Oecon -Utslc.
Rikets Högiofl.
Ständer, om icke eftermeningen i Utskottens förslag borde förändras till följande tydelse, nemi: med de förändringar, hvartill den redan utfärdade Nåd.
Författningen af den 28 slug. i834, rörande en utvidgad näringsfrihet, gifver anledning, och Kongl. Maj:t för öfrigt kan i Nåder pröfva lämplige.” 2:0 af Herr Hessle: ”Både emot form och innehåll af detta Betän kande har jag anmält reservation och fullföljer den ock, hvad angår formen, för det att Betänkandet, oansedt genom fleste rösterne inom Utskotten blef beslutadt: att alla motionerne skulle icke föranleda annan åtgärd från Utskotten, än hemställan om antagande af 1823 års Ständers förslag till Författningar i ämnet, likväl, efter anförandet af detta beslut, serskildt upptagit flere af motionerne och i deröfver gifne Utlåtanden gagnat motiv, som ingalunda blifvit inom Utskotten gillade eller kunnat gillas, då, på sätt ofvan nänines, Utskotten stannat i det beslut, att antaga grunderna för 1823 års förslag.
Angående sjelfva saken, så har jag ansett Utskotten icke tillständigt, att lill Ständerna inkomma med förslag, som
Utskotten sjelfva anmärka vara behäftad t med brister, eller att begära, det Ständerne skola i en Civiloeconomisk Lagstiftningsfråga bos Kongl. Majit underdånigst begära: ”ath, sedan de rättelser eller förändringar, sorni Ständernas förslag funnos nödige, blifvit verkställde, Kongl.
Majit i Nåder täcktes låta utfärda de af Motionairerne äskade Lagar.”
Inom Utskotten afgaf jag ett förslag, som skulle ledt till det mål man söker, eller ordning och säkerhet i medborgares rättigheter och skyldigheter, i afseende på näringarne i samhället.
Detta förslag var grundadt å de 1809 och i8ro af Ständerne ingångne aftal, vanligen benämnde concessiöner, och började således med, att i enkla ordalag visa skilnaden emellan stads- och landtmanna-näringar, samt stadsmannens eller borgarens onera i och för rättigheten att utöfva stadsmannayrken.
Genom coucessionerne, hvilka äro att hänföra till Grundlagar, är en hvar tillåtet, att utöfva hvarje yrke i stad, emot utgörande af borgerlig tunga, d. v. s. skatt till Staten och staden i och för hans rörelse och handtering, och, i fortsättning härmed, syntes mig lätt, att i en utkommande Författ - Lag- samt Allni. Besv.- och Occon.-Ulsk. Betänkande N.o 33.
11 liing med uppgifvande af alla hittills i den vägen utkomna stadgar och ordningar, förklara: det alla och en hvar, som ville idka borgerlig handtering, handel, fabrik och handtverk, hålla öppen bod eller verkstad, borde söka burskap i stad och utgöra borgerlig tunga lika, om han för egen nyck eller beqvämlighet bodde utom eller inom staden; alt deremot allt skråtvång skulle upphöra, och för vinnandet af burskap endast erfordras stadgad ålder, god frejd samt skicklighet i yrket, ådagalagd icke i några enskilda embetsgillen utan inför en i hvarje stad af alla Borgare vald nämnd, hvilken dessutom borde fungera i allt hvad efter Hall-Ordningen nu är ålagdt den så kallade Hall-Rätten.
Vill man bibehålla mästare- och gesällnamn trodde jag, att
HaliOrduingen för stadga härom kunde tjena till mönster, samt att i och med den nya Lagen all skilnad emellan Borgare, såsom Handlande, Handtverkare, Fabrikörer, Manufaclurister &c. icke vidare skulle tålas, utan skattbeslämmelsen vara mätaren af de sig emellan skiljde . närings-grenarne.
Till Kongl. Majit ansåg jag böra underdånigst öfverlemnas, att i Nåder låta utarbeta sjelfva Lagen och det reglementariska som erfordrades, och endast den erfarenhet, som vinnes efter en sådan Lags tillvaro några år, kunde gifva skäl till blifvande rättelser deruti.
Stånds förslag och i allt hvad som kan föreslås i frågan om näriugarne — men egenskapen af denna Nådiga Kungörelse år dock ej egnad att ingifva hopp om någon laglig ordning inom naringarne, eller att städernas existence är beslutad.
Man har åter allt skäl förmoda, att, om denna Författning får fortfara, skall den i roten undergräfva städernas näringslif till verklig skada för samhället, utan fördel för någon enskild medborgare.
Förordningen den 22 Dec. i83a om accisens utgörande, utan att ett enda ord i Kungörelsen tillkännagifver, att Lagen och Accis-Ordningen äro upphäfne.
Äfven denna min begäran afslogs. k Herr Hallings motion om förklaring, huruvida Allmänna Lagens 9 S Lag- samt Allm. Bésv.- och Oecon.-Utsk.
Betänkande N.o 33. stadgande, att endast rätte Borgare borde i stad få hålla verkstad och öppen bod, kunde anses vara upphäft och örn ej Manufacturister och Hallrättsmästare borde blifva Borgare, innan de på grund af Commerce-Gollegu Tiilstånds-Resolution egde i stad utöfva näringar, hafva Utskotten gifvit ett svar, så undvikande, att det ingalunda kan för gilldt antagas.
Frågan var ej om hvad sora efter blifvande Lagar skulle inträffa, utan hvad, sora i saken nu enligt gällande
Lag vöre det rätta, men härpå tiar ej något yttrande meddelats förmodligen emedan Utskotten äfven härutinnan råkat i strid med Kongl. Kungörelsen den 28 sisth Aug., hvilken Utskotten, utan att våga öppet gilla, dock synbarligen ansett för sina afsigter förmonlig, och sålunda icke heller velat ådagalägga den ringa öfverensstämmelse, som råder emellan Rikets Givil-Lagar och partiela Civil-oeconomiska Stadgar.
De Högloft..
Stånden böra dock icke tilltros vilja förbise det allmännas fördel; och då detta ej lärer kunna ernås utan bestämda Lagar samt ordning och säkerhet i medborgares företag, vågar jag inför Ständerne upprepa behofvet, att, vid afgörande af frågan om näringslagar, söka d$ af Herr Halling och mig begärde förklaringar, utan hvilka den mest barbariska behandling af frågor om näringar lätt kan motses så väl å landet som i städerne.
En hvar skall tyda Lagarna olika och den enhet i Lagstiftningen, som man hittills trott vara önskvärd, skall omöjligen i dessa ämnen kunna ernås med nu gällande Författningar, 3:o af Herr Holm: ”Innan jag, genom reservation emot Högloft.
Utskottens Betänkande, uttalar min öfvertygelse i den ofta och mycket omtvistade frågan om näringsfrihet, vill jag hafva förklarat, att jag icke höjer min röst för något corporations-interesse, utan för att försvara hvad jag, efter bästa öfvertygelse, anser vara rätt och sannt; att jag hatar alla onaturliga band på menniskans arbetskraft och närings-omtanka; att jag således icke gillar skråtvång sådant det, genom missförstånd eller misstydning af nyttiga ordningsstadgar, allmännast uppfattas och framställes; samt att jag deremot är vän af frihet i näringsväg, men sansad och bunden af Lagar, hvarförutan friheten så i detta, som i alla andra samhälls-förhållanden, urartar till sjelfsvåld, tygellöshet, samt allmän och enskild säkerhet förstörande oordning.
Åf denna min förklaring blir det en naturlig följd, att jag, å ena sidan, ogillar alla obehöriga hinder, som läggas i vägen för vinnande af rättighet, att, i bestämd ordning, idka hvad loflig näring som helst, men att jag, å den andra, åter icke kan i allo godkänna det begrepp om näringsfrihet, hvar - Lag- samt Allm. Besv.- och Oecon.- Utsk.
Betänkande N.-o 33. iS på de vid i8a3 års Riksdag uppgjorde och af Utskotten nu åberopade förslag till handels- och handtverks-ordning samt stadga för gerningsmän å Jandet hvila, emedan dessa förslag, efter ruin öfvertygelse, genom en för långt utsträckt frihet i näringsväg och genom sammanblandning af 2:ne till sin natur åtskiljde näringsgrenar, icke ega fullkomlig tillämplighet på Sverige i dess närvarande förhållanden, emedan de just derföre komma att i tillämpningen stå i strid med Svenska folkets verkliga behof och sannskyldiga fördel, och emedan de uti sig innebära fröet till en dass medborgares eller det tredje Riks-Ståndets upplösning och, hvad som 8r ännu värre, till städernes fullkomliga förfall.
Att Borgare-Ståndet, lika så väl som de 3:ne öfriga Riks-Stånden, från uråldriga tider haft privilegier, rättigheter, friheter och förmoner, samt att desse icke led t sitt ursprung ifrån eller haft sin grund uti begreppet om naturlig rättighet för en viss kast af menniskor, utan från den stats-ceconomiska principen om nödvändighet af skillnad emellen samhällets medlemmaF med afseende å lefnadsyrke och boningsplats, måtte för hvarje oförvilladt och opartiskt omdöme, som endast gör sig reda för innehållet af Konungs och Ständers år 1731 fattade beslut, af Konungens i öfverensstämmelse dermed den 23 Februarii >789 gifna försäkran och af 114 uti den af Konung och Rikets Stander antagne Regerings-Form, vara lika klart, som det är påtagligt, alt denna skilnad bestått och består uti rättighet för städernes Borgerskap, att, utan intrång af andra, idka handel och handtverk.
Likasom det alltid har varit, nu är och allt framgent bör blifva landtmannens hufvudyrke, att odla jorden och frambringa dess alster, så har, från städernes första uppkomst, det ansetts utgöra deras bestämmelse, att vara de förädlande näringarnes hemvist och, såsom föreningspunkter för ett större antal medborgare, bereda landtmannen afsättning af sina producter.
Denna stats-ceconomiska princip har man i de åberopade förslagen frånträdt i så måtto, alt man vill tillåta närings-idkande Borgare å landet och att nan åt så kallade gerningsmän, hvilka endast böra finnas för allmogens beqvämlighet och nytta, lemnat rättighet att i ordentliga verkstäder idka handtverk och att tillverkningarna öfverallt försälja, och är ddt emot detta hufvudmoment i förslagen, hvarigenom nära nog ali skilnad emellan stads- och landtmanna-näringarne skulle upphäfvas, som jag hufvudsakligen reserverar mig.
Man har för detta frånträdande velat hemta stöd af den tydning, man gifvit åt Borgare-Ståndets vid 1809 års Riksdag gjorda concession, en tydning, som, om den vore grundad, Lag- samt Allm. Btsv.- och Occon.-Utsk.
Betänkande N:o 33. skulle innebära, att
Ståndet uppoffrat sin egen tillvarelse genom samtycke till en allmän qéh oinskränkt näringsfrihet, oberoende af stadsmanna-rörelse, af borgerliga skyldigheter och af sjelfva den ordning, sem, nyttig i allt, uti näringarne blifvit förhatlig, mindre för sakens skull, än för benämningen af skrä och för de missbruk, som deruti insmygt sig och hvilka af hvarje Ordnings-stadga och lagstiftning kunna göras; men att denna tolkning är origtig och att concessionen, föranledd .mindre af verkligt behof, än af ett oredigt sträfvande till något annat bättre, endast hade afseende å borgerlig näringsrätt i släderne, kan icke undfalla någon, som ärligt vill bedöma saken, Att den i vårt lands äldre lagstiftning, angående näringarne, följde, ofvananlydde stals-ceeonomiska grundsats ännu är för Sverige helsosam, samt att skilnad emellan stads- och landtmannanäringar under en lång följd af år och måhända alltid blir nödvändig, är således min öfvertygelse och vill jag närmare redogöra för skälen till densamma.
Om nemligen den från äldre tider afsedde vexelverkan emellan städernes och landsbygdens invånare genom nödvändigheten och möjligheten af varubyte rubbas eller tillintetgöres, och hvilket ovilkorligen måste inträffa, om landtmannen genom lag uppmuntras, att, med åsidosättande af sin egentliga näring, jordbruket, sysselsätta sig med hvad man hitintills förstått under benämning af stadsmannanäringar, så måste ju deraf blifva en naturlig följd, att näringsidkaren i stad, som, utom bevillning till Staten, för det yrke han drifver och många detsamma åtföljande personela prestationer, måste utgöra dryga afgifter till staden för underhållandet af dess allmänna byggnader, dess Embets- och Tjenstemannapersonal m. m., skall nödgas uppsäga burskap och utflytta på landsbygden, der det kostar honom mindre att lefva och der han kan utöfva enahanda rättigheter i näringsväg, utan att behöfva vidkännas de honom förut åliggande skyldigheter, eller åtminstone icke i så hög grad.
Att städerne, på sådant sätt skola med tiden blifva utan näringsidkande invånare och slutligen förfalla, anser jag vara påtagligt} och jag hemställer till en hvar, om ett så beskaffadt förhållande kan förenas med landets sannsky lldiga nytta.
Öppet och upprigtigt bekänner jag alltså, att jag anser ett stort steg till våra få och föga blomstrande städers undergång vara laget genom Kongl, Kungörelsen af den 28 sistlidne Augusti, hvarigenom landtmannen förunnas en obegränsad handtverks- och lian dels-frihet.
Jag tror dessutom, att landtmannen sjelf ej skall skörda någon reel Lag- samt Ailm. Besv.- och Oecon.-Utsk.
Betänkande JV.-o 33.
J 5 och varaktig fördel af en så beskaffad obegränsad näringsfrihet; ty utom det att slädernes aftynande tillstånd mäste ofördelaktigt in verka äfven på landtmanneu, skall han, efter min öfvertygelse, få en annan rigtning, menlig för den näring, hvaraf han bör beräkna sin vinst och sitt uppehälle.
Svenska jordens mödosamma skötsel fordrar alla de armar, som deråt kunna egna sig, för att ur dess sparsamma sköte draga all den vinst, som deraf kan bernias.
Bergsbruket och skogarnes ans och användande likaså ; men månne icke en obegränsad näringsfrihet, dertill ifrågavarande förslag liar en gifven tendens, skall från jordbruket rycka mången arbetskraft, som förut egnat sig åt detsamma, och månne icke mången skall finna det beqvämligare, att sysselsätta sig inom lius, än att alla tider af året, i ond och god väderlek, uppfylla jordbrukets mödosammare åligganden, hvilka icke kunna eftersättas utan alt hela landet deraf lider.
Jag tror det och med detsamma anser jag äfven frågan, huruvida en obegränsad näringsfrihet samt upphäfvandet af all skilnad emellan sladsoch landtmanna-näringarne skall för landtmannen blifva fördelaktig eller icke, besvarad.
Om det gamla, alfvarliga och redbara Svenska folklynnet härigenom skall vinna eller förlora, torde äfven förtjena alt något begrundas, och må mari härvid rådfråga exemplet af de landsorters invånare, hvilka af sin hembygds beskaffenhet tvingas, eller af vana och ostadighet förledas, att färdas kring landet.
Man har inom Utskotten yttrat den grundsats, att af alla näringar aro de fördelaktigast, som man lyckats att göra hemmastadda i.allmogens hyddor, och att desse således böra uppmuntras i stället för att tillbakaträngas.
Denna sats, som later förträffligt, är äfven sann och rigiig i tillämpningen, om man med de näringar, sorn hitintills gjort sig hemmastadde i allmogens hyddor, menar förädling af jordens, ladugårdens och bergsbrukets alster, såsom spinna, väfva, sticka, slöjda och smida m. m., hvilket allt står i naturlig förening med landtmannens hu fynd näring, och derutinnan något det ringaste tvång för honom aldrig egt eller någonsin kan komma att ega rum; men örn i allmogens hyddor få anläggas ordentliga verkstäder för alla slag af handtverk samt dessas tillverkningar, hvilket blefve en naturlig följd, finge af tillverkarne sjelfve eller legde personer obehindradt föras till afsalu kring landet, vågar jag tro, att både allmogen och dess bufvudnäring, jordbruket, skola i längden derpå blifva lidande.
Man åberopar ytterligare exemplet af andra länder, der skilnad emellan stads- och landtmanna-näringar icke skall finnas och hvilka just derföre förmenas hafva stigit så högt i välstånd; men jag ber, att man *6 Lag- tami Allm.
Be sv.- och Oecon.-Vtsk.
Betänkande N.o 33. ■ville besinna den stora skilnad, som eger rum emellan desse lyckligare lottade länder, der jorden är lättbrukad och gifvande utan att fordra serdeles arbete, och der många och folkrika städer finnas på ringa afstånd ifrån hvarandra, samt det folkfattiga, med få och föga betydande städer försedda Sverige, hvars jordbruk är ojemförligt mycket mödosammare, och som derför fordrar all den arbetskraft, som deråt kan egnas och som i närvarande förhållanden icke bör gifvas en främmande och på detsamma menligt inverkande rigtning.
Denna stora skilnad gör, efter min öfvertygelse, att det icke är rätt lämpligt, att i förevarande fall åberopa andra länders exempel.
Hvarje lands oeconomiska lagstiftning mäste ytterst hvila på dess mer eller mindre föränderliga localförhållanden och häraf kommer, att, hvad som för det ena landet kan vara gagneligt, är för ett annat skadligt.
Kan man lika lätt, som man efter nya theoder skapar nya lagar med några penndrag förskaffa
Sverige en mångdubbelt större folkmängd och ett tredubbelt större antal städer, än det nu eger, skulle jag icke ett ögonblick tveka att erkänna satsens tillämplighet, och jag skulle vara benägen att tillstyrka den mest obegränsade näringsfrihet, om jag kunde öfvertygas, alt populationen i bredd med allmän välmåga derigenom skulle ökas, oaktadt alla de binder, läge, climat och andre naturförhållanden lägga i vägen.
Riksdag upprättade förslag i öfrigt eller i afseende å stadsmannanäringarne, så framt denna benämning hädanefter skall ega någon betydelse och tillämplighet, må befinnas rigtiga eller icke, så företer sig sjelfmant den anmärkning, att förslaget till Handtverks-Ordning icke nog bestämdt uttrjrcker den grundsats, att hvar och en, som i stad idkar handtverk, bör vara burskapsegande borgare och således icke undanröjer anledningarne till den i senare tider med allt fog förda klagan öfver intrång i borgerliga näringarne af personer, hvilka utöfva desamma, utan att fullgöra borgarens reela och personella prasstationer.
Detta moment i lagstiftningen utgör likväl, efter min öfvertygelse, det andra väsendtliga vilkoret för en rigtig reglering af näringsfrihetsfrågan, äfvensom för bibehållandet af ett ordentligt borgerskap i städerne.
Såsom Ledamot af Embets- och Byggr.ings-Collegium i Slockholm, bar jag varit i tillfälle alt erfara, burn förhållandet är med dessa obehöriga näringsidkare.
Det händer nemligen ganska ofta, alt ynglingen, sedan han väl utstått sina läro-år och blifvit Gesäll, icke vidare vill arbeta hos Mästare Lag- sami Allm. Besv.- och Oecon.-ZJtsk. Betänkande N.o 33. »7 Mästare, utan i stället blifva sin egen herre och gifta sig.
Han skaffar sig antingen försvar såsom extra vaktmästare eller något dylikt, eller ock tillstånd att arbeta under Manufactur-privilegiernes skydd, och börjar utan förlag och utun credit och, hvad som är ännu värre, utan den stadga och erfarenhet, som fordras för att vara sin egen.
Så länge han är barnlös och hustrun kan i sin mon bidraga till hushållets underhåll bär det sig; men efter några års förlopp, sedan famillen ökat sig, börjar uppehället att tryta och mannen faller i huglöshet ooh liderlighet.
Tidiga och olyckliga äktenskap och en eländig afföda, som tidigt vänjes vid kringstrykande, tiggeri och sedeslöshet, äro följderna af den redan rådande lättheten att blifva sin egen herre.
I följd af min befattning såsom Värderings-Rådman har jag ofta måst besöka desse slags näringsidkares boningar och funnit samma elände under många variationer, och jag hänvisar till den nyligen å Södermalm, under benämning af Prins Carls Skola, inrättade uppfostringsanstalt för missvårdade barn, och man skall öfvertygas derom, att de fleste af dessa barn tillhöra sådana föräldrar jag omnämnt eller med dem lika beskaffade.
Om nu desse ynglingar utan stadga, erfarenhet och resourcer till hastigt uppnående af välstånd och oberoende, i stället att kasta sig in uti för tidiga familleförhållanden, hade arbetat några år hos Mästare på verkstad, så hade de ju varit nyttige för andra och gagnat sig sjelfve.
Vidare förekomma emot ofta åberopade förslag följande anmärkningar: 1:0 att man velat ställa handtverks-gesäller under tjenslehjons-stadgan, hvilket jag anser vara högst olämpligt, helst dessa äro just de, hvilka skola ingå uti och utgöra en del af Rikets 3:dje stånd, och ett så beskaffadt stadgande tilläfventyrs skulle afhålla många föräldrar, att låta sina söner genomgå de vanliga graderne för mästerskaps vinnande.
Det härmed åsyftade ändamål, eller att förekomma det lika allmänt som rättvist öfverklagade oskicket med Gesällers kringstrykande, kan dessutan lämpligen vinnas derigenom, att Gesäll antages i Mästares arbete på minst tre månader; 2:0 att man föreslagit, det idkandet af flere olika näringar må en person tillåtas.
En så beskaffad sammanblandning skall ofelbart leda derhän, att den förmögne handtverkaren gynnas på den mindre bemedlades bekostnad, enär det skulle ankomma endast på förlag, att i stort omfång förena flere handtverk, eller Jtill bildande af fabriks-anläggningar för handtverk, hvilket förhållande åter skulle conih. till R.
Sl. Prot. l834* ^ Sami. a, A/d. 3 i o:de Häftet. i8 samt Allni.
Betänkande N.-o 33. centrera förmögenhet på några få händer och göra största antalet näringsidkare fattiga och beroende; 3:o att rättighet lemnäs städernas Borgare, att å landet inrätta verkstäder; i hvilket hänseende jag åberopar hvad. jag förut anfört angående skilnad emellan Stads- och Landtmanna-näringar; och /po att en allt för vidsträckt rättighet lemnäs qvinna till utöfning af handtverk, hvilket ofelbart måste vara oförenligt med hennes bestämmelse i samhället och komma att ofördelaktigt inverka på det förhållande, som, enligt både naturlig och borgerlig lag, bör ega rum emellan de bägge könen.
De ifrågavarande förslagen, dem Utskotten genom dess pluralitet antagit såsom en tiilfyllestgörande och rättvis lagstiftning för näringsförhållandena i Sverige, förete visserligen flere anmärknings-anledningar och hvilka äro fullständigt upptagne uti Borgare-Ståndets vid i823 års
Maj:t aflåtne underdåniga skrifvelse, som väl förtjent att komma under Utskottens ompröfvande, innan ett o v i 1 kor ligt gillande af samma förslag uttalades; men jag har, för att undvika vidlyftighet, velat inskränka mig till de vigtigaste; öfvertygad, att hvar och en, som med värma omfattar saken för dess stora inflytande på samhällets väl, gör sig noga reda för densamma.
Resultatet af hvad jag nu anfört blir således; att jag icke kan tillstyrka ett så fullkomligt upphäfvande af skilnad emellan stads- och landlmanna-näringar, sorn det, hvartill de åberopade förslagen föranleda; att handtverks-idkande å landet bör inskränka sig till hvad som redan länge egt rum och som ulöfvas af så kallade gerningsmän till allmogens nytta och beqvämlighet och hvilkas rättigheter och skyldigheter böra närmare bestämmas; landtmannen obetaget, att med egne händer och således icke i ordentlige verkstäder förarbeta och förädla jördens.