Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Ja, Irland är j u än grö- nare, men hvar finnes annars ett land så grönt — och hela året o m — som detta Öland?
Fuktigheten i luften ger också en lätt blå för- 1 — toning, perspektiv och bakgrund, som man saknar när man läm- nat England.
För öfrigt finnas nog många insjöar i England, fastän ej öf- verallt som i Sverige.
Så de härliga sjöarna i d e t s.
» LakeCoun- try » (insjölandet) i Westmoreland och Cumberland.
Så de s. k.
» broads » i Nor- folk, mycket liknande de svenska insjöarna.
Floder finnas j u öf- verallt, fastän de flesta äro obetydliga, j ä m - förda m e d de sven- ska, och i alla herre- sätens parker finnas s. k.
» ornamental la- kes » — konstgjorda insjöar.
TERRASSEN.
tänker sig rätt väster nt (London har dock ungefär samma breddgrad som Leipzig) är ett slättland med en ointressant natur och ett dåligt klimat, mycket sotigt och rökigt öfver- allt.
Förhållandet är dock, att här visserligen finnas trakter, som kunna kallas slättland, men på det hela är det den vida mindre delen af landet.
Hertfordshire (förkortning: Herts) t. ex. skulle jag vilja jämföra m e d Jönköpingstrak- ten hvad kuperad natur beträffar; betydliga höjder och dalgångar, genom slingrade af floder, långa branta backar öfverallt.
Och dock är detta landskap alls ej något af de verkligt bergiga, som t. ex. Cumberland, Northumber- land och " Westmoreland, att ej tala o m Wales, som är ett Norge i mindre skala.
2 A t t England ej har några skogar, är j u också ett vanligt antagande.
Ja, ej sådana skogar som uppe i Norrland, ej skogar af själf - sådd tall och gran; men nog finnas skogar af löfträd, och det härliga skogar ändå!
En gång var hela landet täckt af sådana.
Här i trakten kan man åka timtals genom skog af ek, alm, lind m.
m.,här och där blandad m e d planterade tall-, gran- och lärkträd.
I sådana skogar hålles mycket villebråd: harar, skogs- dufvor, rapphöns, kaniner, fasaner m.
m., som väl vaktas och skjutas under de därför be- stämda tiderna.
Därtill komma j u de stora sträckor af landet, som upptagas af herresäte- nas parker.
Häromdagen talade en ung svenska och jag om, hur litet begrepp man i Sverige har i all- mänhet o m Englands naturskönhet.
» Jag sä- ger åt dem därhemma, » sade hon, » ja just, kom och se! » Detsamma säger jag, men för dem, som så ej kunna göra och ha lust att i ett kommande nummer följa undertecknad på en liten tur per tricykel, skall jag också i bilder, återgifna af min åtföljande kamera, visa några bitar af Hertfordshire ' s natur, ett par herrgårdar och några af dess pittoreska byar och stugor.
Den sista bilden framställer undertecknad » starting » på sin » trike » vid Hillside ' s » front door » för en dylik liten tur.
ANNA FLEETWOOD-DERBY.
VÅRBILD H 1899.
AN KOM I SOLSKEN en vårlig stund och sjörjg så gladt uti naken lund.
Om vår, som kommer i blomsterskrud med ljus och värme, han gaf oss bud.
Han sjöng om vårbäck i silfverglans, om pil och vide med gullgul frans.
Om hvit konvalje och blå viol han sjöng — han mindes dem se ' n i fjol.
Om munter flykt uti solskensbad, om rede bäddadt bland gröna blad.
Om liten maka, som fått hans tro, om kärlekslycka i eget bo.
» MIN TRIKE OCH JAG » I hopp och längtan han sjöng om allt.
— Men våren dröjde Det blef så kallt.
Och sången tystnar — med gäckadt hopp ej glädjesånger man stämmer opp — En snöstorm hviner kring land och fält, och sångarn skälfver af köld och svält.
Med stelnad vinge från frusen kvist han faller döende ned till sist.
Du vårens härold, din sångarlön det blef en graf i den kalla snön.
Den vår du drömde så vackert om du fick ej se.
— Du för tidigt kom.
KVINNLIG OSJÄLFSTÄNDIGHET.
* I DUNS fråge- och svarafdelning är nyttig i många afseenden, ej minst i det, att den lär oss kvinnor ödmjukhetens sköna konst.
Här ha vi, sena tiders feminina barn, så stolta i hågen gått och inbillat oss, att vi ändtligen börjat få en smula fasthet i vår andliga rygg- rad, en spirande förmåga till själfständigt tän- kande och ett grand m o d att stå för hvad vi anse vara sant och rätt.
Men så kasta vi en blick på Iduns fråge- och svarafdelning och förstå, att allt detta stora nya ännu är så långt, långt ifrån en hel del af oss.
Se, Iduns fråge- och svarafdelning är icke något oviktigt, något att icke räkna med, den är tvärtom väl värd att fästa afseende vid, ett fullt korrekt uttryck, som den torde vara för hvad det kvinnliga Sverige i allmänhet intres- serar sig för och bryr sin hjärna med.
Och hur förkrossande många små kvinnosjälar titta icke i denna afdelning fram med en hjärtans enfaldig liten fråga, och hur många besläkta- de kvinnoandar nicka icke med glad förståelse tillbaka och gifva ett lika enfaldigt litet svar!
Hvilket famlande är det icke och hvilket ängsligt undrande och spörjande!
» Hur skall jag bära mig åt?
Hur skall jag g å?
Och stå?
Kan jag ha bruna skor?
Hur skall jag t y c k a?
Hur tänka?
Ä r det opassande att vara hvit- klädd, när man är hela tjugunio år och ogift?
Skall jag gifta mig med en fattig yngling, som jag älskar, eller med en rik gubbe, som jag af skyr?
Kan jag gå ensam med en herre på gatan? » Har man litet fantasi, kan man mycket lätt för sin inre syn framkalla den anslående bil- den af alla dessa helt säkert utmärkt hyggliga frågarinnor — en lång rad o m vajande rön påminnande damer, hvilka icke ett ögonblick falla på det orådet att vara sig själfva en smula lag och följa sitt eget tycke, utan som fråga till höger och vänster för att af första bästa kråkvinkelsbo få en tillsägelse, hvarefter de, fria från allt eget ansvar, gladeligen kunna sig rätta och packa.
Och de fråga inte förgäfves.
Där finnes genast till hands en mängd kvinnor, alltför villiga att blanda sig i andras angelägenheter och bestämma öfver deras handlingar.
» Ni skall gifta er med den rike.
Tänk på fram- tiden!
— Tjugunioårig flicka kan inte vara hvitklädd.
Hvarför ej följa med tiden?
Låt de unga vara unga 1 — • Det är oanständigt att promenera ensam m e d en herre. » Och så vidare.
* Vi ha ej velat undertrycka följande ampra in- lägg, ehuru det verkligen synes oss väl strängt mot en del af våra &gt;frågare och svårare ».
I åtskilligt har Stade dock otvifvelaktigt rätt, hvadan hennes ord nog förtjäna beaktas.
Skulle de — som vi för- moda — gifva anledning till några bemötanden, stå våra spalter gärna öppna.
I D U N 1899 Det kan tyckas, som skulle allt detta en- faldiga frågande och svarande vara utan bety- delse eller på sin höjd förtjänt af en axelryck- ning, men litet eftertanke säger oss, att så ej är.
All denna kvinnliga obeslutsamhet och håll- ningslöshet och allt detta beskäftiga kvinnliga kommenderande är icke något, som endast slår oss till mötes från Iduns fråge- och svarafdel- ning, vi träffa också på dem ute i lefvande lifvet.
Hur många kvinnor äro väl sig själfva och hur många kvinnor tillåta andra att vara det?
Det är icke brukligt, att mödrar, då de upp- fostra sina döttrar, lära dem, att de skola lita på sitt eget omdöme och förstånd, själfva be- stämma öfver sina handlingar och modigt följa sin öfvertygelse om det rätta, äfven om denna icke sammanfaller m e d den allmänna menin- gen.
Men dess vanligare är, att de förlama deras vilja och förflacka deras individualitet genom att vid hvarje skymt af själfständigt och andras åsikter motstridigt tänkande skräm- ma dem till feg underkastelse med det allbe- kanta: » H v a d skall folk säga? » Tack vare den — onekligen litet kuriösa — uppfostran, som i här berörda fall bestås den kvinnliga ungdomen, är det så ytterst sällan man träffar på kvinnor med egna tankar och med mod att kännas vid dem.
Men i stället är det så svåra vanligt, att man föres till- samman med kvinnor, som känna och tänka och handla som — alla andra.
s. så- dana, som inga särmärken ha, vare sig i ka- raktär eller åsikter, utan som synas stöpta i samma mått, ett mått så fruktansvärdt väl justeradt.
Lika litet som kvinnorna i allmänhet pre- tendera att vara sig själfva, lika litet tillåta de andra att vara det.
Hvilken förskräckligt noggrann uppsikt hålla icke vi kvinnor öfver hvarandra!
Och hur obarmhärtigt 1 O m en fästmö i all ärbarhet till- bringar en halftimme i sin fästmans rum — hvilken skadeglad glimt kommer det inte i våra ögon, och med hvilken rörande enighet äro vi icke genast på det klara med, hvad den damen går förl Och o m någon af våra kvinn- liga bekanta i sin klädsel afviker från hvad modet bjuder, genast finna vi henne » öfver- måttan löjlig ».
Om en annan, trots det att hon närmar sig den mognare åldern och är ogift, älskar och använder ljusa färger, så dra vi samt och synnerligen på mun åt hennes narraktiga försök att göra sig ung.
O m åter en annan uttalar tankar, som icke äro alldag- liga och därför icke stå i kurs, så anse vi henne » rysligt besynnerlig », och det är oss ett särskildt nöje att förmå henne tala o m sina idéer bara för att få knuffa hvarandra i sidan och ha roligt på hennes bekostnad — — — Och allt detta af den grund, att vi aldrig lärt oss att tänka själfva, aldrig lärt oss att skatta som det högsta goda och okränkbaraste de åsikter, vi med eget tankearbete förvärfvat, och äfven af den grund att andra aldrig re- spekterat, utan tvärtom motarbetat de små för- sök vi gjort till » själfhäfdelse ».
Liksom vi själfva icke tillåtits att » lefva », så medgifva vi ej heller andra rätten att lefva.
Det är j u ett ganska trist sakernas till- stånd detta, men att ändra det — nej, det går icke för sig!
D e lyten, som vålla det onda, sitta för djupt i det kvinnliga kynnet för att utan vidare kunna skaffas bort.
Men något kan man göra.
Man kan låta bli att blotta sig offentligt.
O m man t. ex. funderar på att för den goda utkomstens skull sälja sig till en innerligt afskydd gammal gubbe, så kan man låta bli att lägga fram sina små funderingar i ett tidningsbihang, där de kunna beskådas af all världen, och i stället söka råd privatim hos närstående.
— Och man kan, om man i en tidning skall lämna svar på en framställd förfrågan, tänka på, att svaret läses och dömes af tusenden, och af den grund, o m bättre saknas, ej för- nedra sig genom att föra egennyttans, trång- sinthetens och enfaldens talan.
I. STADE.
N ÅGRA ORD OM FOTVANDRING I ALLMÄNHET OCH I NORGE I SYNNERHET.
I DET ENA af ränselns båda fack stoppas galoscherna, i det andra ett par låga skor.
Dessa sistnämda äro af ovärderlig nytta, och man bör vid rastställena aldrig underlåta att utbyta vandringsskorna mot dessa mjuka, lätta fotbeklädnader.
Tofflor äro ej så bra, ty dels blifva fötterna för bortskämda af dem, dels kan man j u ej uppträda i tofflor i hotellens samlingsrum.
För öfrigt får ränseln endast innehålla nöd- vändighetsartiklar i toalettväg, några sysaker, läkemedel, födoämnen — allt af minsta möj- liga storlek och vikt.
A f den första katego- rien kan såsom nödvändigt anses: en natt- dräkt, ett par reservstrumpor, kam, tandborste och - pulver samt en handduk.
Denna sista kommer ofta till pass, t. ex. o m man vill bada fötterna i svala forsar o. d.
A f sysaker be- höfver man blott litet svart och hvit tråd, knappar, hakar, nålar och stoppgarn.
A f lä- kemedel fordras dels något lenande (t. ex. bor- lanolin) för skoskaf, hudlöshet e t c, någon lik- tornssalva och litet koncentreradt antisepti- cum, dels ock bomull, fint linne och gasrem- sor för den händelse, man skulle skada sig.
Födoämnen kan man naturligtvis ej i rikligare mängd föra med sig, men något kan ofta vara af nöden.
Har man t. ex. en burk cacao, kan man lätt i en stuga få kokt vatten och socker.
Malt- eller Mellins food-biscuits inne- hålla ganska koncentrerad näring och äro väl- smakande såväl enbart som till mjölk eller cacao.
Några sockrade chocoladekakor taga ej mycket plats, men smaka utmärkt, som nog alla veta, och en strut sura karameller förkortar vägen mången solig dag.
Det faller af sig själft, att man delar på de saker, som kunna brukas gemensamt, så att en tar sysakerna, en annan cacaoburken o. s. v. En apoteksvara, som vi verkligen ämnat medtaga, men glömde och sedan ej saknade, är insektspulver.
Stundom kanske det dock kan vara bra att ha det, i synnerhet i sätrar.
Resehandbok och karta förvaras naturligen ock i ränseln.
Utom ränslarna hade vi ock en liten natt- säck, som vi sände före oss till stationer, där vi voro beslutna att stanna.
Detta medför stor lindring, ty man behöfver då ej bära stora förråd af något i ränseln, utan kan fylla på, så fort man träffar samman m e d nattsäcken.
Strumpor bör man hafva flere par i nattsäc- ken, men i öfrigt gör man klokt i att blott medföra en omgång underkläder.
Man måste ändå alltid stanna öfver en dag och hvila här och hvar, och då får man lätt både tvättadt och struket.
En del lappar, lika med resp. klädningar, är det lugnast att hafva med häri, ty man vet j u aldrig, hvad som kan inträffa.
Om man, som vi, har en handcamera med sig, är det skönt att slippa bära på alla plå- tar och att kunna byta vid hållpunkterna.
M TIIIIIMII I I IIIIIIIIIMIIII.I I IMIIIII | HYLI N ' S i 4 t I | EKONOMI-TVÅL!
| i FÖR DEN FINARE TVÄTTEN- i i " NEUTRAL \ I T.F.NANDF, • OCH DOCK KRAFTIGT {Nattsäckan bör ej vara större, än att man själf kan bära den från ett tåg till en båt eller ett hotell, ty annars blir den ofta dyrbar nog.
Är den liten, möter det ingen svårighet att få den sänd m e d hvilken skjuts som helst, och när den ej vållar skjutspojken något be- svär, är han glad att få en 25-öring för den.
Nu återstår väl endast att säga något o m ekonomien.
Som regel kan man beräkna 4 kr.
per dygn utom biljetten, som går till 30 å 50 kr., beroende på hvilken väg man far.
I denna beräkning ingår då en och annan körtur eller mindre ångbåtsresa, så att, o m man vill afstå från allt sådant samt färdas i en billig trakt, ofta taga in på sätrar o. s. v., så kan man göra det billigare.
I allmänhet är det dålig uträkning att taga in på enklare gästgifverier, ty då taxan är den samma, får man betala lika mycket, ja, stundom mer än på de finare och blir endast sämre betjänad.
I medeltal får man beräkna 1 kr.
å 1: 25 för natt och 1 kr.
för middag.
På de flesta större gästgifverier finns en turisttaxa, enligt hvilken man får » kaffe, thé eller mjölk och smörrebröd » för 60 öre.
På sätrar måste man alltid betala mer än som begäres.
En gång begärde en gumma 20 öre af oss hvar för nattlogis och frukost!
Naturligtvis gåfvo vi henne 50 öre — det blef j u i alla fall ofant- ligt billigt.
Drickspengar måste man ge efter en bestämd maxim, så att de ej göra för djupt hål i kassan, t. ex. 25 öre för natt och för öfrigt ungefär 10 öre pr krona.
Endast dagskassan bör man hafva i portmonnän, öfriga sedlar i en sämskskinnspåse o m halsen.
Man gör bäst i att medtaga norska sedlar, ty på landet taga de ej gärna emot andra.
Och sist!
Hvilken tid bör man välja till en dylik färd?
Ja, är man oberoende, så är sista hälften af juni och början af juli nog bäst, ty längre fram i juli börjar ofta en regn- period i Norge.
Vill man till fjälls, får man dock ej fara för tidigt, emedan snön länge ligger kvar och folket ej » tar upp till säters » förrän fram emot S:t Hans.
I fjol var det särskildt mycket snö, så att vi ej kunde kom- ma in i Jotunheim, utan måste vända vid den isbelagda Tyin två da ' r före midsommar.
Man bör ej på förhand fullständigt bestäm- ma routen, ty det händer, att man blir loc- kad till afstickare på vägen, och så vet man ju e j, hur mycket man orkar gå.
Till led- ning kan jag nämna, att vi gingo 3 mil o m dagen i medeltal, ehuru en af oss var en myc- ket klen och späd flicka.
Man förmår myc- ket i fjälluft.
Dock måste man, som nämndt, stundom hvila öfver någon dag.
Och nu farväl och lycklig resa!
Och väl- komna åter med stärkta krafter och glada lynnen och m e d en glimt af fjällets sol i edra hjärtan!
K. HOLT TAR.
RYDE SKISS 4 _ » Inte ett dyft, käraste Linus, aldrig ett dyft.
Det är ju svart därute som i en kolryss.
— Jo, nu tycker jag mig verk- ligen se några torra lind- löf dansa dödsdansen på gården.
Men det måtte nu väl i all fridens dar icke innebära något.
— Eller hur? » » Säg mig, hör herr Karl Arvid något? » » Ja, hvem hör inte, att det blåser alldeles blixt tunnor rasande.
Hu- ru många af de bofälliga gamla popplarna tror du skola stå natten öfver? » » Ja, det stormar.
— Barmhärtige himmel, hvad det stormar.
Jesus Kristus bålle sin allsmäk- tige hand öfver allä dem, som åka öfver sjön i natt.
Isen remnar oupp- hörligt i långa underliga sprickor, på milshåll hör man braket.
— O, Gud, F. U.
M:S NYINVIGDA P A L A T S I GOTEBORG.
hörde herr Karl Arvid huru det dånade till där- nere just nu?
— Det är strömkarlen, det är strömkarlen, som ropar efter lik. » PÅ VALLO F Ö R IDUN BERÄT- AF MARI MIHI.
ET Ä R INTE RIKTIGT, när alla sofva, ty då gå de gamle afdöde herrarne igen för att vakta den skyddlösa gården.
Då stiga deras bleka hamnar en för en i långsam rad upp ur grafkoret vid Tuna kyrka och vandra omkring, där de en gång lefde på jorden, » brukade han hålla före, då morbror god- modigt raljerade med den hvithufvade gamla ugglan för hans evinnerliga väktaremani.
Vanligen fäste sig därför ingen af hemfolket vid hans nattvandringar; hans märkliga åtbörder kom- mo mig dock att lägga min hand på hans axel och spörja, huruvida där stod något på.
» Hur är det fatt, gamle Linus, hvarför sjunger du inte din julpsalm och tager dig ett ärligt julrus med de andra nere i storstugan, utan sitter häruppe ensam och kurar den kväll, då ju människor eljes pläga sluta sig tillhopa i öflig gamman? » Linus hörde inte just väl; dessutom var han nu inte af det slaget, som svarar på tal i brådrasket; men han grep mig om armen och fick mig fram till fönstret.
Det var barvinter det året.
Hela marken låg så kall och svart och död som mullen på en ny- skottad graf.
Inga glada bjällror pinglade, inga hvita täcken värmde de sådda gärdena.
Därtill var himlen mulen och stjärnlös.
Här och hvar knäckte stormen några torra grenar, hvilka måhända hoppats få sitta kvar och dölja sin ofruktsamhet bland nästa sommars bladmassor.
Det var icke en natt sådan man älskar tänka sig den största och skönast och rikast välsignade på året.
» Säg mig, ser herr Karl Arvid något? » D ' k Han höll mig fortfarande kvar med ena armen, under det den andra skälfvande omfattade det ängsligt flämtande ljuset, hvilket i draget från fönstret oupphör- ligt hotade att slockna.
Det suckade och hviska- de, det tisslade och tass- lade i alla råtthålen och i de otäta tapeterna.
De gamla porträtten af län- gesedan gömda och glöm- da Vallöherrar, som se- nare generationer hängt undan däruppe, fingo ett egendomligt lif i det osäkra ljusskenet.
Det hade verkligen varit un- derligt, om man inte skulle blifvit en smula konstig, när man gått och vankat i en dylik miljö så länge som gam- le Linus.
sider sjönk i en orolig halfslummer för att drömma, huru Vivika Oopperus i svart siden och pipkrage skred genom långa korridorer in i mitt rum.
Jag såg henne tydligt, såsom den fridlösa frun till Vallo hundradetals gånger utmålats för mig.
Kallsvetten pärlade ännu under det härliga svarta håret, det undersköna anletet var förvridet af namnlös ångest och namnlös sorg och från den långa, skarpa, trekantiga navajan hon stelt höll lyf- tad i sin högra hand föllo ännu tunga röda droppar såsom folket påstår, att den skall blöda till domens dag.
Hon stannade framför mig och läpparne började långsamt röra sig, måhända till att skingra det täta dunkel, hvari hennes saga ständigt varit svept, då det barmhärtiga väckarurets surrande jagade henne tillbaka till skuggornas värld och förde mig åter till medvetande.
Med en ofrivillig rysning tände jag hastigt ljuset och stirrade på klockan.
Hon fatta- des en kvart i fem, det var tid att stiga upp.
Barfota tassade jag fram till fönstret och lyfte upp gardinen.
— Stormen hade fullständigt bedarrat, stjärnorna tindrade och den gamla månen, skalder- nas vän, skred sakta öfver den dunkelblå decem- berhimmelen.
Gårdagens tunga moln hade sänkt sig ned som ett varmt hvitt täcke öfver allt nordan- land.
Den synen gjorde mig riktigt glad, ty nu be- höfde vi ju inte åka till ottan i vagn, utan kunde färdas på det gamla vanliga sättet med bjällrande slädar och flammande bloss.
Knappt hade jag hunnit komma i kläderna, förr- än Bibbi, mosters vippiga kammarpiga, efter en di- skret knackning kokett trippade in med sin blind- Sömnig som jag var efter den stadiga jul- mumman, sökte jag emellertid sakta lösgöra min arm.
Men med ens blef hans grepp orubb- ligt som ett skrufstäds, K. F. u.
M i GOTEBORG: VESTIBUL OCH EXPEDITIONSRUM.
och han hviskade ha- stigt och tyst, liksom rädd för sin egen stämma: » Vet herr Karl Arvid, lykta och anmälde, att herrskapet redan var i ord- hvad det betyder, om det stormar den natt vår ning samt att kyrkslädarna stodo förspända.
herre frälsare föddes till världen? » Då vi kommo ut i korridoren, föll det runda skenet af lyktan på gamle Linus, som satt och sof Jag skakade på hufvudet.
Vi, upplysningens barn, veta aldrig sådant borta vid hörnfönstret med sin psalmbok och sitt där.
— Då släppte gub- nedbrunna ljus.
ben sakta min hand och » Gubbtosingen brukar för jämnan slumra in ett stirrade blekt ut i den tag mot morgonsidan, » hviskade Bibbi, då vi hastigt svarta, heliga natten.
smögo oss ned på tå för att ej väcka tomten på » Det betyder herre- Vallo.
död, herr Karl Arvid; det betyder, att gamle patron Erland innan nästa jul- VÅRA ILLUSTRATIONER.
natt skall hafva lämnat denna lekamliga skröplig- tr F. M. GÖTEBORG.
Det stora världsför- heten. » som bär namnet » Kristliga föreningen hund, af unge män », har, som bekant, äfven i vårt land Och Linus sjönk åter sett en kraftig gren utveckla sig.
I hufvudstaden ned på stolen, vaggade har föreningen redan sedan något år en egen vac- hufvudet långsamt fram ker föreningsbyggnad, men denna torde nu dock och tillbaka och suckade ställas i skuggan af det ståtliga föreningshus, som så tungt, så tungt, som den lifaktiga Göteborgsfilialen i dessa dagar haft bure han all världens ve.
glädjen inviga, och hvilket utgör ett talande bevis Jag är egentligen in- på det varma intresse, hvarmed många af Göte- gen vidskeplig människa borgs främste ledande personligheter omfatta före- och har med lugnt mod ningen.
Den monumentala byggnaden som är upp- sofvit i spökrummen på förd vid Parkgatan, kostar omkring 545,000 kr.
och dussintals af de gamla har till stor del åstadkommits genom frivilliga gåf- gårdarne; men den nat- vor.
Största summan, 35,000 kr., har skänkts af ten lyckades det inte rik- hr James Carnegie; 185,000 kr.
utgör slutsumman tigt väl.
af de skänkta medlen.
Vi meddela i dag trenne Allt enfaldigt snack bilder från detta i dubbel bemärkelse vackra » yng- om varsel och vettar, lingahem ».
alla dumma historier om gastar och troll runno Prins Bernadotte, som är ordförande för för- M. i GOTEBOHG: TIDNINGSRUMMET.
mig i sinnet, tills jag om- bundsstyrelsen för Sveriges K. F. U.
M., höll själfva tr. K. F. u. i
— o — lust deltog i folkdansarne?
Hon var dotter till lapp- mannen Nejrla Makke Åren och hans hustru samt deltog med föräldrarne i deras årliga vintervandrin- gar i de norrländska skogstrakterna.
Nyligen ådrog hon sig under sin vistelse å Skansen en förkylning, och snart befanns det nödvändigt att flytta fjällens dotter från lappkåtan upp i vaktmästarens villa, där en bättre vård kunde ägnas henne.
Icke dess mindre afled hon den 3 maj, 21 år gammal.
Inga Åren, så var hennes namn, var född i Frostvikens socken af Jämtland.
" OTT ÄDELT FURSTEPAR — hertig Karl Teodor af Baiern och hans gemål Maria Josefa, prin- sessa af Braganza — firade den 29 april sitt silfver- bröllop.
Dessa högättade makar ha ägnat sitt lif åt de mest beklagansvärda bland våra lidande med- människor, åt dem, hvilka helt eller delvis förlorat sina ögons ljus.
Hertig Karl Teodor, en broder till den olyck- liga kejsarinnan Elisabet af Österrike, föddes den 9 augusti 1839 som son af hertig Maximilian af Baiern.
Å r 1865 äktade han prinsessan Sofie af Sachsen, men redan efter tvänne år ryckte den hemska sjukdomen difteri makan från hans sida.
Läkarnes vanmakt gent emot den älskade gemålens sjukdom, föranledde hertigen att själf med allvar och brinnande nit ägna sig åt medicinska studier, och på jämförelsevis kort tid utbildade han sig till en synnerligen skicklig ögonläkare.
Å r 1874 ingick hertigen nytt äktenskap med prinsessan Maria Josefa, infantinna af Portugal, och ägnade sig, efter aflagda examina och sedan han promoverats till medicine doktor, helt åt den lidande mänskligheten.
o T, Gehrman foto.
PROFESSOR MESTERTONS GRAFVARD I UPSALA.