Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Jag tror att man i detta, som i många andra fall, varit orättvis mot bankerna, och får såsom exempel framhålla följande fukta från den enskilda bank jag närmast känner.
I Orebro enskilda bank har rörelsen på upp- och afskrifnings- samt depositions— räkningarne under innevarande oktrojtid visat följande summor:
Pä upp- och afskrifning
På depositiou insatta: uttagna: insatta: uttagna:
Under året 1857—1858: 5,108,600:— 5,035,090:— 409,710:— 141,930: — » »> 1858—1859: 5,873,465:— 5,910,130:— 379,380:— 464,170: — » b 1859—1860:4,056,540:— 4,036,340:— 376,390:— 317,340: — b b 1860—1861: 4,343,080:— 4,320,460:— 390,020:— 244,080: — b b 1861—1862: 5,104,940:— 5,125,070:— 795,930:— 464,850: — 1863, den 30 Juni, var bankens skuld på upp- ocb aUkrifningsräk ning 452,040: — b depositionsräkning . . 584,130:
— Jag tror att man genom inskränkning af sedelutgifningsrätten i väsendtlig mån förminskar möjligheten att uppsamla kapitaler på upp- och afskrifningsräkning, der medlen å vista skola tillhandahållas insättaren.
Måhända finnes en eller annan bank, som hufvudsakligast sysselsatt sig med diskontering af de fonder, som egen sedelutgifning medgifvit, men dels är antalet af så skötta banker mycket ringa och dels har en förändring till det bättre börjat i detta fall göra sig gällande hos denna eller dessa banker, hvadan man numera icke torde hafva fullt skäl att framhålla ett dylikt fel hos enskilda bankerna.
Såsom exempel på huru stor förminskning i rättigheten att utgifva egna kreditsedlar de enskilda bankerna skulle underkastas om Utskottets förslag antages, citerar jag äfven från ofvannämda bank följande siffror:
Vid sista räkenskapsårets slut, den 30 November 1862, var Orebro enskilda banks sedelutgifningsrätt följande: 28 Sammansatta Ranko- och Lag-Utskottets Betänkande N:o 1. grundfonds-hypotheker .
R:dr 1,687,500: — kreditivbelopp .... 504,000: — riksmyntskassa .... 1,009,574: — Summa utgifningsrätt R:dr 3,201,074: — Förutsatt att realsäkerheter lör kreditiver hade blifvit nflemnade till sä högt belopp, att sedel-emissionen på sädan grund bade kunnat beräknas till omkring 100,000 R:dr, så linde, i öfverensstämmelse med Utskottets förslag, sedelutgifningsrätten blifvit följande: grundfonds-hypotheker R:dr 1,687,500: — kreditivbelopp » 104,000.
— Summa utgifningsrätt R:dr 1,791,500: — Förminskning i sedel-emissionsrätten » 1,409,574: — en i sanning tillräckligt stor summa, för att ganska menligt och kännbart inverka på ortens ekonomiska förhållanden.
Min öfvertygelse är dessutom, att under sådana vilkor och bestämmelser icke något bankbolag med större solidité kan bildas i landsorterna, och jag hemställer vördsammast, om det kan vara för allmänna rörelsen, industriens och landtmannanäringarnes utveckling nyttigt, att samtidigt frigifva räntan, borttaga filialbankerna och i det närmaste omöjliggöra enskilda bankrörelsen?
Ett önskningsmål må ett dylikt förfarande vara för kapitalisten, diskontören och förläggaren, men för den arbetande delen af landets befolkning, lör jordegaren och fabriksidkaren blir det ruinerande.
Jag föreställer mig att landets framtida väl och utveckling minst lika mycket är beroende af dessa sednare medborgerliga kategoriers välbefinnande, som af de förras, och jag vågar derföre föreslå:
Att enskilda banker, fortfarande som hittills, må vara berättigade att beräkna inneliggande riksmyntskassa såsom fond för sedelutgifning.» Af Herr Grefve Hamilton, G. K., emot § 1 i fråga om Kongl. Maj:ts pröfning af bankinrättnings nyttighet.
Af Herr Riksarkivarien Nordström: »Det ligger i sakförhållandets natur, att uti en lag rörande bankrörelse, bedrifven af bolag, mycket måste förekomma, som är gemensamt för både bankbolag med och bankbolag utan rättighet att utgifva egna banksedlar.
Så uppfattades saken ock af Finans-komitéen, som för båda utarbetade ett gemensamt förslag, med tillägg af sådana särskilda bestämmelser, som afsågo sedelutgifvande banker.
Utskottet deremot, för hvars förslag det af Finans-komitéen utarbetade i väsendtliga delar ligger till grund, har ansett sig böra deraf göra två för - Sammanfatta Banko- och Lag-Utskottets Betänkande N:o I.
29 slag: det ena om bankbolag med, det andra om bankbolag utan rättighet att utgifva egna banksedlar.
Deraf har blifvit en följd, att flera af de föreslagna stadgandena i det ena förslaget måst upprepas i det andra; och för den, som i afseende å ett eller annat af dessa stadganden vill anmäla siri reservation eller afvikande mening, blir det derföre äfven oundvikligt, i vissa frågor att upprepa och i åter andra att åberopa hvad han i sina reservationer vid det ena eller andra af de två förslagen anfört. § 1.
Åberopande hvad jag vid förslaget 2, eller det om bankbolag, som icke äro berättigade til! egna banksedlars utgifvande, kommer att anföra, anmärker jag här, att icke endast »de af bolaget uppgjorda bolagsreglor», utan ock »reglemente för bankens förvaltning», borde, enligt Finans-komitéens förslag, till Kongl.
Maj:ts pröfning öfverlemnas, då oktroj för bankbolaget sökes.
Begreppsenligt äro bolagsreglorna ej annat, än det egentliga bolagskontraktet; och ehuru visserligen grunderna för bolagsrörelsens hela förvaltning deruti kunna så fullständigt intagas, att ytterligare förvaltningsreglemente ej behöfves, är det dock för ingen del nödvändigt.
Nu upptager emellertid förslaget äfven många föreskrifter, som icke äro att hänföra till bolagsförbindelserna, utan allenast afse förvaltningen, och om derföre jemte bolagsreglorna äfven ett förvaltningsreglemente blifvit uppgjordt, blir det således nödigt, att både bolagsreglor och reglemente pröfvas till sin öfverensstämmelse med banklagens föreskrifter innan oktrojen meddelas; liggande häruti intet hinder för bolaget att dessutom för sin del gifva bankstyrelsen instruktioner.
Befinnas nu, vid en sådan pröfning, bolagsreglor och reglemente till alla delar öfverensstämma m^d banklagens fordringar, torde den pröfning, förslaget förbehåller Kongl.
Maj:t ur synpunkten »huruvida den bankinrättning må vara för landet nyttig», kunna bortfalla.
Det ligger något af monopol uti denna bestämmelse.
Gagnet af en bankrörelse på någon ort bedömes säkrast af dem, som derpå vilja äfventyra sina kapital och sin förmögenhet, och den naturliga begränsningen af sådana bankers antal angifves af affärsrörelsen och cirkulationen.
En betänklighet häremot kunde dock uppställas, hemtad från grundfondernas storlek, hvarigenom några få banker med stora grundfonder kunde hindra konkurrensen af flera mindre; men denna betänklighet kunde afhjelpas genom en bestämmelse om grundfondens maximum likaväl som om dess minimum.
Jag föreslår på dessa skäl att uti 1 § efter orden: »uppgjorda bolagsreglor» måtte införas orden: »samt reglemente för bankens förvaltning, så vida det ej i bolagsreglorna är upptaget», och att bestämmelsen om pröfningen af bankens nytta må utgå. § 4.
Förbudet flir kommandit-delegare att deltaga i något beslut rörande förvaltningen, utom i val af revisorer, går här längre än kommanditförhållandets princip fordrar.
Då kommandit-delegares så kallade ansvarighet för bolagets skulder eller förluster egentligen består deruti, att hans insats går förlorad, om bolaget blir insolvent, och således rätteligen ej innefattar någon ansvarighet, måste han visserligen såsom sådan vara utesluten från allt deltagande i bolagsrörelsens förvaltning.
Men om 30 Sammansatta Banko- ock Lag -Utskottets Betänkande N:o i. han icke desto mindre, på anmodan eller af annan anledning, deruti tager del, är följden endast den, att lian blir förbunden till samma ansvarighet, som de solidariske bolagsmännen.
Vdl han alltså sjelf taga del i förvaltningen, om han dertill af de solidariske bolagsmännen kallas, bör endast följden deraf utsättas, men sjelfva saken så mycket mindre förbjudas, som det väl i flera fall kan blifva för bolaget af mycket gagn, att kunna bland kommandit-deiegare vinna för förvaltningen en man af utmärkt användbarhet.
Med hänsigt till hvad i § 16 förekommer, föreslås derföre här följande tillägg: »Deltager kommandit-deiegare på ett eller annat sätt i förvaltningen, vare lag som i § 16 sägs.» § 6.
Enligt § 2 skola de, som förena sig om att stifta bolag för bankrörelse med sedelutgifningsrätt, vara till antalet minst 30, alla solidariskt ansvarige.
Med denna föreskrift afses en af de åsyftade garantierna för dessa bolags vederhäftighet i förhållande till allmänheten, och lika mycket det är af vigt, att en sådan garanti finnes vid början af bolagets tillvaro, lika angeläget är, att den bibehålies under bela dess fortgång.
Derom upptager förslaget likväl ej någon föreskrift.
Lämpligt rum derför erbjuder emellertid denna 6 §, som handlar om bolagsmäns afgång och tillkomst, och föreslås derföre ett så lydande 3 morn.: »Ej må i bankbolag med sedelutgifningsrätt antalet af de solidariske bolagsmännen någonsin fä understiga det, sorn i § 2 är stadgadt.
Sker annorledes, vare oktrojen förverkad.» § 8.
Man har hittills ansett det vara af vigt att deposit- och kreditivrörelse skulle förekomma bland enskilda bankers rörelsegrenar.
Finans-komitéen, sorn ej förbisåg detta, upptog i sitt förslag en erinran derom under mom. g i motsvarande §.
Utskottet deremot har uteslutit den; men i stället infört förbud för enskild bank att belåna ej blott sina egna, utan ock andra bankers lottbref.
Förra delen af detta förbud har, med hänsigt till bankbolagets ansvarighet, fullt skäl för sig; den sednare deremot icke, och än mindre så vida förbudet ej utstiäckes till lottbref i hvad slags bolag som helst.
Men äfven då skulle det innefatta ett för långt sträckt förmynderskap öfver bolagsstyrelsens pröfningsförmåga i afseende å valören af de papper, den ville belåna.
På dessa skäl föreslås, att i mom. / måtte efter orden: »om bankens rörelsegrenar» införas orden: »samt bland dessa särskildt om deposit- och kreditiv— rörelsen», och att i satsen: »belåna samma eller annan banks lottbref» orden »eller annan» måtte utgå. § 9.
Om den i g 1 omförmälda pröfning af en bankinrättnings nytta för landet komme att bortfalla, kunde, med afseende på hvad i reservationen vid § 1 är anmärkt, här tilläggas: »och ej öfverstiga fem millioner Riksdaler Riksmynt, eller 1,250,000 R:dr Silfver Specie.» §§ 10, 13, 23, 24.
Finans-komitéen bade föreslagit: att grundfonden skulle dels i kontant, dels i goda hypothek, efter visst procentförhållande, vara insatt, de sednare under allmänt förvar, inom ett år från den dag oktrojen blifvit utfärdad (§ 4 mom. 2); att den kontanta delen skulle bestå af minst 25 procent (§ 5); att, Sammansätta Sanko- och Lag-Utskottets Betänkande N:o i.
SI förrän banken finge öppnas, visas skulle, att minst 50 procent af grundfonden blifvit i godkända hypothek nedsalta i allmänt förvar (<§ 15, mom. 1, litt. d); och att, innan banksedlar finge utgifvas, styrkas borde, att ytterligare 50, och således tillsammans 60, procent af grundfonden blifvit i allmänt förvar nedsatta (§ 15, mom. 2, litt. o).
Utskottet deremot löreslår: att grundfonden skall till fulla beloppet vara i rikets gällande mynt inbetald samt den i 15 § bestämda andel deraf till grundlonds-hypothek förvandlad och i allmänt förvar nedsatt, inom elt nr, räknadt från den dag, banken för allmänheten öppnas (§ 10); att banken likväl må för allmänheten öppnas, utan förbehåll, att någon del af grundfonden då skall visas vara i allmänt torvar uedsatt (§ 25); och att banksedlar finge utgifvas, sedan visadt vore, att minst 25 procent al grundfonden blifvit i grundfonds-hypothek nedsatt (<§ 24).
Finans-komitéens förslog mera öfverensstämma med hvad allmänhetens säkerhet i dessa hänseenden erfordrar
Dagen för begynnelsen af det prseclusiva året i afseende å oklrojens giltighet under förberedelsetiden är i Finanskomitéens förslag på förhand gifven och bestämd, då deremot terminus a quo, bestämd lill dagen för bankens öppnande, är en obestämd tidpunkt, som skulle kunna länge nog efter bolagets godtfinnande inskjutas på framtiden.
— Att medgifva bankens öppnande till allmänhetens tjenst, innan någon del af grundfonden blifvit till grundfonds-hypotheker förvandlad och i allmänt förvar nedsatt, vore ock så mycket mindre följdrigtigt, som det väsendtligen ingår i systemet för hithörande genom lag fastställda garantier, att sådana grundfonds-hypothek under hela tiden för bankens verksamhet skola finnas nedsatta; och då så är, vöre det än mindre följdrigtigt, att medgifva banksedlars utfärdande, innan sådana garantier blifvit ställda.
— Rättast torde ock vara, att lemna åt bolagets eget godtfinnande och bestämmande, huruvida grundfonden skall till fulla beloppet af bolagsmännen i kontant inbetalas och derefter af styrelsen till antagliga grundfonds-hypothek i proportionerlig del förvandlas, eller huruvida annan ordning för grundfonds-hypoihekens anskaffande må kunna medgifva».
Ehuru Utskottets förslag i denna de! må vara godt, torde dock dithörande bestämmelser ej böra uppställas såsom ovilkorliga.
Förbehållande mig, att i afseende å §§ 15, 25, 24, i sin ordning här nedan framställa nödiga ändringsförslag med anledning af det nu anmärkta, hemställer jag nu, alt § 10 måtte erhålla följande lydelse: »Denna grundfond skall inom ett år från den dag, oktroj för banken blifvit utfäidad, vara till lulla beloppet insatt samt den i § 15 här nedan bestämda andel deraf till grundfonds-hypothek m. m.» Mom. 5 borde, såsom onödigt, utgå.
Förhållandet emellan bolaget och dess kommanditärer är deras ensak. § 15.
På grund af anmärkningarne vid § 10 föreslås, att lista momentet skulle lyda: »Af grundfonden skola minst 25 procent i rikets gällande mynt inbetalas, och af den öfriga delen minst 60, högst 75 procent förvandlas, enligt af bolaget meddelade närmare föreskrifter, till grundfonds-hypotheker af sådan beskaffenhet här nedan sägs.» 32 Sammansatta Banko- och Lag-Utskottets Betänkande N:o 1.
Vidkommande 2:dra momentet, föresläs der, att intecknade skuldebref ej skulle kunna godkännas som grundfonds-hypothek för mer än hälften af »sednast fastställda» taxeringsvärde o. s. v.
Att inteckningsbeloppet hålles inom hälften af nämnda värde, är med afseende på säkerheten utan tvifvel välgrundadt; men att värdet skall vara det sednast fastställda taxeringsvärdet, torde så myckel mindre böra i banklagen såsom regel bestämmas, som dertill något inre skäl ej torde kunna uppgifvas.
Det sednast fastställda taxeringsvärdet skulle sålunda i alla händeiser blifva för hvarje nytt bolag eli annat än de äldres.
Vid utbyte af hypothekshandling skulle ock, bokstafligen taget, den nya handlingens värde kunna blifva olika mot den först nedsattas, och föreskriften salunda mera komma att bidraga lill ojemnhet och osäkerhet, ä i ! uppnående af det åsyftade ändamålet.
Då hvarje solidarisk bolagsmans eget in essi är fästadt dervid, att ifrågavarand • grundfonds-hypotheker ej må uppskattas för ögt torde rättast vara, att öfverlemna ål bolagets sjelfpröfning att bestämma det år, hvarf taxeringsvärde inom hälften af dess belopp må antagas till regulator uti dessa hänseenden.
För min del kan jag ej tillstyrka, att skuldebref, intecknadt uti hus i stad må utan all inskränkning kunna godkännas som grundfonds-hypothek, äfven om det stadnade vid hälften af taxerings- eller brandförsäkringsvärdet.
En öfverblick på trähusen i våra mindre och små städer förklarar, utom annat, orsaken dertill.
Skulle emellertid denna min åsigt ej vinna bifall, anser jag mig dock böra fästa uppmärksamheten vid den omständighet, att vilkoret af brandförsäkring för antagande af inteckning uti hus i stad såsom grundfonds-hypothek ej gör tillfyllest, derest icke innehafvare!) af inteckningen blifvit försäkrad om rättighet alt, i fall af brandskada, utbekomma ersättningsbeloppet framför husegaren.
På grund häraf hemslälles, att 2:dra momentet må erhålla följande lydelse: »Dessa grundfonds-hypothek skola — — — — öfriga delen af skuldebref, intecknade i jordegendom på landet eller under någon stads domvärjo, inom hälften af taxeringsvärdet för det år, som bolaget dertill antager och bestämmer.»
Om inteckning i stadsfastighet äfven anses kunna i banklagen godkännas som grundfonds-hypothek, skulle tillkomma följande: — — — »eller uti fastighet i stad inom hälften antingen af brandförsäkringsvärdet, eiler af taxeringsvärdet för det dertill af bolaget bestämda år; börande likväl, för att inteckning uti byggnad i stad må kunna såsom grundfonds-hypothek godkännas, byggnaden tillhöra någon af landets städer och vara brandförsäkrad uti någon med vederbörligen faststäldt reglemente försedd brandförsäkringsinrättning inom riket, samt rättighet till ersättningen, i fall af brandskada, förbehållas bankbolaget framför byggnadens egare.» § 16.
Åberopande anmärkningarne vid § 4, föreslår jag att vid slutet af denna § måtte tilläggas: »Inträder på kallelse kommandit-delegare i styrelsen, svare han lika med solidarisk bolagsman för alla bankbolagets förbindelser.» § J8 innehåller, att namnen på ej allenast styrelsens ledamöter utan ock på dem, som ega underskrifva bolagets banksedlar samt öfriga förbindelser, böra på uppgifvet - Sammansatta Banko- och Lag-Utskottets Betänkande N:o i.
33 gifvet sätt offentliggöras.
Häraf skulle den slutsats kunna dragas, att icke hvarje ledamot af styrelsen vore säsoin sådan omedelbart befogad att med laga verkan underskrifva bolagets förbindelser, så vida ej bans namn pä förhand blifvit offeutliggjordt.
Detta må, med afseende på god ordning och säkerhet, gälla i fråga om underskrifvande af banksedlar; men utsträckt äfven till andra förbindelser af olika slag, skulle det, utan något verkligt ändamål, i hög grad försvåra och blifva hinderligt för bankrörelsens raska gång.
Sjelfva egenskapen af styrelseledamot bör för hvarje sådan utgöra tillräckligt bemyndigande uti ifrågavarande hänseende.
Den allrpänhet, som begagnar banken, bör ej förpligtas att hvarje dag efterse, huruvida i dag personen A., i morgon personen B. o. s. v., erhållit bolagets uppdrag att underskrifva dess mångfaldiga, olika förbindelser, och om ett misstag härutinnan skett, kan det ej gerna antagas, att bolaget med heder kunde deraf vilja draga fördel.
Jag föreslår fördenskull, att orden: »och öfriga förbindelser» må utgå. § 23.
Med anledning af hvad jag anmärkt vid § 10 och denna § i förening, hemställer jag att i fråga om iakttagelserna vid bankens öppnande, följande moment må tilläggas: d) »att uti allmänt förvar blifvit nedsatta i föreskrifven orduixig prof— vade och godkända grundfonds-hypothek, till belopp motsvarande minst tretio procent af grundfonden.» § 24.
Likaledes på grund af anmärkningarne vid § 10 i förening med denna § rörande rättigheten att begagna sedelulgifning, hemställes, att momentet a) måtte ändras till följande lydelse: »alt grundfonds-hypothek, i värde motsvarande ytterligare minst tretio, eller tillsammas minst sextio procent af grundfonden blifvit på föreskrif\et sätt i allmänt förvar nedsatte.» § 31 mom. 2.
Att, såsom här skett, föreskrifva, att insättningsbevis ej skulle få utställas på mindre belopp, än 100 Riksdaler Riksmynt, anser jag ur hvarje syn punkt sakna goda skäl.
Det belopp, insättningsbeviset skall upptaga, måste naturligtvis rätta sig efter insättningssumman för gången.
Bolaget allena tillkommer att bestämma minimum af det belopp, det som insättning vili emottaga, och om det dervid fäster afseende på förhållandena inom de orter, der dess verksamhet företrädesvis framträder, saknar lagstiftaren ur rättssynpankt ali befogenhet att deremot lägga hinder.
I anseende härtill föreslår jag följande lydelse för 2:dra momentet: »insättningsbevis med eller utan ränta skall ställas tdl viss man och innehålla att öfverlåtelse deraf skall tdl nye egarens säkerhet i banken anmäias.» Af Herr Doktor A. Sandberg: »Hvad de enskilda sedelutgifvande bankerna angår, så är uppkomsten af deras sedelutgifningsrätt ganska tvetydig.
De stiftades på grund af 1824 års författning och skulle blifva förmedlingsanstalter emellan kapitalegande och kapitalbehöfvande samt således drifva en sammansatt upp- och utlåriingsrörelse.
Sedlarne, som utkommo från den första privatbanken, voro också endast depositionsbevis.
Den sedermera begagnade direkta sedelutgifningen skulle endast vara i tik. lill R.
Brot. 1862 å. 1863. 6 Sami. 2 Afd.
I Haft. 5 34 Sammansatta Banko- och Lag-Utskottets Betänkande N:o 1. ett hjelpmedel att möjliggöra en vidsträcktare upp- och afskrifnings- samt kreditiv— och depositrörelse, pä det att en sådan hank vid uttagningar af deri insatta medel, som voro utlånta, icke skulle komma i förlägenhet.
Men denna sedelutgifning, som skulle vara en nödfallsutväg i behofvets stund, har blifvit begagnad att drifva en vinstgifvande lånerörelse med dessa räntelösa kreditsedlar, och detta på ett sätt, som väl kan hafva åstadkommit något godt, derjemte i hög grad har utvecklat benägenhet för lyx och öfverflöd och i allmänhet att lefva öfver sina tillgångar samt tillika för— anledt öfverspekulation.
Lättheten af att begagna den ofta utbjudna tillgång tiil penningelån har aflägsnat både betänksamheten vid penningarnes användande och tanken på återbetalningen.
Att en onaturligt tillökad och uppdrifven sedelstock har en skadlig inverkan på folkets hushållning kan man finna af förhållandet under och efter de olyckligt—lyckliga åren 1854 och 1855, då Riksbankens sedelstock uppgick till 58 millioner R:dr, hvaraf dock blott 6 millioner R:dr öfver dess metalliska valuta, men deremot hade privatbankerna utgifvit af sina sedlar 19 millioner
R:dr utöfver sin inneliggande riksmyntskassa.
Vi minnas alla den derpå följande 1857 och 1858 årens penningekris, hvarunder den äldsta af dessa enskilda sedelutgifvare höll på att stupa och skulle dragit med sig en stor del af sina yngre bröder i sitt fall om han icke ögonblickligen fått ett af lagstiftningen icke lofvadt, men af yttersta nöden påkalladt understöd af Rikets Ständers Bank.
Min enskilda öfvertygelse har alltid varit, att denna åt enskilda bolag medgifna sedelutgifningsrätt i sjelfva verket icke är annat än ett kringgående af grundlagsstadgandet i 72 § Regeringsformen, att Rikets Ständer allena ega att genom sin bank utgifva sedlar, som för mynt i riket erkännas.
Jag kan derföre icke annat än åberopa hvad en insigtsfull och erfaren affärsman, som deltog i Finans-komitéen, yttrar i sin reservation: »enskilda bankers sedel »utgifning är icke af nöden.
Den kan under vissa tider innebära olägenheter och »vådor, och intet skäl finnes att Staten beröfvar sig den med sedelutgifningen [örnbundna inkomst, för att dermed nära ett antal privilegierade banker, hvilka genom »detta privilegium snarare förledas att försumma än uppmuntras att bedrifva en verknlig och sann bankrörese, den der i första rummet består uti uppsamlande och sprtdnning af landets kapitaler, men icke uti ökandet af mynt förrådet», jemte den förklaring »att en öfveremission af sedlar förser affärslifvet med ett större belopp af konstlade rörelsemedel än det kräfver, hvarigenom det onaturligt uppdrifves, och deraf framkallar ovilkorligen en reaktion, som visar att kapitalöfverflödet var en fiktion, ett bedrägligt sken.» Af Herr A. O. Wallenberg: »Emot Utskottets beslut att tillstyrka Rikets Ständer besluta en så betydlig inskränkning uti hittills för de enskilda bankerna medgifna sedelutgifningsrätt, att, om densamma blir lag, större förändringar komma att inträffa än Utskottet kunnat föreställa sig, får jag mig vördsamt reservera.
Enligt nu gällande förordning ega de enskilda bankerna att utgifva banksedlar Sammansatta Banko- och Lag-Utskottets Betänkande N:o 1. 35 till ett sammanräknadt belopp al' a) behållningen i enskilda bankens egna kassor af rikets gångbara mynt i silfver och sedlar, 6) återstoden af depositionen i Rikets Ständers Bank, c) gruudfonds-hypotheker nedsatta i alltmänt förvar, cl) de säkerhetshandlingar, dem banken innehafver för lemnade kassakreditiver, dock härför icke till större belopp än SO procent af bankens hela grundfond.
Utskottet har deremot föreslagit att kassan icke vidare bör inräknas bland de fonder, på hvilka banksedlar må utställas.
Jemväl har Utskottet förklarat, att till kassakreditivrörelsens underlättande banksedlar må utgifvas endast i det fall, att de för dylika kreditiver lemnade säkerheter äro med sjelfva grundfonds-hypothekerna jemförliga.
Detta är tvänne inskränkningar, hvilka hvar för sig gälla millioner.