Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Men olyckligtvis finnas så många mödrar, som måste klaga: » Medan jag kom och gick, blef barnet borta. » De goda in- tryck, som förr kunde ha skrifvits i vax, måste så graveras i marmor.
Din pojke är eller bör vara ett lefvande frågetecken.
Han står vid naturens telefon, och han är berättigad till ett vänligt svar på sina outtröttliga frågor.
Framförallt önskar han veta fullt besked om sina underbara, medfödda krafter.
Men nu möts han af ditt stränga » gör inte det! » Gossen sänds till skolan blott för att lära om den underbaraste af sin naturs gåfvor af en eller annan fördärfvad kamrat på lekplatsen, af en spotsk slyngel på gatan eller af en månglare med smutsliteratur på hemvägen.
Det kan inte finnas något tomt rum i kun- skapsförrådet, och om du ej bibringar din pojke rena kunskaper om hans egen naturs kraf- ter, skall han påtvingas orena kunskaper där- om.
Det finns i hvarje skola tre klasser barn, nämligen de som ha gudfruktiga hem, de som ha världsliga hem, de som ha ogud- aktiga hem.
Det är så mycket lättare att glida utför än att klättra uppåt, och under den naturliga sträfvan att uppnå jämnvikt utbreda de lägsta själarne sin smitta vidast.
Din pojke skall tidigt önska veta.
Låt icke de otuktiga svaren nå honom före de tuktiga.
Vetenskapen är som elden: den för- tär slaggen.
Guds lagar äro alla rena och heliga.
Förtälj honom om Guds lagar.
Men huru skall du gå till väga?
Alltid följa san- ningen.
Fågeln i nästet, blomman på stängeln, mineralet — allt förkunnar samma tillvarons lag.
Den bästa följden af en höjd kvinno- bildning är nog den, att mödrarna därigenom sättas i stånd att bättre uppfostra sina söner.
Den upplysta modern skall bättre förstå sin pojkes oupphörliga spörsmål.
Det gudomliga kunskapsbegär, som väckts i hennes egen själ, skall binda deras själar närmare tillsamman.
Den vaknande lilla hjärnan skall framkasta äfven andra frågor.
» Mor, hvarför går den där karlen och slingrar, » spörjer din pojke, när han ser en man med förgiftad hjärna kryssa fram efter gatan.
Undervisa honom då, om att kroppen är Guds tempel, och att intet, som kan besmitta det, må komma därin.
Inpränta i hans vakna förstånd, att » så lär naturen, så lär förnuftet, så lära fysiologien, kemien, läkarvetenskapen.
» Lär honom, att naturens lagar blott äro Guds orubbliga styrelsesätt — att han icke är långt fjärran från någon utaf oss, utan » i honom lefva vi, röras och hafva vår varelse. » Skyddad mot orena tankar och orena vanor, som så snabbt härja kroppen, har din pojke en grundval, på hvilken en solid karaktär kan byggas — • i kärlek till Gud och kärlek till människor.
Dessa tankar äro frukten af femton års er- farenhet i att undervisa gossar — af en, för hvilken de alltid varit som yngre bröder, af en, hvilkens lifslånga ideal för en ädel man varit hennes ende broder Oliver, som på en präriefarm i Wisconsin lät sin äfventyrslystna syster » Frank » taga del i allt sitt arbete och alla sina lekar och aldrig en endaste gång sade: » Du är bara en flicka! » T r e systrar.
kring för sin underbara skönhet.
Älskliga voro de också, och gården belägrades formligen af besökande, som kommo för att se efter, om ryktet talat sannt, eller för att på nytt njuta af deras fägring.
Födda tvillingar voro de hvarandra så lika, att man måste ha sett dem både två och tre gånger för att kunna skilja dem åt.
Oftast såg man dem också tillsamman hand i hand eller med armarne flätade om hvarandras lif.
Hvar och en, som såg dem, älskade dem — men föräldrarne älskade dem öfver allt annat.
Aldrig hade de hört ett hårdt ord, aldrig hade något gått dem emot.
De hade lätt att lära, lätt att skicka sig i alla lifvets förhål- landen, och allt hvad de gjorde eller togo på sig klädde dem.
Nyss fyllda aderlon år hade de redan haft friare af alla åldrar och stånd, men ej kun- nat besluta sig för att skiljaä från hvarandra, från föräldrarne eller från det glada sorglösa lif de förde.
Att skiljas från hvarandra?!
» Hellre dö- den! » sade de ofta sinsemellan, och hur skulle en man kunna bli dem så kär, att de ens kunde tänka därpå?
Så kom det en ung prästman som med- hjälpare åt gamle prosten, som sällan orkade tjänstgöra nu mera, och honom träffade de allt oftare.
Han var tyst, inåtvänd och allvarlig; men i de mörka milda ögonen brann en klar vär- mande låga, som drog människors hjärtan till honom.
De båda systrarna tänkte snart endast på honom — • men ingen af dem sade det åt den andra.
Att det fanns tre döttrar på Öboda visste nog lite hvar, men det var just ingen, som tänkte därpå.
Den sjuttonåriga Anna Falk skulle blifvit ansedd som ful, hvar hon visat sig, men bredvid systrarna var hon fulare än någonsin.
Ovänlig, butter, skygg och osäker på sig själf samt tafatt i rörelser och snäsig i svar skaffade hon sig ej många vänner och fick till slut namn om sig att vara rent elak.
Det hade varit ledsamheter med henne allt ifrån födseln.
Föräldrarne voro så förtjusta och öfverlyck- liga i tvillingarne, att de ej hade mycken kär- lek kvar för någon annan, och när då Anna var både ful, kinkig, häftig och osympatisk, vände de ofrivilligt sina hjärtan ifrån henne.
Hon fick i allt lika med systrarna — eller det var meningen, att hon skulle få det, och att ingen skillnad skulle synas vare sig inför henne själf eller världen; men redan vid späda år började hon iakttaga hvarje nyans i föräl- drarnes olika sätt emot henne och systrarna, allt medan afund och bitterhet hopades i hen- nes hjärta.
Ju äldre hon blef, dess värre blef det!
Svårt hade hon också att fatta och hade ständiga ledsamheter med bakläxor och dåliga betyg.
Att det hon en gång lärt satt liksom fastlåst i minnet, gaf ingen akt på.
Det var inte meningen, att hon skulle vara ett styfbarn, men hon blef det på alla sätt.
När de vackra systrarna fingo nya hattar, klädningar och prydnader, fick hon alldeles liknande; men både hon själf och andra sågo, att just därigenom hennes fulhet trädde fram dubbelt märkbar, och så småningom började hon kläda sig strängt enkelt i mörka obe- stämda färger.
Helst skulle hon velat göra sig alldeles osynlig.
I allt såg hon föräldrarnes bemödande att visa vänlighet och spara henne förödmjukelser, men just detta bemödande retade henne mer än allt annat.
Systrarna visade henne också mer än en liten vänlighet, i hvilken hon såg endast med- lidande.
Mot dem var hon ock så ovänlig och bitter, att de, ehuru ogärna, drogo sig alldeles ifrån henne.
Hvad hon beundrade allt hos dem — deras hår, ögon, regelbundna drag, rosiga hy och vackra växt — deras lätta dansande gång och glada väsen — och hur hon afuudades dem!
Hennes lif var endast ett kvalfullt medve- tande om, att de ägde allt, medan hon stod utanför, ensam och utarmad.
När hon såg dem hand i hand, kom det stundom öfver henne en känsla af hat och raseri, så att hon var färdig springa fram och förgöra dem — eller åtminstone skilja dem åt.
Att älska hvarandra så högt!
Att vara så älskad!
Det måste vara något underbart — något som ej var för henne!
Hon fick göra ungefär hvad hon ville.
Det var en sorts ersättning — det förstod hon mer än väl — det var dessutom ingen, som saknade henne.
Ofta vistades hon i skogen eller på sjön hela långa dagen, eller också arbetade hon i trädgård, brygghus, kök och bagarstuga — där var hon på sin plats, tyckte hon.
Hon hade upphört att följa med på bjud- ningar.
Vagnen rymde ej mer än fyra, och det var alltid bråk om, hvem som skulle sitta på kuskbocken.
När hon kom fram, och alla skyndade att hälsa på henne före systrarna, genomskådade hon de medlidsamma försöken att öfverbevisa henne om, att hon ej var för- summad eller förbisedd — när dansen och leken började, satt hon där i alla fall ensam och glömd.
Hennes lif var förödmjukelser och nålstygn
i oändlighet, som ingen visste sig gifva, men som hon tyckte sig känna, äfven där det ej var menadt.
Så gjorde hon som igelkotten, drog sig tillsamman och sökte skydda sig genom att själf stinga hvar och en, som när- made sig.
När det kom främmande, visade hon sig allt mera sällan.
Mer än en ansåg henne för en tjänarinna, hvilken man räckte sina ytterkläder eller bad om den ena eller andra tjänsten, och medan huset genljöd af musik, skratt och glam, smög hon sig undan så långt som möjligt för att slippa höra därpå.
Ofta tänkte hon på att ge sig af hemifrån — långt bort — men kunde ej.
Dessa systrar, som hon hatade — hon kunde ändock ej lefva, utan att se dem, det visste hon.
Pastor Berger kom ofta till Öboda, ty ma- joren var en god husbonde för sina många underhafvande och rådförde sig i mycket med den nitiske prästmannen.
Stället var ock så gästfritt, att det föll af sig själft, att människor kommo och gingo dagen igenom.
Angenämare värdfolk än på Öboda stod ej att finna, och på intet ställe hade man så roligt eller var så välkommen som där.
Majoren var en ovanligt grann karl, välväxt och kraftfull med präktiga ögon samt hår och skägg, i hvilket ännu intet hvitt strå blandat sig.
Den som såg honom, undrade snarare på, att han kunde ha en ful dotter, än att han hade två så vackra.
Gladlynt, godmodig och ej så litet arrogant, talade han gärna om sina triumfer den tid han var förste kavaljer och arrangör vid festligheter och ba- ler inom hufvudstadens glada värld, och ännu var han mera road af dans än mången ung- dom.
Att föra någon af sina vackra döttrar i vals, polka eller mazurka var för honom större nöje än allt annat.
Han visste, hur väl det tog sig ut, samt såg och hörde det i beundrande blickar och halfhöga hviskningar.
Att en och annan kallade honom för narr, anade han väl, men brydde sig ej därom.
Majorskan hade aldrig varit vacker, men haft karl tycke.
Hon var ett godt parti, men hade gift sig af kärlek och aldrig behöft ångra sitt val.
Munter, välvillig och outtröttlig i att tänka på sina gästers välbefinnande, bidrog hon lika mycket som mannen till deras trefnad.
De äldre talade om Öboda som ett riktigt matställe, och för ungdomen var det ett Eden, ty ingenstädes fick man roa sig så grundligt och så länge som där.
Gällde det, spelade majorskan dansmusik hela natten, och ständigt var hon den ifrigaste att fördröja afskedsstunden.
På grannställena och i prästgården träffade pastor Berger äfven de båda systrarna, hvilkas underbara skönhet fängslade hans blickar.
Det fanns hos dem intet koketteri, nästan ingen medvetenhet om egen tjusningsförmåga, de liknade så helt och hållet ett par vackra sommarfåglar som glädja sig öfver lifvet, öfver sin egen och naturens skönhet, att man vid deras åsyn glömde, att sorg, synd och död funnos till i världen.
Den unge prästen talade ej stort mer med dem än med andra, men allt hvad vackert var drog honom till sig, och något vackrare hade han aldrig sett.
När han ej såg dem, glömde han dem för sina sjuka och fattiga samt för sitt kalls många plikter.
Att de tänkte på honom om dagen och drömde om honom om natten, visste han ej.
Liksom de delat allt — alla känslor, all glädje, alla tankar ända från barndomen, så växte nu också kärleken till samme man i bådas hjärtan — men här var ej delning möjlig — ä r måste han tillhöra en af dem eller också ingen!
Ingen af dem yppade sin hemlighet, men de läste den i hvarandras ögon som i en uppslagen bok.
Samma tankar besjälade dem, samma ömhet, samma längtan och saknad — samma omätliga sorg.
Utan honom kunde de ej lefva; men så högt älskade de hvarandra, att båda ville försaka, ville afstå sin lycka för den andras skull, och att ingen af dem nändes söka vinna honom för egen del.
Pastorn hade varit på Öboda flere gånger, innan han visste eller tänkte på, att det fanns ännu en dotter.
Så fick han se henne, där hon stod i en fönstersmyg, betraktande sina båda systrar, där de sysslade med moderns rika gråsprängd * hår och stucko in rosor där- uti, medan ord och blickar voro en enda öm- sesidig smekning.
Aldrig glömde han den blick af förtviflan, smärta, sorg och hat, som likt ett ångestskri ljungade ur hennes ögon öfver den lyckliga gruppen.
Från den stunden närmade han sig henne och tänkte på henne under sina ensliga van- dringar eller i sin kammare.
Hans kall var mindre att glädjas med de glada än att sörja med de bedröfvade och hjälpa de elända — och hon behöfde honom.
Först stötte hon honom tillbaka, ovänligt och trotsigt.
Det var medlidande — medlidande från honom som från alla andra — hon för- stod det och hade tröttnat därpå.
Men han kom igen, hur ovänlig hon än varit, och all- tid var det ett ord från hans läppar, som smög sig in i hennes hjärta, bet sig fast och lik- som värmde upp därinne.
Hon hörde honom i kyrkan, och det kom ett skijamer i hennes ögon, när hon såg honom.
Han var den förste, som visat henne verklig vänlighet, den förste, som ej gjort någon skill- nad mellan henne och andra.
Att systrarna älskade honom, hade hon sett för längesedan — men hvem af dem skulle han välja?
Hon kunde ej bli klok därpå!
Ä n trodde hon så säkert, att det skulle bli Marta, än åter Matilda.
Hans sätt mot båda var lika vänligt, och hon såg, hur hans blickar följde dem, antingen de voro tilsamman eller hvar för sig.
Hon förstod, hvad de hade att genomkämpa, och hennes hjärta fylldes af olika känslor — afund, nyfikenhet, medömkan och skadefröjd.
En af dem skulle åtminstone bli olycklig samt få erfara, hvad det var att hungra efter kärlek, utan att kunna vinna den — och full lycka skulle ingen af dem ernå.
(Forts.) n Från kvinnans arbetsfält.
Den » merkantila » kvinnan.
fjjlwet är en alldeles afgjord erfarenhet, som (S^zM man kan göra hvarje dag, att kvinnan har anlag för » köpenskap », att hon har lätt att lära sig förstå och uppfatta en varas värde, att hon förstår konsten att köpa bil- ligt och sälja dyrt — något, som när allt kommer till allt, är all handels innersta hemlighet — att hon är noggrann, ordentlig, sparsam, egenskaper som alltid äro goda att hafva, men som specielt behöfvas i handels- världen.
Det kan därför knappast förundra, då man erfar, att en verkligt betydande del af Stock- holms handelsidkare är kvinnor.
Den senaste kommunala statistiken för Stock- holm, omfattande året 1888, visar nämligen att af » handlande, som idka grosshandel och sälja varor i bod eller å annan upplagsplats » voro 2 908 män och 1483 kvinnor.
A f dessa handelskvinnor torde största de- len idka kortvaruhandel och handel med för- nödenheter för kvinnovärlden, högst få egent- lig grosshandel.
Jag har icke någon konkursstatistik för huf- vudstaden tillgänglig, när jag skrifver detta, men jag är öfvertygad, om — och den dag- liga erfarenheten bekräftar det — att fallis- sementen bland handlande kvinnor äro betyd- ligt sällsyntare än bland män.
Kvinnorna äro försiktigare, varsammare, mera misstrogna.
De drifva också sina affärer mera i smått och undvika spekulationerna.
De duga där- för sällan för den » stora » handeln, de » stora » affärerna, där det behöfves tilltagsenhet, djärf- het, mod att våga.
De nöja sig med sina småaffärer, som ge en liten, men säker vinst.
De äro konserva- tiva i sina meningar och vanor, behålla sina små, obetydliga butiker, när den manliga konkurrenten inreder väldiga magasin, hysa en viss fruktan för den moderna reklamen, hvars vikt och betydelse de sällan förstå el- ler våga tänka sig, och ha föga blick för annonsens oerhörda betydelse som häfstång för handeln.
Men de äro trägna och arbetsamma, han- delsvärldens små myror.
* Nästan samma proportion som mellan an- talet manliga och kvinnliga handlande i huf- vudstaden förefinnes mellan antalet manliga och kvinnliga handelsbiträden.
A f handels- biträdena voro år 1888 5 529 män och 2 043 kvinnor.
Här ha sålunda männen ett be- tydligt öfvertag, men de kvinnliga handels- biträdenas antal växer mer och mer.
Ä r 1884 voro de blott 1,663 eller blott en tredjedel af de manligas antal.
Bland dessa kommer flertalet på den öppna handeln, ett mindretal på handelskontoren.
D e unga kvinnor, som ägna sig åt handeln i egenskap af biträden i butikerna, vare sig i de små kryp-in-bodarne å Vesterlånggatan eller i de stora magasinerna å Drottning-och Regeringsgatorna, ha emellertid en ganska ringa lön för ett ofta både ansträngande och ihållande arbete.
Det är mycket svårt att lämna några till- förlitliga uppgifter å butikfröknarnas löne- inkomster.
Dels äro dessa ofantligt växlande efter olika slags affärer, biträdenas skicklig- het, tjänsteålder o. s. v., och dels äro hvar- ken köpmännen eller biträdena mycket med- delsamma i detta fall.
Medellönen för de kvinnliga biträdena i våra större magasin torde uppgå till c:a 60 kronor i månaden.
Men det finnes många fall, där den ej är högre än 2 0 — 2 5 kronor i månaden.
Vanligen börjar den unga fröken med denna anspråkslösa lön, som sedan suc- cessivt år för år höjes med 5 å 10 kr.
i må- naden.
Sällan stiger densamma så högt som till 7 0 — 7 5.
Och dock ha dessa unga kvinnor i genom- snitt en arbetsdag på 11 timmar, ofta under de olika säsongernas bråda tid ännu längre;
de skola vara elegant klädda, muntra och artiga.
För dessa platser i butiker behöfvas emellertid inga andra förstudier än de, som bestå i vanlig folkskolebildning.
I affären får den unga damen så småningom lära sig dess hemligheter.
A f de unga damer, som söka sig anställ- ning i banker och å kontor, fordrar man nå- gonting helt annat: en verklig fackbildning, ofta äfven språkkunskaper.
Men likväl torde lönerna i allmänhet icke mycket öfverstiga butikfrökens.
Den unga kontorsfröken, som hunnit till en årsafiöning af 1,000 kronor, torde hos oss vara tämligen sällsynt, utan varierar lönen här som i butikerna mellan 5 0 — 6 0 il 70 kronor i månaden.
De U D g a damer, som tjänstgöra som kas- sörskor i de öppna butikerna, stå i samma löneklass, ja, äro oftast lägre aflönade, ända ner till 40 kr.
i månaden, för ett arbete, som i all sin oerhörda enformighet måste vara lika skadligt för kroppen som förslöande för själen.
* * * Om en furstinnegåfva och en bit svensk konsthistoria.
- j|Ö£nnu ligger snön i skogar och på slätter, W och vinterns stormar svepa kring knutarne; men hur det är, kommer en ljummare fläkt, en glänsande solstråle allt då och då, väckande hopp om att — som skalden sjunger: — snart kommer våren, re ' n vindarnes troppar sjungande gå öfver stad, öfver land; isarne brista, och böljan hon hoppar, lekfull och fri mot sin älskade strand.
Och ett ännu säkrare förebud till sol, värme och glädje och ljus se vi i tidningarna, som veta berätta, att lärkorna redan börjat höras — de kära, som öfvervintrat vid pyramider- nas fot.
Men om ännu ett vårförebud veta tidningarna i dessa dagar tälja, om ännu en flyttfågel, som åter nalkas gamla Sveriges kuster — Sveriges kronprinsessa Victoria, hvilken nu i korta dagsresor företager hemfärden, sedan hon i långa månader andats den för hennes svaga bröst hälsogifvande torra ökenluften.
För de kvinnor, som vilja ägna sig åt kon- torsverksamheten och därför måste genomgå kurser i skönskrift och bokhålleri, gifves det i hufvudstaden en mängd enskilda lärare och institut.
En kurs i skönskrift betingar vanligen ett pris emellan 15 — 30 kronor, en kurs i bok- föring 30 — ' 50 kronor.
En fullständig kurs, omfattande skönskrifning, dubbel bokföring, vexellära o. d., bör kunna i hufvudstaden göras för c:a 75 kronor och kan i allmän- het genomgås på 2 ä 3 månader.
Vid tekniska skolan för kvinnliga lärjungar gifves också tillfälle att för billigare pris in- hämta fullständiga kunskaper i bokföring med dithörande aritmetik, varukännedom, korre- spondens, välskrifning och textning.
Till de » merkantila » kvinnorna torde man ock med fog kunna hänföra alla dem, som äga, förestå och drifva en stor del handt- verksaffärer, och dessa äro i hufvudstaden flere, än man skulle förmoda.
År 1888 drefvos 49 bageriaffärer af kvin- nor.
Icke mindre än 13 slakteriaffärer, 11 skomakerier, 10 sockerbagerier, 9 handsk- makerier och 8 bokbinderier ägdes och dref- vos af kvinnor.
Dessutom voro af kvinnor: 8 blomstertill- verkare och 5 glasmästare.
Ja, det fanns till och med byggmästare, smeder och kop- parslagare bland dem — de senare natur- ligtvis änkor, som öfvertagit den afiidne man- nens affärer.
- * Den » lilla » handeln och den » minsta » handeln — som likväl på sätt och vis är den » största » handeln — j a g menar dessa hun- dratals, ja tusentals af småbodar med våra dagliga lifsförnödenheter, bröd, mjölk m. m., drifvas j u här i hufvudstaden nästan uteslu- tande med kvinnliga biträden.
Likaledes nä- stan all handel i saluhallarne.
Dessa kvinnors ställning kunde säkerligen ock förtjäna att studeras och ägnas ett sär- skildt kapitel — hvartill emellertid för stun- den ej varit tillfälle i och för dessa korta skildringar från kvinnans arbetsfält.
Bland dem, som därnere i det sagoskim- rande Egypti land täflat om att göra vår kron- prinsessas vistelse angenäm, har flere gånger nämnts den nyligen bortgångne khediven Tewfiks gemål och hennes i det vid Nilens strand be- lägna Ahdin-palatset för gästen från Norden gifna fester.
Som ett minne öfverlämnar i dessa dagar kronprinsessan Victoria till änke-khedivan af Egypten sin bild, målad i miniatyr och om- gifven af en mångfald af diamanter.
Den vackra och dyrbara medaljongen är afsedd att i serafimerordens band af khedivan bäras å vänstra axeln.
Miniatyrmålningen är å kronprinsessans egen atelier utförd af fröken Fanny Hjelm; diamant- infattningen samt det öfriga guldsmedsarbetet äro verkställda å Möllenborgska verkstaden i Stockholm.
Genom alldeles särskildt tillmötes- gående har Idun satts i tillfälle för sina läsa- rinnors räkning taga en afbildning af det unika porträttet, det senaste som gifves af kron- prinsessan Victoria, innan det för ett par da- gar sedan afsändes till sin aflägsna bestäm- melseort.
* * * Vi begagna detta tillfälle och sammanhang att gifva en öfversikt öfver den svenska kvin- nans inlägg i en konstbranch, som förr ej varit på tal i Idun, då vi hoppas, att det skall intressera våra korta notiser om läsarinnor att få några Svenska miniatyrmålarinnor.
Miniatyrmåleriet, d. v. s. konsten att måla med vattenfärg i helt liten skala, är kändt ända sedan uråldriga tider; man vet, att denna konstbranch idkades hos både greker och ro- mare.
Under medeltiden ägnade sig äfven flere framstående kvinnor ät miniatyrmåleriet.
Från senare tider nämner den utländska konsthisto- rien bland berömda kvinnliga miniatyrister framför alla madamo Mirbel (f. 1799, d.
1849), för hvilken århundradets skönaste och förnäm- sta damer, åtminstone de franska, samt veten- skapens, literaturens och diplomatiens heroer täflade att sitta.
Sveriges konsthistoria lyser med namnen på flere kvinnliga miniatyrmålare.
Som den första — i mer än ett afseende • — af dessa nam- nes drottning Ulrika Eleonora, Karl XI:s ge- mål.
I behåll finnas ännu tre miniatyrmål- ningar, två signerade med hennes kungliga chiffer, det tredje med h e n n e 3 namn och till- lägget: pinxit 1692.
Ännu en svensk drott- ning har sysslat med miniatyrmåleriets vackra konst, nämligen Karl X I I I: s gemål, Hedvig Elisabeth Charlotta.
Vidare må nämnas: Anna Maria Hilfeling, född i Stockholm 1714, dotter af en bokhandlare Lange.
Hon röjde redan i barndomen afgjord fallenhet för ritning och målning, hvarför hon ock tidigt erhöll undervisning af slottsbildhuggaren Precht och mi- niatyrmålaren Lafrensen d. ä.; miniatyrmålningen blef ock den konstart, hvari hon uppnådde största skickligheten; hon afied i Norrköping 1783, gift med stadskirurgen därstädes Johan Gottfried Hilfeling; — Beata Maria Iserhjelm, född 1739, dotter af lands- höfdingen Per Franc och Magd.
Katar.
Westerling, gift 1770 med k. kanslisekreteraren C.
G. Iserhjelm och död 1826; » målade med framgång miniatyrer »; — fru Wilhelmina Noréns, f. 1780, d.