Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Nio fruntimmer hafva infunnit sig för deltagande i undervisningen och en herre, som äfvenledes fått tillåtelse att freqventera den.
Alt Y40 Motioner i Bonde-Ståndet 1862.
N:o 469. så många fruntimmer nu erhållit löfte om att efter undergången examen blifva anställda i telegraf-verkets tjenst, utgör det hästa beviset på det alldeles ogrundade i den för omkring ett år sedan af Svenska telegrafstyrelsen afgifna berättelse om, att man i Norrige funnit sig föga belåten med utgången af de försök, som gjorts med att anställa en del fruntimmer såsom lelegrafister.
Då man i Sverige efter långa förhandlingar kommit till det resultat, all inga qvinliga lelegrafister böra anställas, är det oss dubbelt glädjande och för alla, det rör, hedrande, att man bår varit så belåten med den vidtagna åtgärden, att man icke hyser några betänkligheter för tillökandet af de qvinliga telegrafisternas antal till en så betydlig grad, som nu sker.
Men vi tro äfven, det man bar goda skäl att vara belåten, då vi städse hört de telegraferande berömma de anställda fruntimrens noggrannhet, raskhet och ifver i tjensten, och just här (i Christiansand) har man halt bästa tillfället all anställa jemförelse emellan de öfriga telegrafistet na, alldenstund man haft telegrafister af båda könen.
Vi hafva ej heller någonsin tviflat, alt utgången skulle bli efter önskan, likasom vi varit öfvertvgade om att man skulle erhålla fruntimmer, utgångna frän en ställning i samhället, der man kunde i lika hög grad finna bjerta och förstånd utbildade och tillräckliga kunskaper.
Detta bar äfven fått ny bekräftelse genom de nu antagna eleverna, af hvilka flera ega utmärkta språkkunskaper, likasom det redan skall hafva visat sig, att de med samma lätthet, som deras föregångare, tillegna sig färdighet i att telegrafera på linien.
Man må ej föreställa sig, alt den för dessa fruntimmer bestämda examen är lättare, än för karl-telegraflster; det är helt och hållet samma examen; de måste lära sig ända till alt sammanlöda ledningslrådarne; men icke desto mindre hafva fruntimmer vid examina erhållit betyg, som slått vid sidan al, i ej så fä fall till och med öfver, hvad karlarne fått i samma examen.
Vi förstå ej af hvad skäl den Svenska telegrafstyrelsen så hårduackadt sätter sig emot qvinnors användande i telegrafens tjenst, fastän de synas så lämpliga för densamma.
De Svenska qvinnorna måste vara lika kunskapsrika och läraktiga som våra (de Norska), och man kan å andra sidan ej heller antaga, alt de
Svenska herrarne frukta för ett inlåta sig i konkurrens med fruntimren och derföre oridderligt hålla dem bort från en verksamhetsgren, hvari de kunna deltaga.
Man kan ej heller hafva skäl att frukta, del en mindre god umgängeston skulle utveckla sig inom telegrafpersonalen, derföre att fruntimmer blefvo i densamma upptagna; ty deras närvaro anses i allmänhet verka förädlande på sederna, och vi veta ju dessutom, att umgängeslonen i Sverige anses vara både mera belefvad och hyfsad än hos oss, och, hvad angår ridderligt uppförande mot qvinuan, vilja säkerligen Svenskarne icke hafva rykte om sig att stå tillbaka för någon nation.”
Så den Norska uppsatsen; de uttalade åsigterna gillas af flertalet bland oss, derom önskar jag vara öfverlygad.
Flera bland våra herrar telegrafister öfvergifva banan och egna sin verksamhet åt andra yrken eller tjenstebefatlningar; de finna arbetet alltför enformigt och Motioner i Bonde-Ståndet 1862.
741 tröttande samt lönen otillräcklig.
Om fruntimren voro berättigade till anställning i telegrafens tjenst, så är temligen säkert, alt dylika klagomål från deras sida icke kommo i fråga.
Med erinrande om förhållandet i andra länder, hvarest fruntimmer äro anställda jemväl i postverkets tjenst samt på jernhanskontoren etc., tror jag det vara lamp-, ligt omnämna, hurusom i Sverige, der fruntimmer äro anställda såsom ritlärarinnor vid några elementarläroverk och inom den enskilda affärsverksamheten, icke annat än godt varit taladt om fullgörandet af deras pligter.
Missförhållanden, hvartill äldre tider fört oss, måste våra tider söka att på ett menskligt sätt utreda.
På spörsmålet om qvinnans ställning torde också numera blott ett enda svar gifvas.
Qvinnan mäste frigöras i arbete och förvärf.
Hon måste berättigas att använda sina krafter i allt, hvarigenom hon ärligt och sedligt samt i öfverensstämmelse med sin natur kan förtjena sitt ekonomiska oberoende; hon måste frigöras ur den tvångströja, hvari trångbröstade fördomar nu hålla henne bunden.
För en ung man är det en heder alt förtjena sitt bröd — för qvinnan nära nog en skam.
För henne måste det ske under hvarjehanda förevändningar.
Hvad vinnes härmed?
Hon betages den glädje, hvarmed hon just börjat inträda i sitt nya lif, betages andras erkännande af det rigtiga och naturliga deri, hennes tillit till sig sjelf.
Man tillintetgör det friska, det tillfredsställande sinnet hos henne.
Är detta ridderligt?
Rikets Ständer hafva under förra riksdagen erkännt, att qvinnor i utlandet på ett tillfredsställande sätt fullgöra de åligganden, som blifvit dem anförtrodda, samt framhållit Statens och individernas ömsesidiga förbindelser mot hvarandra.
Att Staten i detta afseende icke mera i förhållande lill qvinnan, än tiil mannen, eltergifver något af sina anspråk, samt att Statens pligt är att i möjligaste mån befrämja alla sina medlemmars välstånd och således jemväl lemna utväg åt qvinnan, att bereda sig den förbättring i ekonomisk ställning, hvartill hennes anlag och insigter kunna berättiga henne.
Det steg, som är taget för alt lemna qvinnan tillfälle inhemta det vetande, som erfordras för hennes kall såsom lärarinna, år ett steg framåt, som med värma erkännes.
Ännu ett steg och Rikets Ständer hafva lemnat qvinnan den rättvisa, som hon har att fordra.
Det är i medvetande häraf och på anförda grunder, som jag vågar förnya mitt under förra riksdagen framlagda förslag: att qvinna, som visar sig innehafva erforderliga kunskaper, likaväl som man, må berättigas att varda anlagen i sådana Statens Ijenstebefattningar, som för henne kunna vara passande, hvaribland särskildt må nämnas telegraf- och postexpeditions-belättningar samt befattningar inom den allmänna sjukvården. 742 Motioner i Bonde-Ståndet 1862■ N:o 460.
Stockholm den 50 November 1862. C. J.
Svensén, Irén Calmar län.
Gross, frän samma län.
Af Carl Johan Svensén från Calmar läll, om
Oscurshamns tvåUlassiga elementarläroverks förändring till femklassigt, äfvensom, i följd deraf, nödig förhöjning i anslaget till löner åt lärare.
Vetenskapens inflytande jemväl på de industriel yrkena erkännes alltmera allmänt i vårt land, och hufvudsakligen häri torde den frikostighet ega sin grund, hvarmed elementarläroverken i sednare tider blifvit utaf Ilikets Ständer understödde.
För näringsidkare af alla slag visar det sig allt mera behöflig! och oundgängligt alt, derest de skola kunna följa med de stora framsteg, som inom alla industrigrenar göras, vetenskapens vägar icke må vara dem stängda, utan all uppfostran må hafva öppnat dem tillgång till eller åtminstone, anvisning på dessa vägar. —•
Den omsorg och de kostnader, som nedläggas för ett fullständigare ordnande af läroverken, visa sig sålunda vara väl använda äfven ur rent ekonomisk synpunkt.
Men i här antydda hänseende har Oscarshamns samhälle länge varit illa lot— tadl.
Med en folkmängd af omkring 2,000 menniskor, beläget på eli afstånd af nio mil från närmaste stad, der fullständigt elementarläroverk fanns, sjelft medelpunkten för en vidsträckt och folkrik landsorts rörelse, var Oscarshamn ända till år 1858 i fullkomlig saknad af elementarläroverk.
Försl med början af Oktober månad nämnda år trädde der i verksamhet ett tvdklassigt elementarläroverk.
— Samhällets behof uti ifrågavarande hänseende är härmed likväl icke fylldt.
Det kunskapsmått, som, enligt gällande skolstadga, hör bibringas inom elementarläroverkets båda nedersta klasser, är mycket ringa i jemförelse med hvad, enligt nutidens kraf, Motioner i B onde-Ståndet 1862.
N'o 460.
743 måste anses höra till en någorlunda fullständig elementarbildning.
Föräldrar och målsmän, som för barn och myndlingar kunna bekosta en sådan, finna det vanligen bäst och ändamålsenligast att genast från början insätta dem i eli fullständigt elementarläroverk.
Men det stora flertalet af föräldrar och målsmän, som ej kunna bekosta en sådan kurs i en långt aflägse belägen stad, hvarmed de föröfrigt icke stå i någon beröring, kunna icke vid Statens inom staden förlagda läroverk för sina barn erhålla vidare undervisning än den högst otillräckliga, som ligger inom andra klassens lärokurs.
Utan annan bildning, än inhemtandel af denna lilla kurs medförer, utgå dessa i allmänhet omedelbart till något af de induslriela yrkena, ett förhållande, som hvarken för dem sjelfva eller det allmänna kan vara gagneligt.
Ingen stad inom hela landet torde emellertid vara i större behof af ett fullständigare elementarläroverk än Oscarshamn, i anseende till aflägsenheten Irån stad med fullständigare läroverk.
I)e närmast belägna städerna, der elementarläroverk finnas, åro Calmar, Westervik, Wimmerby och Eksjö.
Afståndet till Calmar är 9, till Westervik 9, till Eksjö 13 och till Wimmerby 7 mil.
Sistnämnda stad, som är den mest närbelägna, har endast ett treklasigt läroverk, der lärokursen ej kan vara synnerligen större än vid det tvåklassiga läroverket i Oscarshamn.
För att erhålla en fullständigare elementarbildning, måste en lärjunge derstädes således vända sig till en annan stad, belägen åtminstone 9—13 mil från Oscarshamn och ännu mindre landsorten deromkring står i föga beröring med dessa städer, synnerligen vintertiden; tvärtom, landsortsstäderna Eksjö och Wimmerby slå, på grund af affärsförbindelser, i närmare beröring med det vid hafvet belägna Oscarshamn än med dessa närmare belägna släder.
Och i samma mån Oscarshamn med hvarje år i allt flere atseenden bildar sig lill centralpunkt för en folkrik och mycket vidsträckt landsorts rörelse, i samma mån framstår behofvet af ett fullständigare elementarläroverk derstädes allt mera oafvisligt.
Redan nu eger staden en folkmängd af öfver ‘2,300 invånare, och flere städer med mindre folkmängd åtnjuta fördelen af fullständigare elementarläroverk, ehuru belägna mycket närmare till andra städer, som uti ifrågavarande hänseende, jemte eget, kunna fylla kringliggande landsorters behof. 1 närheten af Oscarshamn ligga åtskilliga tolkrika köpingar, af hvilka en, Mönsterås, belägen på andels mils afstånd, har en folkmängd af omkring 1,400 personer; således mera än cirka tretio af rikets städer, af hvilka nästan aila hafva elementarläroverk eller pedagogi.
Al hvad jag i korthet och ofullständigt här anfört, torde medgifvas, alt Oscarshamns stad är i behof af ett åtminstone på reallinien fullständigt läroverk.
För det närvarande blefve likväl detta behof i det närmaste uppfylldt genom det nu varande tvåklassiga elementarläroverkets utvidgning, till ett femklassigl, en utvidgning, som blifvit afsedd i den godkända planen för den nya läroverksltyggnaden derstädes.
1 anledning häraf anhålles vördsamt: att Rikets Ständer ville lemna en sådan förhöjning i anslaget till lärare - 744 Motioner i Bonde-Ståndet 1862.
N:o 461. löner vid lägre elementarläroverket i Oscarshamn, att detta må kunna tili ett femklassigt läroverk utvidgas.
Om remiss till Stats Utskottet anhålles.
C. J. Svensén, från Calmar län.
Af Carl Johan Svensén från Calmar läll, om vpphäfvande af 4 Kap. 5 § Jorda-balken och Kongl. Förordningen den 21 Mars 1835, i fråga om hembudsshyldighelen.
Att inskränkning i frihet vid försäljning och köp strider emot tidens sundare åsigter är visserligen icke den enda olägenhet, hvarmed stadgandena om hembud af köp om frälsejord och lrälseräntor äro behäftade.
Det må, såsom något visst icke oväsendtlig!, äfven besinnas, huruledes, der sådant hembud försummas, hvilket lätt kan inträffa och i sjelfva verket någon gång händt, köpare kan ständigt vara uti en ganska osäker besittning af till och med infastad frälsejord eller frälseränta.
Jag anför endast ett sätt, huru hembud undgås, då jag fäster uppmärksamheten på det fall, då, vid lagfart, frälse skatte- eller skatlefrälsejord linnes såld såsom ”frälse” eller ”skatte” och jorden under sådan benämning äfven förekommer i äldre fastebref eller eganderätts handling, samt domstolen således saknar anledning att föreskrifva hembud.
En annan omständighet bör ej heller lemnäs obemäld, den nemligen, att, genom Kongl. Förordningen den 21 Februari 1789, det äldre stadgandet att hembjuda Kronan köp af kronoskattejord visligen upphört alt vara gällande.
Nu vet man att skatlefrälsejord ursprungligen ej är annan än kronoskatte, som förändrat naturen endast på det sätt, att räntan från Kronans öfvergåtl i enskild mans ego.
Hvarföre Motioner i Bonde-Ståndet 1862.
N:o 462. 746 Hvarföre skall nu, i afseende å sådan jord, den enskilde bibehålla bättre rätt ån Kronan?
Fråga kan ock verkligen vara, om en sådan ränte-egare lagligen ännu, sedan Kronans rättighet att vid köp lösa kronoskattejord upphört, har dylik bättre rätt än Kronan.
Vid nu anförda förhållanden och då det visserligen, enligt min åsigt, icke är statsekonomiskt klokt att ifrågavarande hembud med ty åtföljande lösningsrätt existera, samt grunden för hembudets skyldighet endast är konstlad, ingalunda, med sundt naturligt rältsiillstånd förenlig, får jag, till förebyggande och afhjelpande af nu antydda olägenheter, äran föreslå: att Rikets
Ständer för deras del mätte besluta, ej allenast att de i 5 § af 4 Kapitlet Jorda-balken och Kongl. Förordningen den 21 Mars 1835 innefattade stadganden, att frälseskatlejord och, såvidt skatlefrälsejord äfven dermed afses, sådan samt frälseränta vid köp skola hembjudas jordegaren eller ränte-egare upphör alt vara gällande, utan äfven att frälseskatte- och skattefrålse-jord samt räntan deraf icke vidare äro underkastade lösen af ränte- eller jord-egare.
Stockholm den 30 November 1862. C. J.
Af Robert Fredrik Gross från Calmar län, om ändring i 13 Kap. 3 och G $$ Kongl.
Skiftesstadgan den 4 Maj 1827, i fråga om utjlyttningsbidrag, m. m.
Uti 15 Kap. 5 § af Kongl. Stadgan om skiftesverket i riket, är, i afseende på deltagande i utflyttningskostnaden, stadgadt: ”1 uUiyllningskostnadeu skola de i byn qvarblifvande delegarne, efter hvars och ens egoandel och med i öfrigt fästad!
Prot. 1862 4■ 1863. 11 Sami. 4 Afd. 94 746 Motioner i Bonde-Ståndet 1863.
N:o 463. afseende å den nytta, de af utflyttningen vinna, antingen genom ett större utrymme eller ett beqvämare skifte, deltaga och ersättningen etc.”
Delta stadgande har så väl af landtmätare, som egodelningsdomare och Högste Domstolen, blifvit så tolkadt och liilämpadt, alt om än en jordegare löre skiftet utflyttat ur by och uppfört sina åbyggnader på en plats, der han, utan intrång för öfriga delegarne, vid skiftets utläggande kunnat fä egor sig tilldelade i sammanhang med sin nya byggnadsplan och han sålunda vid skiftet afslått sin i hyn förut bebyggda tomt till andra skiftesdelegare, som derigenom blifvit i tillfälle alt qvarbo, så bär den på delta sätt utflyttade delegaren, det oaktadt, blifvit ålagd att, lika med de öfriga i byn qvarboende delegarne, deltaga uti den gemensamma utflyttningskostnaden.
Alt han utflyttat sina åbyggnader på egen bekostnad utan att dermed betunga de öfrige skiftesdeiegarne, att lian berent dessa tillfälle att qvarbo och alt han vid nya skiftet icke gör intrång i de öfriges anspråk på ett beqvämt och ändamålsenligt skifte, betyder intet, han måste det oaktadt deltaga i kostnaden för de öfriges utflyttning'; men om lian deremot qvarbor i byn till förfång för de andra delegarne och derigenom förökar ulflvttningskostnaden, då är lian berättigad alt af dessa undfå ersättning för flyttningen af sina åbyggnader.
Som detta synes mig vara stridande mot rättvisa och billighet, tager jag mig friheten föreslå ett tillägg i ofvannämnda Kapitel och § af innehåll: bar delegare före skiftet från by utflyttat med sina åbyggnader och uppfört dessa på sådant afstånd från byn, att de, vid utläggning af det nya skiftet, icke ligga till hinder för beredande af ett beqvämt och formligt skifte för de öfrige delegarne, så skall den sålunda utflyttade delegaren befrias från deltagande i den allmänna ulflyttningskoslnaden inom skifteslaget.
Uti samma Kapitels § 6 har blifvit stadgadt: — — — ”eller skall i skiftet bland inrösningsjorden ouppodlad mark emot odlad jord intagas; då bör —• — — bestämmas, huru de delegare, som af den odlade jorden komma att undfå tillökning skola för hvarje tunnland eller kappland fullgod jord odlingsersättning utgifva, antingen med penningar eller spanmål, foder eiler arbete etc.”
Vid tillämpning af detta stadgande hafva likaledes landtmätare, egodelningsdomare och Högste Domstolen förklarat, alt endast den till åker uppodlade marken vore alt anse som odlad jord.
Följden haral har blifvit den, att om en jordegare vid skiftet, i vederlag för åker erhållit äng, har han dessutom blifvit tillagd odiingsersättning för den bristande åkerjorden, utan alt behöfva utgifva ersättning för öfverskottet i äng, äfvensom att, om en delegare undfått öfverskott i åker samt fyllnad i afrösningsjord för bristande äng, han det oaktadt fått betala odlingsersättning för bela öfverskcttet, utan alt erhålla ersättning för bristen i ängsmarken.
Detta är så mycket mera orättvist, som det är allmänt erkändt alt ängen är moder för jordbruket och att om man har tillräckligt med äng, man alltid kan göra Motioner i Bonde-Ståndet 1862.
N:o 463. 747 sig åker.
På grund häraf får jag föreslå följande förändring i ofvannämnda Kapitel och §: — — — •— — eller skal! i skiftet bland inrösningsjorden ouppodlad mark emot åker eller äng intagas; då bör — —• — — — bestämmas, huru de delegare, som af åker elier äng undfå öfverskott, skola för hvarje tunnland elier kappland fullgod jord odlingsersättning utgifva, antingen med penningar eller spanmåi, foder eller arbete etc.
Denna motion torde till vederbörligt Utskott blifva remitterad.
Af Robert Fredrik ©ross från Calmar län, om Jernvräkaren vid metallvågen i Slockholm L. H.
Hjerpes vppförande pä allmänna in dragningsstaten lill åtnjutande af en ärlig pension å 700 R:dr.
Det har i allmänhet varit erkändl, alt då en allmän tjenst indrages, såsom icke längre behöflig, innehafvaren deraf eger alt åtnjuta de löneinkomster som åtföljt tjensten, till dess han antingen avancerat till annan tjenst med minst lika stor in komst eller erhållit pension.
Om detta nu gäller för de högre och förnämare platserna i Statens tjenst, huru mycket mera borde det icke vara fallet med de ringare och lägre.
Emellertid har rättvisa härutinnan icke alltid egt rum, hvarpå jag härmed får framställa ett exempel.
Maj t beslutat alt Bergs-kollegium såsom sjelfständigt embetsverk skulle upphöra och en del af dess tjenster indrogs, samt Kollegium förenas med Kongl.
Kommers-kollegium, hvarjemte jcrnvräkareljensterna vid Stockholms jernvåg, genom Kongl. Kungörelsen af den 12 Januari 1855, indrogos, emedan desamma, i följd af nämnda Kungörelse, icke längre voro hellöf!ige, biel' den ena af de 2:ne ordinarie Vräkarne vid metallvågen i Stockholm, Lars Henrik Hjerpe, icke tillförsäkrad fortfarande åtnjutande af de med hans tjenst förenade lönelörmåner och icke heller till annan tjenst transporterad.
Hjerpe hade visserligen icke bestridt den tunga och mödosamma tjensten så långjtid, sorn sin åldriga kamrat, men lian var dock ordi - 748 Motioner i Bonde-Ståndet 1862.
N:o 464. narie tjensteman samt hade afbrutit sitt föregående lefnadsyrke på en väg, sorn ofta förer tili en god bergning, blott för vinnande af en ordinarie och sjelfständig plats.
Hierpe, sorn är till åren kommen och har 4 barn, lider emellertid nöd, under sträfvandet på en annan bana för de sinas bröd, och del är derföre jag härmed såsom en akt af rättvisa, som Staten bör visa äfven den ringaste af sina tjenare, föreslår: alt Hjerpe, som för öfrigt eger hedrande vitsord att förete, må varda uppförd å allmänna indragningsstaten till åtnjutande af en årlig pension af 700 R:dr Runt, motsvarande rnedelbeloppet af hans löneinkomst såsom ordinäre Jernvräkare. ✓ Bifogande härhos i afskrift de för upplysning i ämnet nödige handlingar, anhåller jag vördsamt om remiss af denna min motion tiil Stats-Utskottet.
Af Pehr Byström från Jemtlands län, om förhöjning i del af Kongl. Maj.t vid innevarande riksdag lill anläggning och förbättring af mindre goda vägar äskade anslag.
Det år visserligen sannt, att frågor om statsanslag äro i allmänhet, om icke just helt och hållet så till sägandes förhatliga, dock likväl mindre välkomna, men det förekommer ock sådana, som icke allenast förtjena alt mildt bedömas, utan ega ock oemotsägligen anspråk på bifall; och »let är på en sådan jag, uti denna min motion, i korthet tager mig friheten fästa Rikets Ständers uppmärksamhet.
Uti den Kongl. Propositionen om Statsverkets tillstånd och behof igenfinnes, det Styrelsen för allmänna väg- och vattenbyggnader, uti underdånigt memorial den 19 September 1062, föreslagit:' att, för omläggning och förbättring af mindre goda vägar, ett understöd af 1,500,000 R:dr, alt, i mån af behof, under åren 1864 — 1866 utgå, af allmänna medel erfordrades.
Vid föredragningen hos Kongl.
Maj.t af ifrågavarande af Styrelsen för allmänna Motioner i Bonde-Ståndet 1862.
749 våg- oell vattenbyggnader gifna förslag, bar Statsrådet och föredragande Chefen, af förekomne omständigheter, tillstyrkt nedsättning af nämnda anslag till 150,000 R:dr, hviken summa äfven Kongl.
Majit uti ofvannämnda nådiga Proposition föreslagit att, såsom anslag till understöd för vägomläggningar och vägförbättringar, i mån af behof, utgå under åren 1864—1866.
Med anledning häraf, och om man derjemte tager i betraktande de stora anspråk, som göras på anslag för beredande af lättade kommunikationer, såsom del enda vilkoret för landets framåtskridande i alla industriel företag, så torde man billigtvis böra göra sig den föreställningen, att då det icke är möjligt ej helier ens tänkbart att aila orter inom riket ega förmånen alt få begagna sig af framlöpande jernbanor, utan måste slita sig fram med egna dragare på ofia nog svaga vägar, del vore både med billighet och rättvisa öfverensstämmande, att anslaget för det ifrågavarande ändamålet bestämmes så högt, att det någorlunda kan motsvara hehofven af omläggning och förbättring af allmänna, mindre goda, vägar.
I öfverensstämmelse med hvad jag sålunda anfört, tager jag mig friheten föreslå: att anslaget till omläggning och förbättring af mindre goda vägar måtte af nu församlade Rikets Ständer bestämmas till 1,500,000 R:dr, att, i mån af behof, utgå under åren 1864—1866.
Om remiss tilt vederbörligt Utskott anhålles.
Pehr Byström, från Jemtlands län.
Af Petir Byström från Jemtlands lån, om anslag af 1,500 B:dr till aflöning ät ytterligare en provincialläkare i Herjeådalen.
Provinsen Herjeådalen har, enligt Konungens Befailningshafvandes i Jemtlands län sednast afgifna femårsberättelse, en folkmängd af 7,000 innevånare, vidt spridda på en yta af 104 qvadralmil med blott en provincialläkare.
Denne för helsovården inom orten högst vigtiga tjensteman, kan likväl, i anseende till distr iktets storlek 750 Motioner i Bonde-Ståndet 1862.
N:o 465. och den glest bosatta befolkningen, oaktadt sina bästa bemödanden, icke fylla heisovårdcns fordringar.
Erfarenheten har visat att sådant är omöjligt; ty när, sorn ofta händelsen är, sjukdom inträffar och läkarebiträde bör anlitas, mäste åtminstone en stor del af befolkningen först resa ända tili 10 å 12 mil lill läkarens hemvist, der, i lyckligaste fall, vid ankomsten, läkaren, utan alt, som ofta händer, han redan förut i sin tjenstebefattning befinnes vara åt annat håll bortrest, hvilket föranleder tili ytterligare tidsutdrägt, kan anträffas, får återvända till den nödlidande, som på plågans bädd, ofta under de svåraste plågor, suckar efter hjelpen.
Men det är icke endast och allenast den obehagliga tidsutdrägten för erhållande af läkarebiträde, som ensamt öfverlemnar den nödlidande åt sitt öde; utan den med läkarens obehagliga och långa resa förenade omkostnad, sorn för den fattige och mindre bemedlade gör det till en absolut omöjlighet alt erhålla det önskade biträdet, hvarföre det ock ofta sker alt eljest en i första början lätt botad sjukdom slutas med döden.