Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
I öfverensstämmelse härmed, anser jag, alt § bort få följande lydelse: § 37. l:o För fullmakter, öppna bref eller resolutioner, hvilka från och med år 1836 meddelats eller hädanefter meddelas på karakter eller namn, heder och värdighet af embete eller tjenst eller å sådan beställning, med hvars innehafvande ej åtföljer lön på stat eller arfvode eller tjenslgöringsskyldighet, skall i bevillning årligen erläggas sex procent af beloppet utaf allt det stämplade papper, hvarmed dylika fullmagter, öppna bref eller resolutioner efter den i Kongl. Maj:ts nådiga kungörelse, angående stämplade pappersafgiften, stadgade grund, blifvit belagdej Bevillnings-TJlskottets Betänkande , N.-o g. 61 2:o den, som erhållit högre karakter, än som åtföljer innehafvande tjenstegrad, och, efter behörigt förordnande, minst tre månader förrättat den tjenst, som motsvarar den högre karakteren, samt sådant vederbörligen styrker, erlägger icke under löpande året, eller derefter för densamma någon karaktersbevillning; 3:o undfår någon afsked utan högre karakter, än som åtföljt förut innehafd tjenst, påföres honom icke karakters-bevillning.” Af Grefve Hamilton, H.: ”1 öfverensstämmelse med min, under 1840'—41 årens riksdag, vid Bevillnings-utskottets betänkande IN:o 27, afgifna reservation, anser jag karaktersfullmakter icke utgöra en lämplig eller billig grund för beskattning; men då jag icke vågar hoppas, att denna åsigt redan vid innevarande riksdag skall blifva Rikets Ständers, har jag röstat för det af herr Munck framställda förslag och instämmer i den af honom i ämnet afgifna reservation/’ Af herr Prytz, L. A.: § 2.
”Emot det i Utskottets betänkande anförda motiv för fortfarande bevillning efter 2:a art. af embets- och tjenstemäns löner reserverar jag mig, förenande mig med herr Fåhreeus i de uti dess reservation framstälde åsigter i detta hänseende; i beräkningen åter af denna bevillning lemnar jag företräde åt den af herr Aminoff föreslagna tariff, framför den gamla bibehållna, emedan genom den förras antagande en lindring skulle tillgodokomma de embets- och tjenstemän, som innehafva de minsta löner och äro i största behof af en sådan lindring. §§ 14, 27 och 29.
Då arbetsfolk borde, efter min öfvertygelse, kunna anses hafva fullgjort sin gärd åt staten genom mantalspenningars och personlig skyddsafgifts erläggande, men fortfarande skola påföras bevillning äfven efter 2:dra art., fordrar billigheten, att denna sednare afgift, enligt Friherre Raabs förslag, anslås åt kommunernes fattigförsörjning. § 35.
I bevillnings utgörande af privatbanker delar jag likaledes Friherre Raabs åsigt, att den må utgå med fem procent af till och med tio procents utdelning å insatte kapitalet, men med femton procent, när utdelningen utgör öfver tio procent å insatte kapitalet, 02 Bevill/iMgs-Uisiiottels Betänkande, N.o g. § 37.
Förgäfves hafva förnyade yrkanden blifvit gjorda om orimligheten af afgift för karaktersfullmakter, hvaremot jag mig äfven reserverar; roen instämmer, för det fall, att också inom de Höglofb Riks-stånden den mening gör sig gällande, att så beskaffade vedermäle!» af Konungens nåd böra beskattas, i den af herr Munck föreslagne förändring af denna
F den del af förestående reservation, som rörer § 14, instämde herr Tjernberg.
Af herr Fåhreeus, O. J. § 2. ”Jag har med Utskottets pluralitet instämt uti tillstyrkandet, att de gjorda motionerna om upphörande af bevillning för embets- och tjenstemäns löner nu icke må bifallas; men jag har gjort det endast af det skäl, att ett sådant bevillnings-bidrag för närvarande ännu torde för stats-verket vara beh öflig t.
— Det äf pluraliteten använda skäl, att hvar och en medborgare och således äfven tjenstemän böra till samhällets uppehållande bidraga, kan jag icke, under här ifiågaställda synpunkt, godkänna.
Embets- och tjenstemän, såsom sådane, bidraga till samhällets uppehållande genom sitt åt samhället egnadé arbete.
Såsom medborgare, husfäder, innehafvare af egendom eller idkare af någon industri, äro de underkastade samma beskattning, som hvar och en annan.
Utskottet har emedlertid uttalat en grundsats, som för all framtid och under alla omständigheter bör vara orubblig.
För att ådagalägga det haltlösa af en sådan grundsats, tror jag det göra tillfyllest att påkalla uppmärksamheten på en enda omständighet.
Den del af skatterna i Sverige, som utgår under namn af allmän bevillning, är endast en fyllnadsafgift. -—
Det låter tänka sig och, — med den erfarenhet, att allmänna bevillningen vid de 2:ne sista riksdagarne, i följd af de öfriga stafsinkomsternas tillväxt, blifvit till beloppet nedsatt, — kan man hoppas, att ifrågavarande fyllnadsskatt omsider skall blifva obehöflig och upphöra.
Antingen skola då embets- och tjenstemän ensamme blifva underkastade bevillningsskatt, eller är grundsatsen öfverändakastad.”
Härmed förenade sig herr Grefve Hamilton, Henning, herr Grefve af Ugglas, herr Grefve Posse, Fr., herr Tornerhjelm, R., herr Stuart, F. C., herr Munck, herr Prytz, L. A., herr Grefve Sparre, A-, samt proslarne Nibelius och Klintberg.
Bevillnings-Utskottets Betänkande, N:o $ 63 § 10.
"Emot det beslut, som Utskottets pluralitet fattst, att bibehålla den i § 10 af nu gällande bevillnings-förordning upptagne klassindelning af städernas handtverkare, med dem jemförlige manufakturist er och andra förut icke uppräknade borgare, får jag anmala niia reservation.
Denna klassindelning, sorn upplager lulla 3 sidor af författningen, linner jag ej till något ändamål tjenande, enär, i olikhet med hvad som gäller om de i § 14 förekommande klasser, för hvilka afgifterne skola utgå till någotdera af de klassvis bestämda beloppen, ”såvida den till 5 procent af inkomsten beräknade bevillningeu ”icke uppgår till högre belopp,” taxeringen, enligt hvad i §§ 10 och 11 uttryckligen är stadgadt, i hvarje fall bör ske till 5 procent at inkomsten, och att taxeringsmännen ega att ”uppföra till bevillning, så väl öfver den hög~ ”sta, som emellan tvänne af de stadgade klas seme, denu person, hvilken ’’de pröfva icke skäligen bora påforas afgift elier någon af samma klasser.”
Jag anser, i följd häraf, att, med uteslutande af klassindelningen i § 10, endast minimiafgifts-beloppen böra för de serskilda klasserna af städer bestämmas, i likstämmighet med hvad i § 9 för handlande m. fl, finnes iakttaget.” Häruti instämde herrar Aminoff, Munck, Murén, Akesson, Tjernberg och Rhodin, § 35.
''Jag kan icke instämma i det beslut, som Utskottets pluralitet fattat, att föreslå bevillningsafgiften till 15 procent å den årliga utdelning från privatbankerne, sorn öfverstiger 6 procent.
Uti 1830 och 1835 årens bevillnings-forordningar var en sådan afgift bestämd till 10 procent å alla slags aktiebolags utdelningar utöfver 6 procent årligen.
Men vid 1840—41 årens riksdag nedsattes denna afgift i allmänhet till 5 procent, utan afseende på vinstutdelningens belopp.
Att åter höja denna afgift till hvad den var, innan 1841 års bevillnings-förordning trädde i verkställighet, eller 10 procent, finner jag icke vara oskäligt; men att utsträcka den ända till 15 procent, en afgift, hvarmed jag i nu gällande och flera föregående bevillnings-förordningar icke funnit någon annan jemförlig, än den å vinster från fordna nummerlotteriet, anser jag desto mindre med billighet förenligt, som det måste såsom säkert antagas, att privatbankernes vinster hädanefter, sedan de mindre sedelvalörerna icke vidare få i rörelsen begagnas, blifva ringare än förr,”’ Härmed förenade sig herr biskop Bruhn. 64 Bevillnin^s-Utskolteis Betänkande j N.o g. Art. 3.
"Utskottets beslut att i sitt förslag till ny bevillnings-förordning vidhålla den af Rikets Ständer vid sednaste 3:ne riksdagar fastställda bevillningsskatt å karaktersfullmakter kan jag ej godkänna.
Införandet af denna nya beskattning härledde sig från den bevekelsegrund, att det vore samhällsnyttigt att genom ett sådant korrektif tillbakahålla fåfängan.
— Jag lemnar å sido allt omdöme om det egna försöket att i bevillningsstadgan inlägga en häfkraft för den allmänna uppfostran.
Men om det finnes angeläget att medelst återhållande af hvarje driffjäder till utmärkelse i samhället qväfva den slags ärelystnad, som eldar och härdar till ansträngningar för allmänt gagn, — om det må anses för en straffvärd fåfänglighet att emottaga offentliga utmärkelsebevis, — hvarför gäller detta då icke äfven ordenstecken, belöningsmedaljer, doktorshattar, Akademiernas mentions honorables, häradsdomare-titlar, o. s. v.?
Dock •— saken har ännu en allvarsammare sida.
Här är fråga om ett kronans prarogatif.
Det beror af Konungen, om eller i hvad mån
Han vill begagna det; men att
Han eger det, lider ingen gensägelse.
Må man icke invända att begagnandet af ifrågavarande belöningsmedel kan urarta, att bruket kan blifva missbruk.
Utöfvandet af Rikets Ständers beskattningsrätt kan äfven urarta, men möjligheten deraf skulle icke kunna rättfärdiga ett försök af regeringsmagten att egenmägtigt uppställa ett korrektif deremot; och jag kan från samma synpunkt icke heller för min del vilja inrymma åt den andra statsmakten någon behörighet alt vidtaga åtgärder, det må vara genom beskattning eller annorledes, hvarmedelst kronans prserogativer förtrampas eller lida intrång.”
Häruti instämde biskopen Bruhn och prosten Nibelius.
Af komminister Hallén: ”Emot Höglofl.
Utskottets beslut, hvarigenom Herr Friherre Fredr.
Ridderstolpes motion, angående framflyttning af tiden för uppbördsböckernas inlemmande å landskontoren, får jag mig reservera, på grund att, då bevillningsstadgan föreskrifver, att ordinarie ränta samt afrads- och kronotiondespanmål skola uti uppbördsböckerna debiteras, samt markegångssättningarne för länen vanligtvis ej ske förrän uti början af November månad och då dertill kommer, att äu ytterligare omkring trenne veckor åtgå, innan Kongl.
Kammarkollegii fastställelse af markegångstaxan hinner att komma vederbörande uppbördsår valtningar tillhanda, så vill det synas, som ofvannämnda stadgande - Pevillnings-UIskottets Betänkandej N:o g. 65 de helt och hållet blifvit glotndt att förändras sedan tiden då bevillningsstadgan föreskref att 2:ue stämmor skulle hållas för skatternas inbetalning.”
Häruti instämde prosten Klintberg och komminister Schagerberg■ Af herr Westin: ”Mot
Utskottets betänkande får jag reservera mig i följande punkter af bevilluings-förordningen: 10 §.
Denna paragraf, utgörande hela tre sidorna, är öfverflödig och jag anser den långa listan på klasser böra alldeles försvinna och ersättas med några rader i 9 §.
— Allt, hvad man velat vinna genom hela paragrafen, upphäfves genom den litle.
Dessutom uppslår mera konseqvens och priucipenlighet genom handtverkares behandling på samma sätt sorn handlande, fabrikanter, skeppsredare, o. s. v. Äfven får jag, i enlighet med min förut yttrade mening, reservera mig'mot beslutet, att Ständerna måtte, på sätt vid sista riksdag skedde, ingå till Kongl. Majit med hela den blifvande bevillnings-förordningen, i stället för att fordom sanktion endast sökts å de delar, som angå bötesbestämmelser och ordningsstadgar, och dessa delar i serskild kungörelse till efterlefnad utfärdats.
Det var först vid 1844—45 årens riksdag, som den formen vidtogs, att hela förordningen ingick till Kongl. Maj:t och under Dess sanktion kungjordes; och detta är, efter min öfvertygelse, en hvarken af behofvet påkallad eller nyttig innovation.
Tvärtom kan den leda till följder, som stå i strid med grundlagens mening.
Det bestämmes nemligen icke, när Kongl. Maj:t skall meddela sin nådiga sanktion; och sålunda kan inträffa, att en af Ständerna besluten ny bevillning icke kommer att taga sin början vid den tid, som Ständerna åsyftat och med grundlagarne öfverensstämmer.” Herr Tjernberg instämde uti förestående reservation samt herr Rhodin, Per Mattsson, Efraim Larsson > Kristen Anderssonj Anders Johan Sandstedt och Eric Persson i sednare delen deraf.
Af herr Embring: ”För de skäl på hvilka Utskottets pluralitet funnit anledning beskatta privatbankerne finner jag inga billiga eller rättvisa grunder anförda. l:o har af mitionärerne, äfvensom inom Utskottet, åberopats f. d. Malmö och Götheborgs diskonter, som skolat i bevillning varit pålagde 15 procent å den del af årliga vinsten, som öfversteg sex procent; om detta då befanns rättvist, så är ej nu samma förhållande med privatbankerne, som lemna soBih. till R.
Fröt. 1847 och 1848 j 5 Sami 1.
4 Hajt. 9 66 B*villnings-Vtskolte's Betänkande, N:o Q. lidarisk ansvarighet, då de förre deremot blott i banken deponerat en viss summa, som kanske icke till ^del motsvarade beloppet af deras utelöpande assignationer, hvaremot privatbankerna för hela sin rörelsefond har motsvarande valuta.
Häremellan ligger ju således en allt för stor skillnad att kunna förbises, om man vill vara rättvis i sina påståenden, ty, man sage hvad man vill, så, om icke mer än ^del af aktiebeloppet kontant är inbetaldt, så har ju för de öfrige J måst ställas full säkerhet genom inteckningar, och då sålunda en fastighet blifvit satt i sticket med icke obetydlig risk, kan väl ej bestridas att detta är fullt ut så godt som kontant betaldt, emedan denna fastighet kunnat lemna tillgång lill penningar, som måhända i annan spekulation kunnat lemna större vinst; dessutom är temligen klart, att i Sverige väl aldrig sådane bolag uppkommit, om ej denna utväg kunnat begagnas, ty med fullt tillskjutet kapital blir ej den årliga vinsten större, än hvad en kapitalist kan erhålla i ränta på vanlig låneväg; 2:o har anförts den skada privatbankerne gjort Riksbankens lånerörelse och 3:o den skada desamma tillskyndat landet i allmänhet.
Beträffande skadan, som tillskyndats Riksbanken, så har ju denna bordt kunna föi utses.
Den allmänna penningeförlägenhet, som var rådande på de orter och tider då Rikets
Ständer funno nödvändigt bevilja desse bolags bildande, bevisar ju tydligt att deras nytta då erkändes, och att, enligt min öfvertygelse, den fördel, som genom dessa inrättningar tillskyndats hvarje förnuftig och ordentlig affärsman, jemte många af allmogen (ehuru detta nu icke vill erkännas), fullkomligt uppväger till landets fördel, den för Riksbanken förmenta förlusten.
Den skada, som för öfrigt kunnat tillskyndas landet, kan jag ej finna, ty man kan väl icke kalla det skada, om flere eller färre oduglingar skaffat sig lån ur desse inrättningar och derigenom påskyndat sitt obestånd; detta har säkerligen i alla fall inträffat förr eller sednare genom att söka skuldsättning annorstädes.
Icke heller kan jag kalla det skada att tillgång på penningar varit i orterna närmare att
Lillgå mot 5 procents ränta (då äfven de dryga orakostningar kunnat sparas, som åtfölja lån från hufvudstaden), hvarigenom handel, sjöfot, bergs- och landtbruk, kunnat utvidga sin verksamhet, och gifva uppehälle åt flere arbetare, samt slutligen den stora fördelen för jordbrukare, hvilka kunnat utan sårighet skaffa sig lån ur ifrågavarande nu så förhatliga blifne inrättningar, till bestridande af förhanden varande utgifter till den tidpunkt, då de med största fördel kunnat försälja sin jords afkast - Bevillnings-Ut skottets Betänkande 3 ZV.-o g. 67 ning, och hvarigenom äfven priset betydligt blifvit på de sednare 10 åren uppdrifvet på nästan alla landtmanmvaror.
Om det vore möjligt, skulle man kunna föras på den tanke, att desse privatbankernes förföljare aldrig haft behof af mera penningar, än de i verkligheten egt, eller ock hafva de funnit sig väl af de låne-inrättningar, som på närmare håll af staten från Riksbanken blifvit för dem beredde.
Att privatbankerna icke hädanefter kunna få så stor vinst, som de hittills haft, är ganska naturligt, då man tager i betraktande hypotheks-föreningarne, som snart med lån försträcker hela jordbruket, äfvensom att med 1850 års början icke mindre sedelvalörer än 6| r:dr banko få utgifvas.
— På de skäl jag nu anfört, har jag ansett privatbankerna bordt bibehållas vid den beskattning de förut haft, och om någon förhöjning funnits nödig, den bordt grunda sig på billighet, och vara sådan, att dessa inrättningar icke tvingas till en hastigare upplösning, än som kunnat förmodas, emedan en sådan brytning ovillkorligt skulle i flera delar af landet vara högst skadlig och ruinerande, så vida icke riksbanken i samma ögonblick kunde mellankomma, och lemna orten ett lika rörelse-kapital på lika billiga grunder, i förening med de förra privatbanks-bolagen.
Skulle emedlertid nu en högre beskattning icke kunna undvikas, vill jag föreslå att, då föitjensten uppgår öfver 10 procent för den öfverskjutande vinsten, en bevillning af 10 procent måtte erläggas.”
Härmed förenade sig herrar R Tornerhjelmj Stuart och Akesson.
Af herrar Tjernberg och Rhodin; ”Det af Höglofl.
Utskottet aflålna förslag till betänkande, § 46 innehåller , att burskaps egande sjökaptener, äfvensom kofferdi-skeppare, ■— hvilka väl kunnat under en och samma kathegori upptagas, — skola för förande fartyg taxeras till bevillning i den stad eller ort dit fartyget hörer.
Denna åsigt hafva äfven vi bilrädt af skäl, att taxerings-kommilléen derstädes är i tillfälle att säkrast bedöma hvad afgift, som till staten erläggas bör; men som, under delta ärendes handläggning, den mening gjort sig inom Utskottet gällande, att burskapsegande sjökaptener samt kofferdiskeppare, som alltid måste såsom rätte borgare anses, enär det kan inträffa, att de ej ega annan bostad, åtminstone under flera år, än deras fartyg, derjemte skola oafkortadt utgöra bevillning inom den stad, hvarest burskap innehafves, anse vi mot en sådan tillämpning af bevillningsförordningen böra oss reservera.
Innehafvande burskapsrätt uti någon af rikets stapelstäder, är ett i författningarne föreskrifvet villkor för befälhafvare å fartyg, begagnadt til! kofferdi-sjöfart, sådan denna i Kongl.
Maj:ts nådiga förordning den 7:de Maj 1842 @1 Bevillnings-Utskotlets Betänkande j TT.o g. 1 § 2 och 3 moro. finnes utstakad, med undantag likväl för officerare och examinerade under-ofllcerare vid Amiralitetet och Arnffiens flotta, eller i allmänhet de, som här i riket aflagt sjöofficers-examen.
Följden af ofvan antydda tillämpning skulle således blifva, att alla befälhafvare å till kofferdisjöfart gagnade fartyg, då dessa befälhafvare ej undergalt sjö-officers-exa men, skulle drabbas med dubbel bevillning.
Detta vore dock, efter vårt förmenande, en obillighet i beskattningen, hvarigenom allt för stor tunga lades å de personer, hvilka egna sig åt det äfventyrliga och mödosamma sjömanoayrket, som i stället borde på allt möjligt sätt njuta uppmuntran.
Euligt nu gällande bevillningsförordning hafva sjökaptener icke blifvit bevillning åsatte i den stad, hvarest burskap af dem innehafvas, med mindre än att de fört samma stad tillhörigt fartyg, då de i sådant fall blifvit taxerade i mon af den inkomst, de deraf ansetts varit i åtnjutande.
Har åter denna sednare varit mindre lönande, hafva, hvad jemväl synes billigt, endast minimiafgifter dylika personer påförts.
Skulle detta förfarande ej allestädes iakttagits, är det emedlertid säkert att det i flera städer egt rum.
Det kan väl synas lämpligt, att burskapsegande sjökaptener, så länge de fortfarande vilja vid innehafvande burskapsrätt bibehållas, äfven om de deraf icke draga någon fördel, åtminstone erlägga de i hvarje fall stadgade minsta beviilningsafgifter; men då burskapet för dem endast är ett oeftergifligt vilkor för idkande af kofferdi-sjöfart, fordrar jemväl rättvisan, att de dem i burskapsorten påförda afgifter, som således alltid kunna antagas utgöra stadgadt minimi-belopp, afräknas å den bevillningssumma, som drabbar dem i den stad eller ort, dit de af dem innehafvande fartyg höra.
Med stöd af hvad här anfördt är och på det blifvande bevillningsförordning må allestädes lika samt rättseuligt tillämpas, våga vi vördsamt uttrycka den åsigt:
"Att burskapsegande sjökaptener skola för förande fartyg taxeras till bevillning i den stad eller ort, dit fartyget hörer, likväl om fartyget ej tillhörer den stad, hvarest burskapet innehafves, må afdrag å sålunda åsätta bevillning ega rum för de minimi-afgifter, som de i sistnämnde stad alltid böra utgöra.”
Härmed förenade sig herr Murén. Bevillnings-Utskoltets Betänkandej N.o Q. §$ 11 2. 69 Art. I.
Personlig Skyddsafgift. § 1. l:o Personlig skyddsafgift erlägges af alla i mantalslängd skattskrifne porsoner inom nedannämnde åldrar3 utan afseende på stånd eller förmögenhet, nemligen:
Af hvarje mansperson, från och med fyllda 18 till och med fyllda 60 år * — 12 sk. banko Af hvarje qvinna, från och med fyllda 18 till om med fyllda 60 år —■ 6 sk. „ 2:o
Denna afgift fortfar att årligen utgå, äfven efter fyllda 60 år, af alla dem, hvilka utaf tjenst eller rörelse, eller genom undantagsbeting vid afhandlingar om öfverlåtelse af egendom, ega 100 riksdalers årlig inkomst, äfvensom af dem, hvilka efter 2:dra art. utgöra bevillning för fast egendom af öfver 200 r:drs värde.
Afgift af Lön, Egendom och Rörelse, m. m. a) Bevilln ing af Emhets- och Tjenstemän samt Betjente m. fl. § 2. l:o Alla embets- och tjenstemän samt betjente, af hof-, civil-, minister-, militär- och ecklesiastik-staterne, äfvensom vid öfrige allmänna verk, privilegierade bolag och inrättningar, af hvad beskaffenhet de vara må, i städerne och på landet, skola för den sammanräknade lön, de af en eller flere tjenster åtnjuta, antingen i penningar, utan afseende derpå, att den fond, hvaraf anslaget skett, kunde vara med bevillnings-afgift belagd, kronotionde, spanmål från kronans magaziner, indelte hemmansräntor, anslagen åker och äng, eller andra sådana lägenheter erlägga: af alla löner, som öfverstiga 200 lill och med 300 r:dr b:ko, en afgift af 2 r:dr b:ko 300 400 „ 3 70 Bevillning*-Utskottets Betänkande, IV.-o p. § 2* af alla löner som öfverstiga 600 lill och med 700 r:drb:ko, en afgift af 10 r:drb:ko. 700 800 „ 13 800 900 „ 17 900 1,000 „ 21 1,000 1,100 „ 26 1,000 1,200 „ 32 samt af alla löner derutöfver tre för hundrade; kommande den lön, som är indelt eller utgår i spanmål eller andra persedlar, att förvandlas i penningar efter den för orten, der lönen utgår, näst före taxeringen satte markegång, enligt hvilken lönen åtnjutes. 2:o Den, som på flere ställen eller olika orter åtnjuter löne-inkomster, skall, för deras sammanlagda belopp, på ett ställe taxeras. 3:o
Vid beräkning af beullning för löntagares bestämda inkomst, må inga andra afdrag ega rum, än de, som finnas upptagna i 145 § af denna stadga; äfvensom en ernbets- och tjenstemans hela påräknade inkomst för löpande året skall till bevillning taxeras; men om nämnde inkomst sedermera icke till hela beloppet utfaller, må rättelse uti debiteringen eller restitution, derest afgiften blifvit erlagd, i laga ordning ega rum; börande dervid endast sd stor del af den för hela året belöpande bevillning erläggas, som motsvarar det uppburna beloppets förhållande till hela den för året beräknade inkomst. 4:o Ofvanstående bevilluings-grunder gälla således äfven: a) för ecklesiastik-slaten och dertill hörande betjente, organister och klockare på landet och i städerne, i anseende till tionde och öfrige rättigheter af församlingarne, löner och lönings-tillökningar i penningar eller hemmans-räntor, vederlag, förläningar och andra inkomster, sorn i och för tjensten verkligen åtnjutas, hvarunder äfven begripes för ordinarie kapellaner den inkomst de, efter slutad och behörigen fastställd öfverenskommelse, njuta af kyikoberdarne, hvilka sistnämnde derföre ega att berörde utgift från sina egna inkomster afdraga; b) för akademie-, gymnasii- och skolstaterne, domkyrko-sysslomän, kyrko-inspektorer, m. fl.; c) för städernes magistrater samt öfrige tjenstemän och betjente; d) för dem, som åtnjuta pensioner, gratialer och benådningar, hvilka utgå efter stat, eller af allmänna medel; e) för qvinna, som njuter lön eller annan inkomst, så ock pension, gratial eller nådegåfva af allmänna medel; Bcvillnings-U tskoltcts Betänkande, N-o ff. 71 §§ 3-6, med de undanlag för dessa sisla tvänne punkter, som i 145 § intagne äro. § 3'
Till förekommande af misstag och på det statens inkomst må med säkerhet kunna påräknas, skall hvarje ordinarie embets- och tjensteman, utan afseende å hvad dess medhjelpare eller vikarie må åtnjuta, oafkortadt erlägga bevillning för alla tjensten åtföljande löneförmoner; hvaremot medhjelparens eller vikariens löneinkonst befrias från bevillning. § 4. l:o Under lön förstås all den inkomst, som löntagare påräknar att under loppet af året genom tjensten förvärfva.