Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Grannlagstaxeringarne borde fä öfverklaga* hos en Pröfnings-komité, sorn lämpligast utgjordes af Landstinget, men icke vidare såsom beroende af lokalkännedom. 10:o.
Uppbördsterminerna borde vara åtminstone tre, med skyldighet för den skattdragande att hvarje gäng erlägga en motsvarande andel af sin skatt; men med rättighet att betala det hela pä en gång.
Dä emellertid motionären ansett en lika allmän som grundad mening vara, att ett annat system icke kunde med ens genomföras i sin helhet, har han inskränkt sig att nu föreslå, att här framställda nya beskattningssätt, i händelse dess princip, nödvändigheten af en beskattning, lämpad efter den skattskyldiprés förmåga, vunne erkännande, mätte i tillämpliga delar användas med hänseende till innevarande riksdags beslut om sä kallade allmänna bevillningen, samt att, i stället för en blott temporärt gällande Bevillningsförordning, 1111 mätte utarbetas en pä förberörda grunder livilande permanent allmän beskattningslag, att lända till efterrättelse för utgörande af dels det skattebelopp, som vid hvarje riksdag faststälies att utgå under titeln allmän bevillning, dels ock alla slag af kommunalutskylder.
Den i motionärens framställning berörda frågan om den direkta beskattningens företräde framför den indirekta, i statsvetenskapliga arbeten ofta afhandlad. har genom väckta motioner iner än en gäng blifvit gjord till föremål för Pikets Ständers pröfning, och det torde måhända vara öfverflödigt för Utskottet att nu ingå i något närmare svaromål på densamma, dä förstnämnde beskattningssätts uteslutande införande icke blifvit af motionären ovilkorligen ifrågasatt för det närvarande.
.Men dä motionären likväl ansett att lagstiftningen borde syfta till och söka uppnå detta mal, torde Utskottet, med anledning deraf, böra erinra, hurusom den på Rikets Ständers begäran af Kongl.
Maj:t tillsätta komité; hvilken den 2 Juli 1859 algaf det förslag till ny författning angående allmänna bevillningen, hvilket hufvudsakligen 4 B evillnings-U tekottets Betänkande 9 ligger till grund för nu gällande
Bev ilin ing,s-stadga, i sitt un< erdåniga betänkande äfven egnat uppmärksamhet ät förevarande fråga; och ehuru koiniterade ansågo att mycket kunde sägas till ådagaläggande af den direkta beskattningens företräde framför den indirekta, voro korniterade dock af den åsigt, att sådana summor, sorn i de
Europeiska samhällena under närvarande förhållanden erfordrades till statsutgifternas bestridande, svårligen kunde medelst blott direkt beskattning uttagas.
Den direkta beskattningen vore dessutom i allmänhet förhatlig af flera skäl, särdeles derföre att den måste medföra ett forskande efter den skattdragandes enskilda affärsställning.
De skattskyldige åtoge sig fördenskull icke villigt direkt beskattning, om icke skattebeloppen vore låga och åtgärderna för dess bestämmande fogliga.
Annorlunda blefve naturligtvis förhållandet om krig eller annan olycka tvinnade en nation att tillfälligtvis bära en tyngre skattebörda för att förebygga eller afhjelpa ett ännu större ondt.
Att Utskottet delar dessa åsigter torde icke behöfva tilläggas, då Utskottet redan till Rikets Ständer afgifvit, förslag till dels stämpelpappersafgiftens utgörande, dels ock tullbevillningen.
I förbigående må ock erinras, hurusom 60 § Regeringsformen angifver, att statsverkets extra ordinarie inkomster skola beräknas frän de indirekta beskattningarne medelst tull-, charta-sigillata-, bränvinsbrännings-afgift m. m., och det torde .derföre få ifrågasätta», huruvida det direkta beskattningssystemet skulle kunna uteslutande tillämpas utan föregående ändring af berörda grundlags-stadgande.
Beträffande åter det af motionären föreslagna sätt för uttagande af den direkta beskattning, som under namn af allmän bevillning nu utgår, så innefattar detsamma i beskattnings-lagstiftningens historia icke någon nyhet, utan är tvärtom ett uråldrigt sätt att upptaga skatter, ehuru detsamma icke synes hafva varit i Sverige användt.
Systemet kallas af vetenskapsmännen repartitions-systemet, i motsats till det i gällande Bevillnings-stadga tillämpade qvot-eller qvotitets-systemet, enligt hvilket i hela landet af hvarje skattskyldig uttages dess enskilda del eller qvot i afgiftcn.
Ofvanbemälde korniterade yttra, i afseende å repartitionssystemets olägenheter, att striden mellan de särskilda delarne af landet blir framflytt id till sjelfva fördelningsåtgärden, dervid hvarje distrikt genom sina representanter naturligtvis sträfvar att erhålla så ringa del som möjligt.
Det möter dessutom i sjelfva verket nästan oöfvervinneliga svårigheter att inom ett större land utfinna en rättvis grund för skatters uttaxering melian de särskilda provinserna och dessas särskilda stads- o< h iandtkommuner.
Också hade numera pade flesta ställen fördelnings-systemet, så vidt nya pålagor angår, blifvit öfvergifvet och i ett af de länder — Frankrike — der detta system ännu i större skala användes, hade man sett sig tvungen att till grund för uttaxeringen lägga en föregående särskild uppskattning af alla egendomar och efter de salunda funna egendomsvärdenas sammanlagda belopp inom hvarje af de särskilda distrikterna verkställa fördelningen mellan dessa.
Korniterade kunde derföre ingalunda, under dåvarande förhållanden, tillstyrka delning af bevillningen mellan särskilda distrikter och trodde, att, om detta beskattningssätt i en framtid hos os» skall kunna införas, så måste man i alla fall göra början nedifrån och uppskatta hvarje fastighet i stad eller pålandet, hvarje persons kapital-förmögenhet och inkomst af rörelse, tjenst eller yrke, äfvensom hvarje distrikts större eller mindre fördelar af läge och kommunikationsanstalter, som lätta utvägarne för allt förvärf.
Först sedan man sålunda fått liksom ett bouppteckningsvärde för hvarje särskild del af riket, kunde man tänka på att börja införandet af repartitions-systemet; men snart skulle mödan af en efter detta Bevillnings~Utskotteta Betänkande JVs 9. 5 system gjord uppskattning vara förspillrl orli vexlande förhallanden tid efter annan fordra ny uppskattning.
Vid betraktande al hvad komiterade sålunda anfört och hvaruti Utskottet icke kan annat än instämma, faller det genast i ögonen, att repartitions-systemet ur praktisk synpunkt hvarken är enklare eller eger något, företräde framför qvotitetssystemet, om det ens skulle kunna härstädes tillämpas i saknad af de mångfaldiga statistiska uppgifter, som erfordras för en rättvis fördelning.
De uppskattningar af egendom och inkomst, sorn motionären klandrar hos det nuvarande systemet, förutsätter det af honom föreslagna i lika. om icke högre. grad.
Dessa uppskattningar mäste dessutom vara pä förhand verkställda, innan den första fördolningsåtgärden kan vidtagas, och i anseende till föränderligheten i grunden, hvarpå den hvilar, kan fördelningen icke blifva beståndande längre än en kortare tid, måhända icke mer än ett skatteår, sä vida icke det skall inträffa, att skattebelopp inom olika län påförda individer med fullkomligt enahanda skatteförmåga skola vid jemförelse komma att förete högst väsendtliga skiljaktigheter.
Ett skattesystem, hvilket dessutom. såsom det af motionären föreslagna, uteslutande afser person och tillstädjer så många individuela bestämningsgrunder, mäste emellertid göra beskattningen beroende af taxeringsmännens godtycke; och icke utan skäl kan befaras, att ett sådant system skall medföra ensidighet och måhända äfven förtryck inom kommunerna, och således i längden befinnas ohållbart.
En väsendtlig anmärkning mot detsamma förekommer ock derutinnan, att det skulle helt och hållet rubba och upphäfva den grund för uttaxering af kommunala afgifter, som i nu gällande Bevillnings-lörordning är nedlagd.
Denna förordning stöder sig för öfrigt på den i Utskottets tanke rigtiga grundsatsen af jemlik beskattning af behållen inkomst, och det är endast i anseende till svårigheterna att utfinna den årliga behållna afkastningen af fastigheter, sorn särskild uppskattning af deras kapitalvärde blifvit föreskrifven såsom mätare af inkomsten.
Dä samma författning icke varit gällande längre än ett ar, och de flesta måhända icke ännu hunnit göra sig fullt förtrogna med dess anda eller sättet att tillämpa dess särskilda föreskrifter, vill det synas, som skulle några väsendtliga förändringar i densamma icke kunna anses vara af erfarenheten påkallade.
För sin del har Utskottet icke funnit anledning föreslå någon rubbning af dess hufvudgrunder, öfvertygadt som Utskottet är, att en alltmera stadgad kännedom om densamma skall medföra tillfredsställandet af alla rättmätiga anspråk pä jemlik och rättvis beskattning.
Pä grund af hvad sålunda blifvit anfördt, får Utskottet vördsamt hemställa, att Hr Qvidings motion icke må till någon Rikets Ständers åtgärd föranleda.
Vidare har inom Preste-Ståndet (uti motionen N:o 71) Herr Doktor Runsten, jemte en skildring af den särskilda ställning, hvari embets- och tjenstemannen, i olikhet med öfriga medborgare, befinner sig till samhället, de vakor och mödor han i det allmännas tjenst mäste underkasta sig med åsidosättande af det enskilda lifvets bestyr och stundom äfven familjelifvets pligter, framställt den äsigten, att, om än en sådan verksamhet, som tjenstemannens. icke kan fä beräknas bland statsmedel såsom en tillgång, en skärf af ej mindre värde än på uppbördsdagen privatmannens skattepenning, någon skilnad likväl borde göras mellan bruttobeloppet af tjenstemannens lön på stat och nettobeloppet af privatmannens arbetsvinst för egen räkning.
Affärsmannen eller industri-idkaren beskattades icke för det förlagskapital han för sin rörelses bedrifvande använde, och lönen vore just det förlagskapital tjenstemannen för skötande af sin tjenst behöfde.
Derföre borde också vid tjenstemanna - 6 Bevillningx-Utgkottett Betänkande 9. lönens taxering ej hela bruttobeloppet upptagas, utan derifrån afräknas ej blott hvad till biträdens aflöning åtginge, utan ock allt hvad af lönen kunde anses för tjenstemannen. s egen person vara i och för tjenstens bestridande behöfligt, så att äfven han blefve taxerad blott för den återstod af lönen, den han. efter afdrag af alla i och för tjenstens bestridande oundgängliga utgifter kunde anses hafva i behåll att för enskild högre eller lägre lefnadskostnad använda.
Blefve dylika afdrag beräknade, skulle det befinnas att efier det på hvarje tjenste- och lönegrad nog vidhållna jemnförhållandet af tjenstelön och tjenstekostnad, i allmänhet minst hälften af hvarje allmän tjenstelön medtoges i och för tjenstens bestridande samt att således aldrahögst halfva beloppet äterstode för bestridande af löntagarens enskilda lefnadskostnad.
För sådane tjenstemän, >om innehafva boställen, förekomme dessutom det obilliga stadgande, att de ställdes i samma kategori, som innehafvare af hemman, hvilka besittas med åborätt; och då bostället uppskattades till fastighetsvärde efter samma måttstock, som enskild mans sjellegande hemman, finge boställshafvaren erlägga ett deremot svarande bevillningsbelopp till Staten, i hvars tjenst han dock såsom tjenstelön fått icke sjelfva boställsfastigheteii. utan endast ärsafkasfningen deraf sig tillförsäkrad.
En förändring i detta afseende vore så mycket mera nödvändig, sä framt icke annars boställsinnehafvare!! skulle genom boställsbevillningen förlora en stor del af den öfriga lönen, af hvilken dessutom de kommunala utskylderna, enligt de», bestämda grunden för fyrktalssättningen, medtoge en särdeles dryg andel, — oproportionerlig till hvad af fastighetsegare efter samma grund erlade-.
Med stöd af hvad sålunda blifvit anlördt och i motionen närmare utvcckladt har Hr Doktor Runsten föreslagit, att lönebevillning för Ijenstebefattningar icke må beräknas efter lönebeloppen i deras helhet., utan pä sin höjd efter hälften deraf, samt att embets- och tjensteman icke inä för boställe taxeras efter dttsammas möjliga uppskattningsvärde, såsom vore det ett säljbart privathemman, utan blott med en procent af den deraf päräkneliga rena behållning.
Ehuru det icke må förnekas att åtskilligt i lii Doktor Runstens framställning förtjenar all uppmärksamhet, synes likväl å det hufvudsaklig;! deri billigt afseende redan nu vara fästad t genom föreskriften i § 7 af gällande Bevillnings-stadga, att vid beräkning af bevillning för löneinkomst afdrag må ske, bland annat, lör aflöning eller annan ersättning till vikarier eller tjenstebiträde», äfvensom för sådana anbefallda tjmsteresor, för hvilka ersättning icke är särskildt anvisad.
Visserligen kunna i och för en del tjenstebefattningar förekomma äfven andra icke obetydliga kostnader, men dessa torde dock vara sådana, att de svårligen låta sig till beskaffenhet och belopp i a lmänhet närmare bestämmas, och lä val dessutom anses vara vid löneförmånernas reglering tagna i behörigt afseende.
Att öfverhufvud beräkna endast hälften af löneinkomsterna, pä sätt motionären föreslagit, skulle emellertid i sjelfva verket åstadkomma en rubbning af den lilla procentbestämmelsen för al! behållen inkomst, utan att dock motionärens förslag kan sägas innebära större visshet om en fullt jemlik och rättvis beskattning än nuvarande stadganden.
Hvad äter angar boställena, sä möter samma svårighet att beräkna den årliga inkomsten af dem, som af annan jordbruksfastighet och derföre synes den nu stadgade uppskatt» ingsgrunden böra fortfarande qvarstå Ikka för alla jordbruksfastigheter.
Med hänsigt till de inskränkningar i nytfjanderätteii. boställshafvare äro underkastade, må dock boställen vid jemförelse med andra egendomar skäligen åsättas något lägre taxeringsvärden och §§ ö och 6 i Instruktionen för taxoringsförrättningarne, ådagalägga ock författningens mening, att äfven sådana omständigheter, som må anses dertill föranleda, böra tagas i betraktande.
Men att den nu stadgade uppskattnings - Bevillnings-Utskottete Betänkande JV$ 9. 7 grunden förblifver orubbad är desto angelägnare, sorn det just med hänsigt till de kommunala utskylderna, hvilka i allmänhet bestämmas elter bevillningen, är af vigt att bevillningen för boställen kommer alt erläggas inom den kommun, der fastigheten är belägen, och sådant skulle icke inträffa, isyn erhet för en stor del militieboställen, om boställsbevillningen sammansloges med bevillningen lör de kontanta lönerna.
Det. af motionären öfverkiagade missförhållande, hvartill den nu bestämda grunden för fyrktalsberäkningen anses gifva anledning, lärer väl, sä framt det efter vunnen närmare erfarenhet befinnes grundadt, kunna i behörig ordning och utan hinder af Bevillnings-stadgans föreskrifter lätteligen afhjelpas.
Med afseende ä hvad nu blifvit anlördt har Utskottet funnit sig böra hemställa, att de i Doktor Runstens motion gjorda, här ofvan omförmälda yrkanden icke må till någon åtgärd föranleda.
Om upphörande af direkt bevillning af kapitaler har lins Höglofliga Kidderskapet och Adeln Herr Grefve Hamilton, M. W., uti motionen N:o 70, väckt förslag pä den grund att denna beskattning skulle innefatta en orättvisa, dä, enligt motionärens antagande, de som använda kapitalerna, såsom egendomsegare, arrendatorer, industri-idkare m. fl., icke egde åtnjuta minskning i sin bevillning för de räntor, de hade att erlägga på de för deras näringars bedrifvande upplånade kapitaler och hvarigenom således samina inkomst komme att flera gånger beskattas.
I nära sammanhang med sistnämnda motion står en af Herr Friherre Sprengtporten, J. fF., uti motionen N:o 89, bos Ridderskapet och Adeln, bland annat, framställd anmärkning derom, att saknaden i Bevillnings-stadgans 3:dje § af ett medgifvande, sorn åtminstone indirekt funnits i äldre Bevillnings-förordningar, för fastighetsegare att i sin bevillning njuta afdrag för bevisliga räntebärande skuldei, föranledde dertill, att, dä sådant afdrag icke egde rum, den ene fastighetsegaren, och företrädesvis deri mest skuldsatte, finge vidkännas tyngre skattebörda än den andre, hvarförutom Staten under sådana förhållanden komme att uppbära dubbel bevillning af samma förmögenhet, i första rummet af fastigheten och dernäst af det i fastigheten intecknade kapital.
Med anledning af sistnämnda anmärkning, hvilken jemväl utgör ett af stöden för Herr Grefve
Hamiltons yrkande om kapitalbeskattningens upphörande, torde Utskottet böra, med hänvisande för öfrigt till sednaste riksdags förhandlingar i ämnet, återkalla i minnet, hurusom vid behandlingen af frågan om bevillningen af fast egendom, beräkningen af jordbruksfastigheternas afkastning, örut antagen till 4 procent, nedsattes till 3 procent och bevillningen, efter den för all inkomst uppställda lika beräkningsgrunden eller en procent, i öfverensstämmelse dermed bestämdes till
Tre öre lör hvarje fulla Ett hundra K:dr af uppskattningsvärdet.
Med denna åtgärd afsågs hufvudsakligen att omhägna jordegarens rätt att i bevillningen åtnjuta afdrag för det i jordbruksnäringen nedlagda lörlagskapital.
Men att deremot bevilja dylikt afdrag för all den intecknade skuld, hvaraf jordegendotnarne i landet äro graverade, kunde så mycket mindre medgifvas, som inteckning i fastighet icke ovilkorligen innefattar bevis på tillvaron af motsvarande skuld, då en mängd inteckningar ligga helt och hållet obegagnade, en del åter äro af egendomsegarne inlösta, ehuru icke inför domstol dödade, samt slutligen vissa belånade endast till en del af den intecknade summan.
Af liknande anledning bestämdes också bevillningen för annan fastighet till
Fem öre för hvarje Hundrade Riksdaler af uppskattningsvärdet, eller till hälften af hvad den förut utgjort.
Det torde således häraf vara klart att icke med grundadt skäl kan påstås att den af kapitaler, nedlagda i jord - 8 Bevillnings-Utskottets Betänkande J\?
9. bruks- eller annan fastighet, uppkommande inkomst blifver beskattad i fastighetsbevillningen, ej heller att sistnämnda bevillning bör i någon mån anses tryckande.
De öfriga förutsättningar, hvarifrån Herr Grefve Hamilton i sin motion utgår för att ådagalägga orättvisan i den direkta beskattningen af kapitaler. grunda sig uppenbart pä ett förbiseende af Bevillnings-stadgans föreskrift i § 6.
Utaf den der uttalade grundsats, att bevillningen skall beräknas å behållna inkomstbeloppet, följer ovilkorligen att detta belopp icke kan utrönas förr än alla de för rörelses bedrifvande oundgängliga kostnader blifvit afräknade.
Sednaste riksdags Bevillningsutskott föreslog visserligen i sitt första betänkande i ämnet (N:o 20) att, såsomen anvisning om hvilka dessa kostnader vore, i Stadgans 7:de § skulle införas, att afdrag finge ske för a) ränta å det för rörelses bedrifvande upplänade kapital; b) arrende elier hyra för de i och för rörelses bedrifvande arrenderade eller hyrda lägenheter, fabriks- och magasinsbyggnader samt öfriga lokaler; r) drift- och underhållskostnader för gående verk eller begagnade machiner; d) aflöningar och öfriga kostnader för de i och för rörelsens bedrifvande använda biträden och arbetare.
Men vid förnyad behandling af bevillningsfrågorna länn Utskottet pä här ofvan upptagna skäl samtlige dessa stadganden öfverflödiga och denna åsigt blef ock-öi af Rikets Ständer godkänd.
Efter det nu anförda och dä rättmätigheten af den direkta beskattningen af kapital icke på andra skäl blifvit bestridd och ej heller lärer kunna bestridas, hemställer Utskottet, dels att Herr Friherre Sprengtporten ofvanberörda anmärkning icke må till någon åtgärd föranleda; dels och att Herr Grefve Hamiltons yrkande, att den direkta bevillningen af kapitaler skall upphöra att vidare utgöras, icke hiä bifallas.
Hos Ridderskapet och Adeln har uti väckt motion (N:o 263) Herr Friherre Creutz, S., under åberopande af en annan utaf honom särskildt väckt motion om ”grundräntans efterskänkande af Staten och dess inkomsters uppfyllande genom bevillning”, föreslagit att, i händelse Rikets Ständer härtill lemnade bifall, ”bevillningen ”ä person må, i mån af innehafvande fast egendom eller kapital, höjas till det belopp ”Rikets Ständer finna billigt, och hvad som sedan brister i nuvarande grundskatte”belopp, fyllas genom förändring i Tullagstiftningen medelst högre tull ä lyxartiklar och utrikes varor till det belopp Rikets Ständer finna skäligt.”
Då emellertid denna motion är till sitt innehåll alltför obestämd och ofullständigt utvecklad samt dessutom tillkommit under en oviss förutsättning, har Utskottet bort hemställa, att å densamma icke nu fästes något afseende.
Utskottet öfvergår nu till dej speciela förslagen och har dervid att lörst? beträffande Art. I.
Personliga slcyddsafgften, omförmäla en inom Högvördiga Preste-Ståndet af Herr Doktor Sattdberg väckt motion (N:o 99), deruti yrkats, att den personliga skyddsafgiften, hvilken, liksom öfriga kapita - Bevillnings- Utskottets Betänkande JW 9. 9 kapitationsafgifter, till drygaste delen utginge af arbetsklasserna, såsom utgörande flertalet af befolkningen, måtte nedsättas till 20 öre för man och 10 öre för qvinna, en nedsättning, hvilken, af omständigheterna påkallad, syntes utan olägenhet l<m na beviljas, då den taxering af fastighet, kapital och arbete, som efter den nya Bevillnings-stadgan verkställes, antagligen komme att gifva hvad som vore af nöden till fyllnad af statsbrists-summan.
Den personliga skyddsafgiften, ursprungligen bestämd till 1 R:dr 50 öre för man och 75 öre för qvinna, har gäng efter annan blifvit nedsatt, så att den nu utgöres med endast 40 öre för man och 20 öre för qvinna.
Under den tid af ett halft århundrade, som förflutit, sedan afgiften först infördes, har penningevärdet icke obetydligt sjunkit, under det förhöjning i arbetslönerna egt rum i förening med ökade tillfällen till arbetsförtjenst, hvadan denna afgift, hvilken i Statens skyldighet att skydda individen har sitt fulla berättigande och således af principiela skäl bör finnas, icke kan anses tryckande för någon.
En nedsättning till halfva beloppet af en redan förut obetydlig afgift skulle dessutom göra det olämpligt att för framtiden såsom sifattetitel bibehålla den ringa återstoden; och af dessa skäl har Utskottet icke kunnat understödja den ifrågavarande motionen.
Efter hvad Utskottet inhemtat, äro förslag väckta derom att personliga skyddsafgiften, hvaraf hälften för närvarande är anvisad till folkundervisningens befrämjande, skulle till hela beloppet för detta ändamål få användas.
Dä likväl dessa förslag, hvilka ännu äro pä Rikets Ständers pröfning beroende, icke stå i omedelbart sammanhang med bevillnings-titeln, har Utskottet, i öfverensstämmelse med hvad här ofvan blifvit yttradt, skolat hemställa, att personliga skyddsafgiften må såsom bevillningsgrund bibehållas till oförändrade belopp af 40
Öre för man och 20 öre för qvinna, Rikets Ständer dock obetaget att om denna afgifts användande för vissa ändamål särskildt besluta.
Art. II. A) Bevillning af fast egendom. § 2.
Uti motionen N:o 229, innefattande förslag till åtskilliga ändringar och tillägg i Bevillnings-stadgan, har hos Höglofliga Ridderskapct och Adeln Herr Stuart, C. G., hemställt, att uttrycket ”jordbruksfastighet” måtte förtydligas eller helst utbytas mot annan lämpligare och den rätta meningen mera bestämdt angifvande benämning eller omskrifning: men dä emellertid något missförstånd om rätta betydelsen af ifrågavarande uttryck, Utskottet veterligen, icke egt rnm samt motionären ej heller uppgifvit annan lämpligare eller mera exakt benämning, har Utskottet ansett sig å berörda anmärkning icke böra fästa afseende.
Inom Vällofliga Borgare-Ståndet har Herr H. P. W. Gahn, uti motionen N:o 297, bland annat, fästat uppmärksamhet derå, att intet särskildt stadgande funnes för värdering och taxering af privata personer och bolag tillhörande jernvägar, till följd hvaraf man på dylika anläggningar sökt tillämpa det för all annan fastighet gällande stadgande i § 2, men dervid kommit till den absurditet, att nödgas värdera sjelfva jernvägen med dertill hörande jord styckevis, per aln eller i delar af mil, allt efter som delar deraf befunnits inom olika taxeringsdistrikt, enär ingen bevillningsberedning eller taxeringskomité ansett sig befogad att taga befattning ined någon fastighet utom sitt distrikt.
I afseende på sjelfva värderingssättet hade också helt olika åsigter gjort sig gällande, i det man dels värderat sjelfva jernvä Bilu till R.