Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Ett dylikt skeppsregister (jemför Kommerse-Kollegii cirkulär den 15 Juni 1841) bör upptaga skeppets namn, hemort, huvudredare och samtlige medredare m. m., samt införandet deri vara ett vilkor för rättigheten att nyttja Svensk handelsflagga.
Endast de allmänna bestämriingarne rörande denna officiella förteckning och densarnmas innehåll äro, efter min tanka, egnade att i Sjölagen inflyta; men deremot kunde åt administrativ-författningar öfverlemnas att stadga om hvad som erfordras för ett dylikt införande, hvilka myndigheter det åligger att hålla ifrågavarande förteckning o. s. v. (jemför Tyska Sjölagen Art. 452 och följande.)» »1 sammanhang med föres k ri I ten om skeppsregister, vill jag fästa uppmärksamheten på den i England gällande föreskrift: att å skepp skall på lämpligt ställe tydligen vara utsatt skeppets namn och hemort» »Ehvad ofvan antydda nya stadgande!) komma att i Sjölagen intagas eller icke, vill del synas, sorn kunde första och andra Afdelniogarne (§§ 1—23) i Förslaget lämpligen sammanslås, med gemensam titel: »Om Skepp och Skeppsrederi», hvarunder äfven är att hänföra skepps byggande, utredning, försäljning m. m.» Med Justitierådet Naumann instämde Justitierådet Alexanderson hvad angår begge de första Afdelningarnes sammanförande under den af Justitierådet Naumann föreslagna gemensamma rubrik, och tillstyrkte äfven begagnande af ordet: skepp i stallet för »fartyg».
Cramér förmälte sig anse benämningen »skepp» och »skeppare» böra gifvas företräde framför »fartyg» och »fartygsbefälhavare». § 2.
Justitieråden Alexanderson, Qviding och Cramér erinrade, att om Rätten skulle utse en bland ifrågavarande besigtningsman, torde det åtminstone ej alltid kunna 5 ske med den skyndsamhet som erfordras, hvarföre och då, för ifrågavarande fall, besigtningsmännen ändock endast skulle hafva att afgifva ett omdöme, som ej utesluter annan bevisning inför domaren, bemälte Justitieråd trodde, alt de i första mom. förekommande orden: »och den tredje utes af Rätten» kunde utgå.
Särskildt anmärktes: dels af Justitierådet Alexanderson, ätt de i sednare momentet förekommande orden: »vid den tredje besigtningen» syntes böra uteslutas, enär äfven t. ex. första eller andra besigtningen, eller en fjerde sådan, kunde ådagalägga den bil- och bolfärdighet, hvarom här sägs; och dels af Justitieråden Qviding och Cramér, att bestämmelserna i afseende å ett bil- och bolfärdigt fartygs tillbehör angå uteslutande större fartyg, samt kunna ej tillämpas vid byggandet af mindre farkoster.
Erinran, att i fråga om desse sednare det träffade byggnadsaftalet ensamt gäller till efterrättelse, syntes Justitieråden derför böra här införas. § 4- Justitierådet Naumann åberopade sina anmärkningar vid Förslagets l:sta §. § 6.
Justitierådet Alexanderson yttrade: »Att öfverlåtelse af större fartyg i allmänhet sker skriftligen, torde man kunna antaga, men äfven med afseende på dessa synes det onödigt att göra den skriftliga och bevittnade handlingen till vilkor för öfverlåtelsens giltighet, och hvad angår mindre farkoster, såsom båtar, blifver stadgandet alldeles olämpligt
Således hemställer jag om uteslutande af denna §.» ' § 7- Justitieråden Alexanderson och Wretman förenade sig om följande yttrande: »Förslaget innefattar icke någon bestämmelse för det fall, då delegare med lika stora lotter stanna i skiljaktiga meningar.
För undvikande af häraf möjligen uppkommande tvister torde derföre, efter orden »störste äro», böra tilläggas: »Der rösterna äro skiljaktige och på hvardera sidan lika mångå, kommer den afhandlade frågan att anses förfallen, der ej angående sältet för rösternas beräknande annorlunda är mellan delegarne öfverenskommet.r> Sednare momentet ansågo Justitieråden böra ifrågakomma endast för det fall, att någon delegare, utan visadt laga förfall, från utlyst sammanträde uteblifver; hvadan, enligt bemälte Justitieråds åsigt, dessa ord borde i Förslaget införas: »Uteblifver någon, utan visadt laga förfall, när» etc.
Justitieråden Qviding, Cramér och Naumann anförde, att den till omröstning hänskjutna frågan löses ej om rösterna utfalla lika för två särskilda meningar.
6 Ofta vore dock en sådan lösning af vigt, och derför tillstyrktes ett tillägg i den syftning sednare meningen af 5 § i Norska Sjölagen angifver.
Naumann yttrade vidare: »Begreppet »Redare» är i 1836 års Förslag uttryckligen bestämdt, då det i 4 § af samma Förslag heter: »Redare är den, sorn skepp eger och reda låter».
En dylik definition har äfven Tyska Lagen ansett nödig.
Jemför Art. 450 och Art.
477 samt anmärkningen till den förra i 1863 års Berliner-edition af Das allgemeine Deutsche Handels-Gesetzbuch, sid. 270.» »Flera lagstiftningar stadga uttryckligen, att ej mindre byggnadskontrakt om skepp, än äfven skeppsredares bolagskontrakt (eller, såsom det jemväl kallas, redarebrefvet) böra skriftligen upprättas.
Ett sådant stadgande torde hafva lika mycket skäl för sig, som föreskriften i Förslagets 25 § om skriftligt kontrakt med skeppare angående hans lönevilkor.
Att dymedelst icke uteslutes annan bevisning, när skrift saknas, behöfver ej anmärkas.» »Som bekant är, uppställa ganska få länders sjölagar den regel, att majoritetens mening inom ett rederi skall blifva gällande utan undantag.
Tvärtom erkänner man gemenligen, att minoriteten icke kan genom majoritetens beslut tvingas att onödigtvis låta skeppet ligga stilla (»Ships were made to plough the ocean, and not to rot by the wall») ej- heller att ändra rederikontraktet eller förändra skeppets byggnadsplan, eller träffa förfoganden, som äro mot kontraktet uppenbarligen stridande, eller som äro främmande för rederiets ändamål.
Således torde t. ex. pluraliteten i ett rederi, uttryckligen ingånget för bedrifvande af skeppsfart mellan Hansestäderna och Stockholm, icke ega att, mot minoritetens protest, besluta det skall skeppet användas till hvalfiskfångst vid Grönland o. s. v.
Se Tyska Lagen Art. 458. 2 morn» »Särskildt lärer böra tydligen bestämmas huruvida rederiets upplösning och skeppets försäljning bero på majoritetens beslut och med hvad vilkor.
Artikeln 473 i Tyska Sjölagen gifver materialier i sådant afseende.» § 9. mom. 1.
Af Justitieråden Qviding och Cramér yttrades: »Afsigten är att uttrycka, det afträdandet enligt 8 § icke befriar från såda na förbindelser, lör hvilka fartygsdelegaren häftar i personlig ansvarighet.
Skall detta uttalas, hvilket Justitieråden för sin del anse obehöfligt, kunde detta ske tydligare om man efter ordet: »förbindelser» tilläde: nför hvilka den afträdande icke är, enligt hvad här nedan 13) sägs, personligen ansvarig,» Justitierådet Alexanderson ansåg ordet »endast» böra utgå, helst delegare, som sålunda afstått, bör vara fri från ansvarighet för rederiets alla derefter upp kommande förbindelser. 7 § 10.
Justitieråden Alexanderson, Qviding och Cramér yttrade: att stadgandet om hembudsskyldighet innebure en inskränkning i den fria dispositionsrätten, hvilken inskränkning syntes Justitieråden desto heldre obehöflig i lagen, som förbehåll derom kunde med lika verkan i bolagskontrakt intagas, derest delegarne finna det lämpligt.
I Tyska Sjölagen vore icke eller förköpsrätten bibehållen.
I enlighet härmed tillstyrkte Justitieråden, att så väl denna § som § 11. 1 mom. måtte utgå. § 13.
Alexanderson utlät sig: »Stadgandet skulle, efter min tanke, vinna i klarhet, om det uppställdes till närmare likhet med 11 § i 2 Kap.
RedareBalken af 1847 års Förslag samt Art. 452 och 453 i Tyska Lagen, och, med upptagande af innehållet utaf §§ 44 och 50, finge t. ex. denna lydelse:
För fullgörande af de aftal, befälhafvare i sådan egenskap ingått och varit behörig afsluta utan behof af rederiets särskilda uppdrag, så ock för den skada, som genom befälhafvare eller någons af besättningen felaktighet i tjenst en tillskyndas annan, svarar rederiet så långt fartyget med dess tillhörigheter och den förtjent a frakten räcker, men ej vidare, der ej rederiet sådant sig särskildt åtagitPå sätt nu sagdt är, svarar ock rederiet i de fall, hvarom §§ 75, 128,149 och 187 förmäla.
I fråga om befälhafvares och besättnings fordran för aflöning, underhåll och hemför skaff ning vare deremot redare och, der flere äro, en hvar af dem, i förhållande till sin andel i fartyget, personligen ansvarig för betalningcn.n § 14- Justitierådet Naumann anförde : »Då flere äro delegare i skepp, bör lagen uttryckligen ålägga dem att utse en korrespondent- eller hufvudredare eller direktion, lill hvilken tredje man kan vända sig i angelägenheter, som rederiet angå, på sätt 1836 såväl som 1847 års förslag innehålla.
Visserligen öfverlåter så väl Norska som Tyska Lagen åt redarnes pluralitet att i detta afseende besluta som dem godt synes
Men då lagstiftningen härvid icke bör förbise tredje mans förhållande till bolaget och svårigheten för denne att med rederiet afhandla och att mot detsamma göra sina rättigheter gällande, om ingen viss person eller styrelse är utsedd, hvilken det åligger att kalla delegarne till sammanträde, att löta korrespondensen, inkassera och utbetala penningar samt för öfrigt i kuranta ärenden handla i rederiets namn, torde en afvikelse från ofvannämnda två Förslag i denna del icke vara behöflig.» 8 § 15 JustitierSden Alexanderson, Qviding, Cramér och Naumann förmälte sig, med godkännande af den i Norska Lagen uttalade grundsats, att hufvudredaren ej eger, utan medredarnes samtycke, antaga eller afskeda befälhafvaren, tillstyrka, att frågan härom må upptagas bland de ämnen, som afhandlas i §:ns sista moment. § 19.
Justitieråden Qviding, Cramér och Wretman anförde: »Om rättigheten att kalla till sammankomst, då hufvudredare ej tinnes, är intet stadgadt.
Då emellertid vid sammankomst kan fattas beslut, som binda derifrån uteblifne delegare, synes det vara af vigt att Lagen bestämmer, hvem som har rätt att sammankalla delegare, när hufvudredare ej finnes.
Bestämmelsen härom synes lämpligast böra intagas uti § 7; och torde en sådan rättighet tillkomma hvilken som helst ibland delegarne.» Justitierådet
Naumann åberopade sina anmärkningar vid Förslagets 7 och 11 §§• § 21- Justitieråden Qviding och Cramér anmärkte, att man har i Tyska Lagen uttryckligen föreskrifvit, att hufvudredaren bör öfver rederiets affärer föra en särskild bok; och detta ansågo Justitieråden, till förekommande af all sammanblandning af rederiets och hufvudredarens enskilda angelägenheter, böra äfven här uttalas. § 23.
Justitieråden Qviding och Cramér yttrade, att det icke förefölle Justitieråden ändamålsenligt att i här förutsatta fall göra bolagets upplösning beroende af en möjligen med lång tidsutdrägt förenad rättegång, under hvilken rederiets angelägenheter påtagligen måste än värre förvecklas; och föreslogo derföre att, i likhet med hvad Tyska Lagen innehåller, frågan om bolagets upplösning må förklaras böra behandlas vid sammankomst och der, jemlikt pluralitetens beslut, afgöras.
Försigtigheten torde dock fordra det tillägg, att, i fall af paria vota, (örslaget om upplösning anses hafva förfallit.
Naumann åberopade, i fråga om beslut rörande rederibolagets upplösning och skeppets försäljning, sina vid Förslagets 7 § gjorda anmärkningar. § 23. 9 § 2S Jastitier/idet Naumann yttrade: »Åberopande anmärkningen vid l:a § om användande af ordet »skepp» i Sjölagen, i stället för det i Förslaget adopterade ordet »fartyg,» anser jag den bär projekterade benämningen »fartygsbefälhavare» kunna utan olägenhet gifva vika för det häfdvunna, så väl i vår inhemska som i främmande lagstiftning brukade kortare ordet: »skeppare.» § 26.
Naumann anmärkte, att uttrycket: »ådagalagd oskicklighet» torde vara alltför uttänjbart, och att Norska Lagens ord i 9 g: »olydnad mot rederiets föreskrifter eller annat otillbörligt förhållande» syntes tjenligare. § 27.
Naumann utlät sig: »Denna § bör, efter min tanke, bringas till öfverensstämmelse med 1 Kap. S § i 1847 års Förslag.
Skälet framstår lätt vid en jemförelse.» § 32.
Justitieråden Wretman och Naumann anförde: »Den här omförmälda grund för bestämmande af ersättning för minskad kost synes i (lera afseenden olämplig, enär dels ersättningen kan blifva antingen för hög eller för ringa, dels ock betydliga svårigheter kunna förekomma att få priserna på lifsförnödenheter i ofta aflägsna orter utredda; hvadan i stället föreslås att besättningen må förklaras berättigad att för minskad kost erhålla full ersättning till belopp, som, i brist of godvillig öfverenskommelse, bestämmes af gode män enligt 534 §» § 34.
Justitieråden Qviding och Cramér utläto sig: »Komma, såsom i Förslaget lämpligen åsyftas, dagböcker att från vederbörande myndighet hållas befälhafvare tillhanda, lärer väl ock få antagas, att särskild föreskrift i afseende å formen och öfriga beskaffenheten af dagböckerna varder meddelad, hvadan orden «paginerad och med stark tråd genomdragen» synas öfverlindigo.
I öfrigt anmärkes: vid l:o: alt anteckning i dagboken om lastens beskaffenhet icke torde vara behöflig, då denna af andra handlingar angifves; S 10 vid 2:o: det lider icke tvifvel att sådan fartygs-manövrering, som betingas af angelägenheten att undvika en hotande fara, kommer att i dagboken införas; sådant hör redan nu till ordningen; men mycket ändamålslöst besvär skulle förorsakas af skyldigheten att anteckna hvarje fartygets manöver, och fördelen deraf kunna Justitieråden icke inse.
I andra länders sjölagstiftning
Annes intet härom stadgadt; och tillstyrkes på grund häraf att orden »om verkställda manövrer» måtte få uteslutas; och vid 3:o: då manskapets fel eller förseelser, som föranleda entledigande utur tjensten eller annan bestraffning, skola i dagboken antecknas, hvilket jemväl torde vara tillfyllest och i sin ordning, föreslås att vidare anteckning om manskapets »uppförande» må anses öfverflödigt.» Af Justitieråden Wretman och Naumann yttrades: att Justitieråden an sågo momentet om skeppsdagbokens räddande böra, såsom öfverflödigt, utgå.
Likaledes borde, enligt Justilierådens åsigt, sista momentet försvinna, enär den omständigheten, att en sådan fartvgsbefälhafvare, som Lagen i allmänhet antager ej behöfva föra dagbok, ändock på försök uttager blankett dertill, icke rimligen bör föranleda till skyldighet för denne att fullgöra hvad som måhända öfverstiger hans förmåga eller är obehöfligt, allt vid påföljd af ansvar för tjensteförsummelse.
I allt fall upplyser icke Förslaget, för huru lång lid skyldigheten att föra dagbok skall för en slik fartygsbefälhavare qvarstå.
I den af Justitieråden Wretman och Naumann yttrade mening om uteslutande af sista momentet instämde Justitieråden Alexanderson, Qviding och Cramér.
JustitierSdet Naumann tilläde särskildt: »I fall dagbokens innehåll bör utgöra föremål för ett stadgande i Sjölagen, och icke snarare hänskjutas till ett på ekonomiska lägstiftningsvägen tillkommet reglemente, torde de här meddelade detaljbestämmelser vara bland dem, som äro egnade att särskildt granskas af män med stadgad erfarenhet i sjömansyrket.
Detsamma gäller, efter min tanke, om t. ex. Förslagets 2 § 2 moment.» .§ 38.
Justitieråden Qviding och Cramér anmärkte, att för uraktlåtet iakttagande af de i denna § utsatta tidsbestämmelser stadgas i Förslaget ingen påföljd, hvilket ock af Justitieråden ansågs vara lämpligast; men, under yttrad tvekan om någon vinst af närmare bestämmelser om tiden vore att förvänta, hemställde bemälde Justitieråd, om det ej vore tillfyllestgörande, att man här, likasom i Tyska Lagen, föreskref skyldighet för befälhafvare att så fort som möjligt afgifva anmälan om sin protest eller sjöförklaring. 11 Justitierådet Alexanderson fann, med afseende på angelägenheten att underlätta sjöförklarings afgifvande, anledning hemställa, om icke ordet »domstol» kunde utbytas mot orden: allmän underrätt, hvarhelst den är först att tillgå. % 39.
Justitieråden Alexanderson och Naumann förmältc sig anse det icke böra ovilkorligen föreskrifvas, att besättningen, innan den vittnar, skall få kännedom om innehållet af sjöförklaringen och fartygets dagbok, utan borde
Domaren hafva öppet att tillvägagå i motsatt ordning, när anledning dertill, för sanningens utrönande, syntes vara för hand, hvadan Justitieråden tillstyrkte, att stadgandet härom finge utgå; och komme sisla punkten, efter Justitierådens tanke, mera på sitt ställe, om den blefve en särskild § näst efter 40 §. § 41.
Justitierådet Naumann ansåg något stadgande tarfvas för det fall att redarne neka alt bekosta det nödvändiga; åberopande Justitierådet Norska Sjölagens 11 § 3:dje punkt. § 42.
Justitieråden Alexanderson, Qviding och Cramér erinrade, att det blefve här, likasom vid andra i Förslaget förutsatta fall, af vigt, att genom författningarne noga bestämdes, hvarest ett fartyg kunde anses hafva sitt rätta hemvist; men att härom funnes intet stadgadt.
Naumann åberopade, i fråga om fartygs hemort, sin anmärk ning vid Förslagets 1 § beträffande skeppsregister, samt yttrade vidare: »Det fal! kan förutsättas, att i skeppets hemort redare är frånvarande (t. ex. på längre resa), när skeppare behöfver till fartygets bästa ingå aftal.
Spanska Lagen, Art. 641, talar derom och författare i Sjörätten hafva derå fästat uppmärksamhet.
Se t. ex. Kaltenborn, Grundsätze des praktischen europäischen Seerechts, 1 B. sid. 147.» § 43.
Naumann ville här hafva fästat uppmärksamhet på hvad Justitierådet i det följande hemställer vid Förslagets 144 <§. 12 § 48.
JustitierSdet Wretman yttrade, att forbadet mot fartygets försäljning måhända vore öfverflödigt, då befälhafvare!) ansvarade för skada och försummelse enligt 50 §. § 49.
Alexanderson förmälte sig anse den i sista punkten stadgade korta klandertid, med skyldighet att stämning både uttaga och tillställa inom samma tid, mången gång ej kunna af rederierna iakttagas, åtminstone ej utan betydlig svårighet; hvarföre och då jemväl tvekan kunde uppslå, huruvida den oklandrade räkningen skulle gulla icke blott till befälhafvarens fredande frän vidare anspråk, utan äfven såsom fordringsbevis emot rederiet, Justitierådet trodde samma punkt böra utgå. § SO. Justitieråden Alexanderson, Qviding och Cramér ansågo ordet »motvilja» icke rätt uttrycka det, som menades och att detta tordo lämpligare angifvas med orden: fel eller försummelse; och Justitieråden Qviding och Cramér tilläde, att Norska Lagen ålade befälhafvare att vara ombord försedd med ett exemplar af Lagen; en föreskrift, som ej sakuade skäl för sig. \ § SI.
Justitierådet Naumann yttrade: »Angående följande ämnen saknas i förevarande Afdelning särskilda bestämmelser, ehuru dessa till en del blott äro anvisningar för skepparen, nemligen: a) skeppares skyldighet att i främmande länder göra sig underrättad om der gällande författningar angående sjöfarten, samt meddela manskapet hvad detsamma har att iakttaga för att ej ådraga sig straff eller skeppet ansvar; b) hans skyldighet att i krigstid förskaffa sig underrättelse om hvad han och manskapet hafva alt iakttaga, samt hålla hand öfver verkställigheten deraf.
Han bör således ej kunna med framgång åberopa okunnighet om främmande länders stadgar eller behörigen publicerade, fastän temporära, förfoganden.
Konsuler och Handelsagenter gå honom tillhanda med upplysningar, då han fullgör sin skyldighet att derom anhålla; c) skeppares åliggande att taga lott, der sådant är nödigt; d) ett allmänt stadgande derom, att skepparen har, i hvad som rörer skeppets tjenst, öfver manskapet (styrmannen derunder inbegripen) samma myndighet, som en husbonde öfver sitt tjenstefolk; äfvensom 13 e) stadgande huruvida, derest nSgon af manskapet försöker att rymma eller gripes efter att hafva rymt (se 53 §), skepparen skall vara berättigad att hålla honom arresterad om bord eller i land, till dess skeppet afseglar.
Jemför i dessa amnon Norska Sjölagens 13, 14 och 18 §§ och Tyska Sjölagens Art. 482.» § 82.
Justitierådet Naumann anmärkte: att, derest man ej skulle heldre vilja begagna vår gällande Sjölags uttryck: »Om skeppsfolket», torde rubriken kunna lyda: »Om skeppets besättning»; att den naturliga ordningen i förevarande
Afdelning fordrade att först lala om skeppsfolkets antagande; att i detta afseende innehöllo flera länders (Frankrikes, Englands och Nordamerikas) Sjölagar det, till undvikande af missförstånd och tvister, ändamålsenliga stadgande att, när manskap antages till utrikes sjöfart, skall skriftligt kontrakt upprättas, innehållande bestämmelser om den förhyrdes befattning på skeppet, resan, hyran och öfriga vilkor; att duplett af detta kontrakt borde införas i en motbok, som sjömannen er holle och i hvilken efter hand antecknades afbetalningar å hyran m. m.; alt sådana kontrakt, på grund af hvilka mönsterrulla' (folkpass) upprättades, funnos i Förslagets 56 § förutsatta och påbjudas i 28 g af Norska Sjölagen; att i sammanhang härmed borde uttryckligen stadgas, hvilket förhyringskontrakt blefve gällande, då sjöman befunnes hafva förhyrt sig till flere; i hvilket afseende Norska Sjölagens åberopade § äfven gåfve vägledning; samt att de stadganden, som i sistnämnde
Lag (§§ 29—31 samt 33) innefattas beträffande förhyrd sjömans skyldighet att följa fartyget i öfverensstämmelse med sitt förhyringskontrakt och i vissa fall derutöfver, äfvensom angående hyrati och hyresersättningen, syntes Justitierådet vara, så i afseende på uppställning som innehåll, lämpligare än Förslagets stadganden i dessa ämnen, och alt de torde så mycket heldre hafva kunnat tjena till mönster, som, enligt hvad bekant vore och förut blifvit ontydt, sjömän från de förenade rikena ej sällan tjenade tillsamman på Svenskt eller på Norskt fartyg, och det alltså vore önskligt att lagstadgandena om deras rättigheter och skyldigheter blefvo enahanda, särskildt i de för dem maktpåliggande afseenden, hvarom åberopade §§ handla. § S3.
Justitierådet Naumann yttrade, att det här innefattade stadgande torde hafva sin rätta plats i nästföregående Afdelning (bland skepparens rättigheter), såsom redan föiut vore antydt; och att Norska Sjölagens 13 § 2 mom. förtjeuade alt i delta ämne jemföras. 14 § 84.
Justitieråden Qviding och Cramér yttrade: »Förslaget upptager ej annan olikhet i afseende på förhållandet till befälhafvaren emellan machinister å ångfartyg och öfriga manskapet, än att de förre ej kunna af befälhafvaren åläggas att deltaga i lastning och lossning.
Detta synes Justitieråden otillfredsställande; antingen måste machinisten framstå såsom en särskild klass af arbetsbiträde ombord; i hvilket fall hans skyldigheter skulle inskränkas till skötseln af machineriet med dess tillhörigheter; eller ock bör han med öfriga besättningen hafva fullkomlig likställighet.
Föga torde nemligen vara för honom vunnet med befrielsen från ett visst slag af arbete, då han deremot skulle kunna anbefallas andra, lika och än mera ansträngande eller, i hans tycke, förödmjukande, såsom t. ex. segels bergning under storm, däckets skrubbning m. m.« »Tyska
Lagen stadgar full likställighet för alla, så vidt annat ej blifvit särskildt vilkoradt, och i denna syftning tillstyrka Justitieråden att Förslaget må ändras.» Justitierådet Alexanderson förmälte sig anse nödigt att för vissa fall låta på vedertaget bruk, i brist af aftal, få bero, hvilka åligganden skulle den ene eller andre af besättningen tillkomma, hvadan Lagen syntes böra inskränka sig till sådana allmännare föreskrifter, som för en hvar af besättningen kunde ega tillämpning; och hemställde Justitierådet derföre, om icke denna § må blifva af följande innehåll:
Hvar ock en af besättningen åligger att, i tjensten, ställa sig till noggrann efterrättelse hvad af fartygets befäl anbefaldt varder, samt både i hamn och till sjöss på det sorgfälligaste vårda fartyg och gods, vare sig natt eller dag, söckneeller helgedag, vid äfventyr att ersätta den skada, som genom fel eller försummelse rederiet eller annan tillskyndas. §§ 57 och 58.
Justitieråden Alexanderson, Qviding och Cramér föreslogo, att dessa §§ må i omvänd ordning förekomma; ty man skulle eljest kunna föranledas antaga, att om resa i afgångsorten inställes för något af de i § 58 uppräknade fall, förhöjning utöfver den förtjenta hyran skulle ifrågakomma, hvilket Justitieråden ansågo dock ej vara meningen; och hemställde Justitieråden, om, nied antagande af en sudan förändring, det icke i 58 § borde heta:
Inställes resan af annan orsak etc. § 60.