Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
ll:o att till fabriks- och handtverksarbeten icke skola hänföras tillverkningar vid de manufaktur- eller andra verk, hvarmed styrelsen öfver bergverken har befattning, och att i afseende härå, äfvensom hvad beträffar boktryckeris anläggande, mjöloch sågqvarn, apothek och badarestuga samt orgelbyggnad och brån vinstill verkning, till efterrättelse skall lända hvad derom särskildt är eller varder stadgadt; 12:o att i afseende å vissa fabriks- och handtverksarbotens förseende med kontroll- och justeringsmärke skall iakttagas hvad derom redan är eller framdeles kan varda stadgadt; 13:o att den, som vill, med biträde af andra än hemmavarande barn, tillverka fabriks- och handtverksarbeten eller utötva bageri-, bryggeri- eller slagterihandtering, skall, med företeende af bevis om sin behörighet dertill, göra anmälan derom i stad hos Magistrat och å landet hos Konungens Befallningshafvande, samt uttaga tillståndsbevis för handteringens utöfvande; 14:o att vid inrättningar för tillverkning af fabriks- och handtverksarbeten till arbetare ej må antagas någon, som ej fyllt tolf år; och att vid dylika inrättningar till arbete nattetid, mellan klockan 9 på aftonen och klockan 5 på morgonen, arbetare Under aderton års ålder ej må användas; 15:o att fabriks- och handtverksidkare skall hafva åliggande att faderligt vaka deröfver, att do hos honom antagne arbetare, särdeles då do såsom minderårige äro i han3 hus och bröd, hållas till gudsfruktan, ordentlighet och goda seder och, om de förut ej förvärfvat det kunskapsmått, som folkskolestadgan föreskrifver såsom det minsta, deruti erhålla undervisning å de dagar och timmar, som idkaren bestämmer, samt för öfrigt tillhållas att flitigt besöka söndagsskolor eller andra för fabriks- och handtverksarbetare afsedda läroanstalter; äfvensom att idkare skall vara skyldig att sjelf eller genom andra meddela minderårig arbetare undervisning i yrket samt att vid de hos honom anställda arbetares behandling och sysselsättning fästa behörigt afseende å deras helsa och arbetsförmåga; 16:o att i afseende å förhållanden i öfrigt emellan fabriks- och handtverksidkare samt deras arbetare skali gälla allmän lag och, der icke i laglig ordning upprättadt kontrakt annorlunda bestämmer, legostadgan; Bih. till B.
Prot. 1862 $ 1863. 8 Sami. 32 Haft. 3 18 Allmänna Besvärs- orh Eicon.-Utskottets Betänkande N:o 119. 17:o att, i sammanhang med beifran af olagligheter i fråga om varutillverkning, beslag icke vidare må ega rum.
Reservationer: af Doktor Runsten: “Med burskapens upphäfvande och i dess ställe införan det at både handelsfrihet och frihandel är riket i fara att förlora sitt fordna borgerskap; och detta vore väl bland national förluster den största, som det Svenska folket, efter sin bosättning inom egna landamftren, någonsin lidit hitintills.
Man är dermed på väg att göra sig af med såväl land som städer.
Städerna, då de i saknad af ett burskapsegande borgerskap och i följd af cn oinskränkt inrikes handelsfrihet, naturligtvis skulle upplösas, söndersplittras och utförbredas vida kring all landsbygden, skulle ej längre förblifva städer, och landsbygden, öfverströdd och öfversållad med allehanda handelsbodar och alla en oinskränkt utrikes frihandels lyxartiklar, skulle ej längre förblifva egentlig landsbygd, men hela riket med både land och städer nödvändigt urarta till en enda stor och vidöppen marknadsplats med en svindlande verldshandel, fotad på den sväfvande grunden af cn alltjemt stigande utrikes skuldsättning.
Och väl finge dermed landet cn vackrare eller brokigare yta, om än flin t ska Iligt af skogsförödelse för nödtvungna lyxliqvider, såsom ock allmogens barn, omklädda i berrskapsdrägter, nog klefve präktigare utvändigt.
Men dess sämre vore då bestäldt med både landets och folkets och rikets innandöme.
Ty hvarken komrne derefter landet att odlas af sjelf ständige odalmän, eller blefve folket annat, än en sammangyttrad massa af förpaktare och daglönare, som slafvade under utländska kreditorers penningetyranni, eller till slut rike och regering annat, än den fatala magten af ett all sannskyldig högre frihet förqväfvande envälde.
Ja, burskapens upphäfvande och med detsamma förstörelsen af all skilnad städer och landsbygd emellan, eller de båda så heterogena elementernas sammangjutning, det vore just det jäsande kaos, hvari en allt förbländande, mordisk tidsanda redan länge arbetat att bringa all äfven svensk nationalsjclfständighet om lifvet.
Korteligen, någon svensk nationalitet funnes sedermera icke, eller den vore undertryckt såsom i Polen, och det frejdade svenska folknamnet blefve blott ämne för verldens ömkan och ali kristenhets medlidande.
Visserligen måste alltid affärslifvet i dess vidsträcktare verksamhet blifva, hvad det äfven hos oss alltid varit, — ett kosmopolitiskt.
Och vårt borgerskap, då det, medelst flitiga utbyten, förädlingar och omsättningar af in- och utländska varor, arbetat på kommerciel väg att förmedla vårt folks fredliga förbindelser med alla andra folkslag och Stater, har dermed också fullt burskapsmeseigt tjenat i en högre verldsplan att inleda vårt folk och land i det stora samarbetet för hela vårt slägtes högsta jordiska kulturutveckling, såsom ock för framgången af en ändå högre, en himmelsk kulturförmedling folken emellan, sjelfva kristendomen är kosmopolitisk.
Men ett annat ej mindre vigtigt burskapsåliggande har det hos Allmänna Besvärs- och Ekon.-Utslcottets Betänkande N:o 119.
19 oss varit, att svenskt borgerskap tillika alltid bort vara ett patriotiskt, och såsom sådant alltid bort bålla, samt äfven tillförene förmått bålla, emellan hemlandet och alla utlanden handelsvågen i någorlunda jemnvigt.
Och tydligt är, att eljest rikets handelskorps, om den betalado sina importer, icke med motsvarande exporter, utan med riksbankens silfvervalutor, då icke utgjorde en patriotisk borgarekorps, utan fastmera kunde anses vara en landsförrädisk ströfkorps af snikne kommissionärer åt utländska handels- eller bankirfirmor, som naturligtvis gerna vilja köpa sig in bland blifvande nya egare till vårt gamla fädernesland.
Också hafva de svenska städerna, såsom borgerskapets fridlysta hemvist, visst aldrig varit bestämda till säten för landets in- och utrikes skuldsättning, “men att vara de borgar, hvarifrån ett väl ordnadt, borgerskap, i eget välförstådt intresse, bort emot vådan af lössläppt handelsmissbruk taga all landsbygden i försvar, att icke sådan öfverimport af lyx finge någorstädes rum, som för blott enskild vinst kundo fordra, jemte landets skogar och jern, jemväl sjelfva landets försäljning å verldsmarknaden".
Men om nu dock samma riksvigtiga borgarförbindelse, innan den ännu hunnit afskaffas, på sistone icke bättre blifvit fullgjord, än att redan både land och folk och rike häfta för en utrikes skuld å hundratals millioner, hvad då vidare att vänta och att frukta för våra barn och efterkommande, derest, för meddelande af burskap åt de nya frihandelsfantomerna, i stället allt fornsvenskt borgerskap ändtligen blefve från all burskapsförpligtelse formligen entledigadt!
Eller vore ej dessförinnan på tiden, att man, i farten att all lag och pligt upphäfva, hölle stilla en stund och litet betänkte saken, innan man på den slippriga banan rusar vidare nedåt?
En högst behöflig reaktion och omvändning i åsigter och åtgärder kunde såmedelst inträffa, medan ännu den eljest outeblifveliga nationalbankrutten kunde i någon mån afvärjas.
Men ohjelpligen vore nu olyckan gifven, om folket ej finge ett rent patriotiskt borgerskap fastheldre återupprättadt, än att äfven dess sista qvarlefva skulle tillspillogifvas.
Och det dröjde visst sedan ej länge, innan i mät blefve taget med både städer och byar det landet, som likväl varit så länge våra fäders förlofvade land, då ock vårt folks öde blefve såsom hittills det förra egendomsfolkets.
— Sådan har varit och är ännu för vårt samhälle vigten af att ega ett lagstadgadt borgerskap, och så stor olyckan af att förlora detsamma.
Och har jag derföre i full motsats till hvad Utskottet för ytterligare afskaffande af gällande närings- och handelslagar föreslagit, härmed bort ej blott emot Betänkandet i det hela, utan ock vid en och hvar af dess slutpunkter på det högsta och allvarligaste protestera, — om än denna röst blir en ropandes i öknen.
Men — dixi et meam salvavi animam.tc Emot 2:dra och Sale punkterna i förslaget rörande vilkoren för handels idkande: af Doktor Emanuelsson; emot 13:de punkten i samma förslag: af Kontraktsprosten Palmlund och Herr Rydin; emot 13:de punkten af förslaget rörande vilkoren för handtverks- och fabriksrörelses idkande: af Kyrkoherden Landgren: “Hvad
Utskottet i denna punkt föreslagit, att handtverkare på landet, hvilka utöfva sin näring med biträde af andra än hemmavarande barn, skola göra anmälan derom hos Konungens Befallningshafvande och der uttaga tillståndsbevis, synes medföra för mången mindre bemedlad handtverkare så stora olägenheter, att det, om det allmänt tillämpades, mera skulle motverka än befordra näringsfriheten på landet.
Att en handtverkare, jemförlig med de förra gcrningsmännen, som till sitt biträde begagnar en 20 Allmänna Besvärs- och Ekon.-Utskottets Betänkande N:o 119. eller annan gosse, eller att en qvinna, sorn med hjelp af en piga bakar bröd till försäljning åt jernvägsarbetare, kommenderingar, bruksfolk m. fl. skall, sjelf icke skrifkunnig, genom andras biträde göra anmälan derom vid ett stundom på långt afstånd beläget Landsliöfdinge-embete, synes mig temligen öfverflödigt.
Hvad Utskottet genom detta förslag åsyftat, att beskattning å den inkomst arbetet gifver, bättre skulle kontrolleras, äfvensom att större säkerhet i de statistiska uppgifterna dermed skulle vinnas, kan lika lätt uppnås, om en sådan anmälan göres bos kommunalnämnden, hvilken lättare kan meddela Bevillningsberedningen nödiga upplysningar, och, om så erfordras, till Konungens Befallningshafvande lemna uppgift på dylika handtverks- och näringsidkare, utan att betunga den obemedlade med onödiga omgångar och utgifter.
Ehuru denna sak kan vara af mindi e betydenhet, och det är sannolikt, att om. förslaget blefve lag, en stor del af dessa mindre handtverkare underlät att på föreskrifvet sätt anmäla sig; synes det dock vara mindre lämpligt att föreslå en lagbestämmelse, som, i sig sjelf öfverflödig, torde föga blifva tillämpad.
På grund häraf får jag vördsamt hemställa: att i 13:de punkten orden: Konungens Befallningshafvande utbytas mot:
Kommunalnämnds
Emot 17:de punkten af sistnämnda förslag: af Kontraktsprosten Palmlund.
Allmänna Besvärs- och Ekonomi-Utskottets Betänkande JV$ 120.
1 JVsf 1*0.
Ank. till Exp.-Utsk. den 11 Juni 1863, kl. 12 midd.
Betänkande, i anledning af vackt motion om fullständigt omarbetande af taxan å afgifler för transporter å Statens jernvägar, äfvensom af reglementet för trafiken å desamma.
Motionen härom är väckt af Friherre Fock, A. J., som, med uttalande af den mening, att taxan å berörda afgifter vore för hög och att systemet för vården af jernvägstrafiken för mycket liknade det för en embetsmannaförvaltning, hemställt, att Rikets Ständer ”mätte medverka till åtgärders vidtagande för en fullständig omarbetning af nu gällande taxa och fraktsatsernas nedsättning så lågt som
Statens verkliga kostnad för godstransporten under en med säkerhet påräknelig vexande trafik iriedgifver, äfvensom, i sammanhang härmed, att en nödig förändring af bestämmelserna i trafikreglementet den 4 April 1862, eger rum, för att tillförsäkra trafiken mera beqvämlighet och i allmänhet en affärsmessigare behandling”.
I följd af Höglofliga Ridderskapets och Adelns remiss, åligger det Allmänna Besvärs- och Ekonomi-Utskottet att afgifva yttrande öfver nämnda motion, hvilken igenfinnes under N:o 164 i l:a motionsserien.
Då motionären icke utvecklat, i hvilka hänseenden gällande taxa och reglemente för trafiken å Statens jernvägar skulle tarfva rättelse, utan endast i allmänhet yrkat ändring i desamma; men han deremot omnämnt, att petitiuiier i sådant syfte skulle vid tiden för riksdagens början vara förberedda; och sedermera kändt blifvit, att dylika petitioner verkligen till Kongl. Maj:t afgifvits af innevånare i rikets södra och vestra provinser, äfvensom att Styrelsens för statens jernvägstrafik utlåtande öfver desamma af Kongl. Majit infordrats, har Utskottet förskaffat sig kännedom af såväl petitionernas innehåll som berörda utlåtande; och hade ämnat för desamma här redogöra.
Men under tiden har Kongl. Majit öfver dein resolverat samt i nådig Skrifvelse den 17 sisth April meddelat bemälda Styrelse Sitt beslut i ämnet.
Härigenom har, i öfverensstämmelse med hvad Styrelsen i underdånighet föreslagit, blifvit föreskrifvet till iakttagande i afseende å reglementet, Bill. till R, St.
Prot. 1862 & 1863. 8 Sami. 33 Haft. 1 2 Allmänna Besvärs- och Ekonomi-Utskottets Betänkande JVs 120. att den uti § 12 inom.
1 meddelade föreskrift om skyldighet för passagerare, som anträffas på bantåg utan biljett, att betala dubbel afgift för hela den väglängd som bantåget tillryggalagt frän utgångspunkten, icke må vinna tillämpning, så framt passageraren vid instigandet i vagnen för vederbörande stationsinspektor eller konduktör gjort anmälan om förhållandet och anledningen dertill; att vederbörande trafikbefälhafvare må, när omständigheterna så medgifva, kunna bevilja undantag från den i § 23 stadgade allmänna föreskrift att hästar, andra större kreatur, äfvensom hundar, icke tili fortskaffande emottagas, derest de ej åtföljas af egare eller vårdare; hvarom Styrelsen har att meddela de närmare detaljbestämmelser, som kunna finnas erforderliga; att, derest godsafsändare å den vid afgångsstationen varande godsexpedition aflemnar två exemplar af den fraktsedel, som bör åtfölja godset till bestämmelseorten, det skall åligga vederbörande stationsbefäl derstädes att, emot afgift af tre öre, så fort ske kan efter godsets framkomst, i stället för den i § 36 omförmälda godsnotis, samt på sätt och under vilkor, som om sådan äro stadgade, tillställa emottagaren det ena exemplaret af fraktsedeln, jemväl innefattande tryckt formulär till qvitto, för att vid godsets afhemtning utaf emottagaren begagnas; skolande den godsafsändare, som önskar erhålla qvitto å inlenmadt fraktgods, för detta ändamål aflemna ytterligare ett exemplar af fraktsedeln; att, med undantag från de i mom. 5 och 6 af § 36 meddelade föreskrifter, den i taxan bestämda magasins- eller platshyra för gods, sorn från station icke afhemtas inom tjugofyra timmar efter bantågs ankomst, ej må vid på landet belägna stationer utkräfvas af den emottagare, som har sin bostad på öfver en ättondedels mils afstånd från stationen och afhemtar eller aflastar godset inom fyratioåtta timmar från godsets ankomst, sön- och hclgedagar oräknade; ankommande det jemväl ■på vederbörande intendent att i allmänhet, när godsemottagare visar giltiga skäl, sorn förhindrat afhemtning af gods inom bestämd tid, bevilja eftergift af eller ned sättning i stadgade plats- och magasinsafgifter; och att Statens ansvarighet för emottaget gods, hvilken ansvarighet enligt § 39 upphör när godset blifvit på bestämmelseorten stäldt till emottagarens förfogande samt i hvad fall sorn helst sednast tjufyra timmar efter ankomsten, skall i de fall, då gods får å station afgiftsfritt ovarligga i fyratioåtta timmar till denna tid vara utsträckt;
samt i afseende på taxan, att, derest, vid debitering af frakter eller andra afgifter enligt de i § 2 omförmälda specialtaxor, det skulle befinnas att i något fall påförts lägre afgift eller frakt än rätteligen bort ske, kraf för bristen skall, för att blifva gällande, hos vederbörande trafikant anmälas sednast åttonde dagen derefter; att, då skrymmande gods och sådant gods, för hvilket enligt §§ 10, 18 och 19 i taxan afgifter skola såsom för skrymmande gods erläggas, i större myckenhet till fortskaffande anmäles, det må ankomma på Styrelsen att, i särskilda läll, med afseende ä det anmälda godsets beskaffenhet, den väglängd detsamma är afsedt att fortskaffas jemte öfriga förekommande omständigheter, bestämma den afgift, som vid sådana transporter bör för hvarje vagn erläggas; att, med afseende på den betydliga skilnaden emellan vigtsenheten för ilgods och för ällmänt fraktgods, denna, i § 29 bestämda enhet skall för sistnämnda slags gods utgöra en half centner, hvaremot, då vigten öfverstiger femtio skålpund, men icke uppgår till en hel centners afgift, dock skall såsom för hel centner beräknas; Allmänna Besvärs- och Ekonomi-Utskottets Betänkande JW 120. 3 att den lastning och lossning, som enligt § 36 åligger trafikant, vid afsändning eller emottagande af gods i hela vagnslaster, må kunna, der trafikant det åstundar eller sådant af andra orsaker påkallas, genom vederbörande stations-tjenstemäns försorg verkställas emot afgift, som Styrelsen eger bestämma; ankommande det jemväl på Styrelsen att, för transport af diverse landtmannaprodukter och trädgårdsalster, tillhörande samma klass, ehuru ej af samma slag, åt landtmän förhyra hela vagnar, emot afgift efter den vigt, som hvarje vagn i medeltal lastar, dock för minst etthundra centner; att vid debitering af den i § 32 mom. 4 bestämda plats- eller magasinshyra iakttages hvad ofvan beträffande S 36 af reglementet blifvit föreskrifvet; samt att, med tillämpning af det uti § 34 Styrelsen gifna bemyndigande att uppå skeende ansökning för särskilda fall bevilja nedsättning med högst tjugu procent i den afgift, som enligt gällande taxa eljest skolat erläggas, Styrelsen eger att äfven i allmänhet förordna om slik nedsättning, när sådant finnes vara tillfördel för jernvägsrörelsen; hvarjemte det må ankomma på Styrelsen att i de fall,
dä, i följd af trafikens öfvervägande rigtning åt ett håll, vagnar mäste förås tomma längre vägsträckor, ingå särskilda öfverenskommelse!1 om transport mot lägre frakt af större partier sådant gods, för hvilket jernvägen eljest icke skulle komma att begagnas; hvarförutan Kongl.
Majit medgifvit följande nedsättningar af de uti taxan bestämda frakter, nemligen: att afgifterna för artiklarne Gjutgods, gröfre, Jern, stäng-, band-, knipp-, tråd-, bult-, bleck- och plåt, Gröfre smide, Spik, Stål, Sill, salt i tunnor, Fat bränvins-, öl-, dricks-, tomma och återgående, efter anmälan dä samma fat försändas fyllda.
Drank, Ris, bundtadt eller hackadt, samt buteljer, tomma, lösa eller i lådor, hvilka artiklar nu äro upptagna bland andra klassens fraktgods, skola hädanefter utgå enligt de för tredje klassen bestämda belopp; att artiklarne bjelkar, ej öfver fyratio fot, bräder, plank, sparrar, timmer samt oarbetade inhemska träblock och virke, då försändning sker i hela vagnslaster samt frakt betalas för tjugu mil och deröfver, må åtnjuta nedsättning i frakten med tretio procent af hvad i taxan föreskrifves; att ved i hela vagnslaster må få transporteras mot en med tjugufem procent nedsatt frakt, då sådan erlägges för åtta till tolf mils väglängd och med 30 procents rabatt, då frakten betalas för tolf mils transport och deröfver; att kärl, säckar, burar eller korgar, uti hvilka mjölk, smör eller andra dylika förnödenhetsvaror, spannmål eller mindre kreatur till någon station med bantåg ankommit, må få utan afgift tomma återgå till afsändningss.tationen, allt inom den tid och under de kontroller, sorn Styrelsen kan finna skäligt till iakttagande stadga; hvilken nedsättning i taxan tillämpas frän och med den 1 innevarande Juni.
I öfrigt har Kongl. Majit, lika med Jernvägs-styrelsen, ansett den tidrymd, 4 Allmänna Besvärs- och Ekonomi-Utskottets Betänkande JW 121. under hvilken ifrågavarande reglemente och taxa tjenat till efterrättelse, vara alltför kort för att derpå kunna grunda ett fullständigt bedömande af nödvändigheten eller ändamålsenligheten af de utaf petitionärerna ifrågasatta väsendtliga förändringar i de för trafiken å Statens stambanor gällande bestämmelser, samt att, då för ordnandet af dithörande förhållanden behörigt afseende borde fästas ej blott å varurörelsens behof af billiga transportkostnader, utan äfven å det allmännas fördelar och möjligheten att af rörelsen å stambanorna hemta skälig inkomst, ytterligare någon tids erfarenhet om berörda bestämmelsers inverkan pä trafikens utveckling vore af nöden.
Efter hvad sålunda förekommit och då Utskottet ej kan annat än biträda den mening, som på sätt nyss förmäldt är af Kongl. Maj:t såväl som af Jernvägsstyrelsen uttalats, att den tid, hvarunder ifrågavarande reglemente och taxa varit tillämpade, eller sedan den 1 Augusti nästlidet år, är alltför kort, för att på den deraf vunna erfarenhet kunna grunda ett omdöme, om och i hvad mån förändringar af desamma i ett eller annat hänseende kunna, ur den synpunkt, som, när fråga är om på Statens bekostnad anlagda stambanor, bör fasthållas, verkligen befinnas af nöden; samt då dertill kommer, att, på sätt förut är antydt, motionären icke ens uppgifvit, i hvilka afseenden meranämnda reglemente och taxa skulle tarfva omarbetning, anser Utskottet sig af berörda motion ej ega anledning föreslå Rikets Ständer att i detta ärende för närvarande göra någon underdånig framställning till Kongl. Majit, utan tillstyrker, att motionen må lemnäs utan afseende.
Stockholm den 11 Juni 1863. JW 121.
Ank. till Exp.-Btsk. den 11 Juni 1863, kl. 12 midd.
Betänkande, i anledning af väckt motion, åsyftande Manufaktur-diskontinrättningens upphörande.
Till behandling af Allmänna Besvärs- och Ekonomi-Utskottet har blifvit öfverlemnad en inom Vallofliga Borgare-Ståndet af Herr Wallenberg väckt motion, N:o 210, deri han, med åberopande af de grunder, sorn blifvit anförda uti en af honom afgifven och till Banko-Utskottet remitterad motion, Nio 209, angående successiv minskning af Riksbankens åt Manufakturdiskonten lemnade kreditiv, hemställt, att Rikets Ständer ville hos Kongl. Majit, med anmälan om deras förfogande i fråga om minskning af kreditivet, i underdånighet anhålla, att Kongl. Majit, med - Allmänna Besvärs- och Ekonomi-Utskottets Betänkande @ 121. 5 gifvande att Manufakturdiskont-inrättningen och dess allmänna lånerörelse finge upphöra, täcktes i nåder förordna om de förberedande åtgärder, som kunde påkallas i detta hänseende och för det syfte att denna inrättnings egna behållning må varda öfverflyttad till vård af Stats-kontoret, för att enligt Kongl. Maj:ts föreskrifter fortfarande användas, till förlagslån eller annorledes till ett tidsenligt främjande af industriela företag.
I anledning af Herr Wallenbergs förslag att, i ändamål att bereda Manufaktur-diskontens upplösning, Riksbankens åt Manufaktur-diskonten lemnade kreditiv måtte successivt indragas, har Banko-Utskottet vid innevarande riksdag i Betänkande N:o 35, hufvudsakligen på det skäl att Manufaktur-diskontens egna fond vore allt för otillräcklig för det afsedda ändamålet med de från Manufaktur-diskonten utgående län, afstyrkt bifall till nämnda förslag, äfvensom Rikets Ständer bifallit Banko-Utskottets Betänkande i denna del.
Enligt Utskottets förmenande är Manufaktur-diskontens verksamhet af hufvudsaklig nytta genom det stöd och uppmuntran, derigenom beredas åt näringarne, hvilka enligt hvad erfarenheten visat, ännu deraf äro i behof; enär om än vissa svenska industrialster kunna i afseende å beskaffenhet täfla med utländska tillverkningar af samma slag, de inhemska fabrikaterna dock icke i pris ännu uthärda denna täflan med de utländska.
Då för öfrigt Rikets Ständer under innevarande riksdag bifallit Banko-Utskottets hemställan, att det Jern-kontoret beviljade kreditiv ä Banken, 900,000 R:dr, hvarå räntan är bestämd tili lika belopp, som å Manufaktur-diskontens kreditiv, fortfarande må pä hittills stadgade vilkor begagnas, samt de inhemska manufakturerna synas vara hvarken mindre i behof eller mindre förtjente af en fortfarande uppmuntran än den inhemska jernhandteringen, hemställer Utskottet att Herr Wallenbergs ifrågavarande motion ej må till någon Rikets Ständers åtgärd föranleda.
Prot. 1862 & 1863. 8 Sami. 33 Häft.
Allmänna Besvärs- och kkonomi-Utskotlets Utlåtande, N:o 122. i M:ö 122.
AnL till Exp.-Utsk. den 10 Juli 1803, kl. lii mield.
Utlåtande, i anledning af återrerniss af Utskottets Betänkande N:o ii G.