Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Det är icke möjligt annat, än att svenska folket vid denna tid kommit till lifligare och kraftigare medvetande om sig sjelft och sin kraft, att det djupare än förr kännt sig som en man.
Redan det lyckligt utförda befrielsekriget måste hafva bidragit att stärka nationalmedvetandet.
Det under denna period starkt lågande danskhatet299 var på samma gång en af orsakerna till och en verkan af denna sjelfkänsla, och denna försvagades ingalunda genom de med omväxlande framgång förda krigen under Wasakonungarna samt de gjorda landvinningarna i Öster.
En stor och ärorik framtid hägrade för blicken, och då nu en ung hjeltekonung trädde i spetsen för den ungdomligt djerfva och förhoppningsfulla nationen tändes förtröstan i alla sinnen, underkastade man sig villigt hvarje uppoffring, hvarje försakelse300, och ridderligt gick nationen fram i kampen för fosterland och religion samt tillkämpade sig ett namn, hvars glans ingen tid skall förblekna.
Ett bland de skönaste blad i verldshistorien är skrifvet med Gustaf Adolfs och hans svenskars blod.
Låt vara, att svenska folket fick att utföra en roll, som det i längden icke kunde bära, att det tog på sina axlar en börda, som hårdt pröfvade kraften.
Men redan det, att det med gladt mod åtog sig rollen och icke skyggade tillbaka för de dermed förbundna faror, visar att nationen vuxit hög och stark och vunnit en sjelftillit, som endast i en kraftfull nationalanda kan ega sin rot.
Derom vittnar ock den samtida litteraturen.
Den nya väckelse studierna fått i Sverige yttrar sig i en del afhandlingar inom olika vetenskapsgrenar.
Af lätt insedda skäl är den kyrkliga litteraturen rikast, psalmer skrefvos, en mängd predikningar trycktes, polemiska skrifter utkommo, och äfven de teologiska vetenskaperna bearbetades.
Men den vetenskapsgrupp, som med lifligaste intresse omfattades, var dock den historiska.
Redan mot slutet af medeltiden hade det historiska sinnet vaknat; det stegrades under Gustafs och hans söners regering, och med Sveriges hjelteperiod vann det större liflighet och styrka, om det än, uppburet af en högt svällande patriotism, antog formen af en sträfvan att för drömmarne om en stor framtid vinna en bakgrund i de än mera fantastiska drömmarna om en stor forntid.
Under det Sveriges hjeltar på slagfältet kämpade för den svenska äran, sökte dess skriftställare att med pennan som vapen göra landvinningar för samma ära inom sagans dunkla områden, sökte framställa fosterlandets häfder som de yppersta bland folkens samt
Norden som en underbar vagina gentium.
Men för det fantastiska åsidosattes icke det faktiska.
Runorna började studeras, liksom ock allt, som med fosterlandets historia och språk stod i samband, blef föremål för samlingar och forskning.
Historieskrifning upptog de lediga timmarna för statsmannen och krigaren; både Gustaf Adolf och Axel
Oxenstjerna hafva efterlemnat början till en historisk framställning af den förstnämndes regering.
Monografier och krönikor skrefvos af Tegel, Ægidius Girs, Westenhjelm m. fl. Rikshistorier skrefvos af Johan Messenius, som författade sin ”Scondia Illustrata” i 20 delar, af Laurentius Paulinus Gothus, som utgaf en ”Historia Arctoa” i 3 delar, samt längre fram af Loccenius och Verelius, och mot seklets slut framträdde Olof Rudbeck med sin ”Atlantica,” detta vidunderliga foster af en ofantlig lärdom, glödande patriotism och otyglad inbillningskraft.
Samma vittnesbörd om ett lefvande nationelt-historiskt sinne aflägger äfven skönlitteraturen, och Wieselgren yttrar med rätta om Gustaf Adolfs tidehvarf: ”Lyriken är här folkvisa, epiken inhemsk rimkrönika, dramatiken inhemsk historia, konstlöst framställd på scenen”301.
Det är ungefär vid samma tid som fosterländskt historiska ämnen dramatiskt bearbetas i de båda länder, der ett sjelfständigt nationelt drama finnes:
England och Spanien.
I England faller det historiska dramat emellan åren 1580 och 1600 och det öfvervägande antalet dramer tillhör tiden efter 1588 eller den tid, då nationalmedvetandet fick en så kraftig lyftning genom den stolta Armadans krossande mot östatens kritklippor och dess söners patriotism.
Kring 1580 började i Spanien Juan de la Cueva att dramatisera fosterländska ämnen: således på en tid, då landet befann sig på spetsen af politiskt inflytande och var den erkändt mägtigaste stat i verlden.
Under liknande förhållande se vi det historiska dramat upptaget i Holland; det var under och efter affallet från Spanien som historiska dramer här florerade.
Äfven Hans Sachs finna vi i medlet af 1500:talet hafva behandlat ämnen ur gamla och medeltidens historia, såsom ur den förra Lucretia, Virginia, Cleopatra, ur den sednare Andreas, konung af Ungern, hertig Wilhelm af Österrike.
Men denne skald, som dramatiserade allt, hvad han kom öfver, leddes mera af slumpen än af patriotism vid valet af dessa ämnen, och aldraminst afsåg han väl dermed att tillfredsställa något klart insedt tidsbehof.
Det är emellertid reformationstidehvarfvet, som framalstrat det nyare historiska dramat, och öfverallt, der det framträdde, stod det i samband med en höjning i nationalmedvetandet.
Att en sådan under denna tid inträdde i Sverige torde i det föregående vara bevisadt, och den, som inom den dramatiska litteraturen först gaf uttryck åt tidsandan, var Johan Messenius.
Johan Messenius302 var född 1579 (enligt andra 1581) i byn Freberga, en mil från Vadstena.
Fadren, som var mjölnare, dog 1588, och följande året sände modren, då omgift, den 10:årige sonen till Vadstena skola.
I denna stad, der den heliga Birgittas ben hvilade och der det ryktbara birgittinerklostret blomstrat, funnos sannolikt många hemliga anhängare af den gamla läran, och det var sålunda redan i skolan, som Messenius insöp sin kärlek för katolicismen.
Presten Mogens Andersson sände 1595 den hoppgifvande ynglingen, utan föräldrarnas vetskap, till Jesuiterskolan i Brunsberg, hvarest då danades missionärer till nordens omvändelse.
År 1603 lemnade Messenius Brunsberg och besökte Krakau samt året derpå Rom, hvarifrån han dock snart återvände, och mottog doktorsgraden i Innspruck år 1606, samt blef samma år i Prag af kejsaren nämnd till Poeta Cæsareus.
Sedan begaf han sig till Danzig, grundlade der en skola och gifte sig 1607 med Lucie Grothusen, dotter af Arnold Grothusen, konung Sigismunds fordne informator.
— År 1608 erhöll han tillåtelse att återvända till fäderneslandet, gick då trohetsed åt Carl IX och afsvor för all framtid gemenskap med katolikerna och de polska Wasarna.
Följande året blef han anställd som juris et politices professor vid Upsala universitet och utvecklade der stor verksamhet.
Utom det att han nitiskt skötte sitt lärarekall, studerade han med största flit fäderneslandets häfder, utgaf flera arbeten och gaf de studerande enskilt undervisning i vältalighet och poesi.
I tillegnan till komedien ”Svanhvita” yttrar han om sig sjelf, att under de fem år han varit i fäderneslandet, hade han ”beskrifvit på latin och svenska och af trycket på egen bekostnad låtit utgå 16 stycken böcker, hvilka många Sveriges andliga och verldsliga handlingar utvisa; och icke dess mindre läsit för riksens ungdom dessemellan uti akademien och i hans eget hus under tiden fem, sex och sju timmar om dagen.”
Messenii snillrikhet och behag i framställningen samlade kring honom många lärjungar, äfvensom många adliga familjefäder satte sina söner under hans enskilta ledning.
Med dessa sina lärjungar utförde han de komedier, hvilka han skref dels under sitt vistande i Upsala, dels första året efter sin förflyttning till Stockholm.
Men hans okufliga trätlystnad, hans häftighet, öfvermod och opålitliga karakter skaffade honom snart ovänner.
Han beskylldes för en högst skadlig efterlåtenhet mot så väl sina enskilta lärjungar, som mot andra studenter, hvilka för sedeslöst lefverne blefvo förvista från högskolan.
Härtill kommo misstankarne för krypto-jesuitism, hvilka ej ansågos ogrundade, trots allt hvad han under sitt vistande i Sverige skref mot jesuiterna och katolicismen.
Messenii förnämsta motståndare var den utmärkte Johannes Rudbeckius, hvilken såsom ledare af ett privat kollegium likaledes samlat kring sig många lärjungar.
Ungdomen delade sig i tvenne partier:
Messenianer och Rudbeckianer, hvilka genom ständiga tvister och slagsmål störde lugnet i universitetsstaden, under det att particheferna med oqvädinsord och äreröriga beskyllningar kämpade mot hvarandra i konsistorium.
De mest skandalösa uppträden föreföllo, och Messenius trotsade öppet de akademiska myndigheterna.
Slutligen måste regeringen gripa in, och Oxenstjerna aftvingade de stridande en förlikning.
Men då man med skäl icke litade på förlikningens långvarighet, så flyttades begge från Upsala.
Rudbeckius blef konungens hofpredikant och Messenius blef 1613 riksarkivarie i Stockholm samt följande året assessor i Svea hofrätt.
Men redan 1616 blef Messenius anklagad för förrädiska stämplingar till de polska Wasarnas förmån samt för brefväxling med jesuiterna; han blef öfverbevisad inför Svea hofrätt och sattes i fängelse på Kajaneborgs fästning i Finland, der han efter egen uppgift på ett hårdt och ovärdigt sätt blef behandlad.
Lindring i sitt fängelse erhöll han först 1635, då han flyttades till Uleå.
Men han dog redan d. 8 Febr. 1637, öppet bekännande sig till romersk-katolska religionen303.
Under hans 20:åriga fångenskap var arbetet på Sveriges historia hans enda tröst; han skref under denna tid sin ryktbara Scondia Illustrata i 20 band, hvaraf dock endast 14 äro utgifna304.
Messenius, ”riksgrälmakaren,” som han af Atterbom kallas, har blifvit hårdt bedömd.
Han står ensam, sin egen advokat, gentöfver de många samtida fienderna, hvilka mot honom vittna.
Onekligt är, att han varit af ett obändigt lynne, fåfäng, herrsklysten, retlig och lättsinnig.
Hans vankelmod i religion torde deraf lättast förklaras.
Sannolikast är dock, att han under större delen af sitt lif varit temligen likgiltig för de religiösa tvistepunkterna samt underordnat det religiösa intresset under det egna personliga.
Det har väl derföre icke varit honom något svårt offer att afsvärja den katolska religionen, i hvilken han blifvit uppfostrad, då han dermed kunde få köpa rättigheten att återvända till fäderneslandet.
Säkerligen har han då menat det ärligt, trots hvad han sjelf mot slutet af sitt lif derom yttrat; ty det är icke gerna tänkbart, att en man med hans häftiga och sanguiniska lynne kunde vara i stånd till en så långvarig och djup förställning.
Också kan man ej anföra något bevis för hans så mycket omtalta krypto-jesuitism, ty att han, som man påstått, i Upsala sökte ungdomens gunst, det skedde väl mera för att tillfredsställa sin fåfänga, än för att göra proselyter; man vet åtminstone icke, att han ens gjort försök att omvända någon till katolicismen.
Men han var stolt mot sina embetsbröder, såg ned på dem med förakt och ville vara samt anses för den förste; detta väckte ond blod och skaffade honom fiender.
Sammaledes i Stockholm.
Han ansåg sig icke nog uppburen, skaffade sig nya fiender genom sin stolthet och var derföre lätt fångad af Sigismunds parti, hvars utskickade troligen icke försummade att smeka hans svaga sidor.
Han dömdes och fängslades, men ännu nära 20 år bekände han sig till lutherska läran, och först mot slutet af sitt lif förklarade han sig vara katolik.
Månne icke under de långa fängelseårens enslighet de förr så lättsinnigt undanskjutna religiösa frågorna trängt sig på honom med mera alvar, och månne han icke då, drifven ut ur sitt fritänkeri, i likhet med så mången annan i samma läge, sökt lugn i den så beqväma katolicismen, hans ungdomstro och den enda, som hos honom haft någon slags rot?
— Men hvad helst man må säga om hans tvetydiga karakter och hans ombytlighet i religionsfrågor, så måste man dock göra honom den rättvisan, att han varit en varm fosterlandsvän, som, huru än hans öden växlade, likväl bibehöll kärleken till fäderneslandet och det lifligaste intresse för dess rika historiska minnen.
Hans hela verksamhet bestyrker, att han var genomträngd af den ”sköna lärdom,” som han ur Cicero anför i sin ofvannämnda tillegnan:
”menniskan är icke allenast för sin egen nytta, utan ock för sitt fäderneslands bästa född till verlden.”
Messenius hade förmodligen redan i Brunsberg under jesuiternas ledning deltagit i teatraliska öfningar305; men närmaste anledningen hvarföre han i Upsala upptog detta bruk är väl att söka i hans förhållande till Joh.
Rudbeckius.
Denne, som efter sin hemkomst från Wittenberg mot slutet af 1609 tillträdde sin lärareplats i Hebreiska, råkade genast i sitt inträdestal att stöta Messenius, hvarpå allt umgänge dem emellan upphörde.
Konsistoriella trätor fullbordade söndringen, hvilken, som vi ofvan nämnt, antog en så hätsk karakter, att styrelsen måste blanda sig i saken.
En opartisk granskning af tvisten torde dock visa, att fel funnos å båda sidor, och kanske låg den egentliga orsaken till densamma i den rivalitet, som lätt nog uppstod emellan dessa båda de förnämsta lärarna vid universitetet.
Rudbeckius öppnade d. 16 Mars 1610 en privat undervisningsanstalt eller ett kollegium, uti hvilket synnerligen de klassiska studierna bedrefvos med mycket alvar.
Bland andra öfningar uppfördes äfven klassiska skådespel.
År 1610 i Okt. spelades Terentii ”Eunuchus” på originalspråket; föreställningen, som gafs i kollegiets gård, bevistades af erkebiskopen, rektor, professorerna samt så många studenter och borgare, som utrymmet medgaf.
Samma år gafs äfven Terentii ”Andria,” ena dagen på latin och andra dagen på svenska.
År 1611 d. 28
Maj spelades Euripidis ”Cyclops” på grekiska, hvarvid voro närvarande professorerna och stadens förnämsta borgare, hvilka åskådare funno sig så roade, att stycket måste dagen derpå uppföras ånyo.
Äfven följande året gafs en af Terentii komedier306.
Messenius, som ej lät något tillfälle gå sig ur händerna att vinna uppmärksamhet och redan gjort försök att införa åtskilliga lockande nyheter vid sina disputationsakter307, upptog 1611 det af Rudbeckius införda bruket, men satte det i samband med undervisningen i sin älsklingsvetenskap, historien, skref sjelf sina komedier och det på modersmålet.
Derigenom förskaffade han sig en både större och tacksammare åskådarekrets, än den Rudbeckius kunde påräkna, och vann sjelf en icke obetydlig författareära.
Upsala borgare, som med förtjusning åsågo en grekisk komedi, hvaraf de icke förstodo ett ord, måste med bra mycket större nöje bevista uppförandet af en på svenska skrifven framställning af ett svenskt historiskt ämne.
För att vinna en större publik uppförde ock Messenius sina stycken endast vid marknaderna, då en stor massa menniskor strömmade samman till Upsala.
Messenii företag väckte uppseende, derpå finnas många intyg.
Ja, det bevisas icke minst af skriket mot hans komedier.
Af Messenii sjelfförsvar i epilogen till ”Blancka Märeta” ser man, att i hans omgifning icke saknats bittra tadlare.
Han åberopar på detta ställe till sitt försvar andra länders exempel, och huru ”förståndige
Män” äfven hos oss hafva gillat skådespel, han vänder sig mot dem, som kalla en sådan lek ”narrespel,” och han låter förstå, att okunnighet, afund och ondska äro tadlets grund.
”En part lastar, som saken ej förstå,
Andra förtryta man kan göra så:
Någre til sådhant beweekes aff wredha.
Ingen kan sigh från förtaal undledha!”
Tegel anför, att Messenius för hemliga papistiska ändamål sökte få under sin ledning förnäma adelsmäns söner, dem han föga annat lärde än ”spela svenska komedier, dansa, springa och fäkta.”
Äfven sednare författare lägga M. till last, att han infört bruket att låta studenterna spela komedier308.
Att så icke var förhållandet, känna vi, ty Rudbeckius hade förut låtit uppföra latinska och grekiska stycken.
Menas deremot svenska komedier, så är Messenius troligen den, som infört dem i Upsala.
Och att detta varit en anledning till anmärkning bland hans samtida, synes af Tegels yttrande, och det kan förklaras deraf, att mången säkert ansåg, att, om än skolynglingar kunde uppföra skådespel på modersmålet, så var det dock under studenters värdighet att från scenen tala annat språk än de klassiska309.
En annan anledning till klander skola vi längre fram omnämna.
Men att å andra sidan Messenii komedier icke saknat beundrare samt lyckats tillvinna sig ett ganska vidt utbredt bifall, det bevisas af de många upplagor de upplefvat, det bevisas ock deraf, att, då man 1612 ville med stora högtidligheter i Stockholm fira hertig Johans bröllop, kallades Messenius med sina studenter till hofvet för att der uppföra en af honom för tillfället skrifven komedi.
Ja, ända in uti nästa århundrade, då för längesedan en annan och renare dramatisk smak gjort sig gällande, fortfor man dock att omtrycka och läsa den gamle komediförfattaren.
För våra dagars läsare äro dock dessa skådespel föga njutbara, och det tarfvas verkligen en fast vilja för att genomgå dem.
Också hafva nästan alla våra litteraturhistoriska skriftställare med en mun öfver dem uttalat förkastelsedomen; sjelfva det bifall, dessa dramer engång vunnit och hvartill man ej kunnat finna någon rimlig orsak, har i sin mån bidragit att skärpa domen310.
Annorlunda utfaller dock omdömet, om man söker sätta sig in i hans samtids sätt att betrakta dessa dramer och gör afseende på de tidsomständigheter, under hvilka de tillkommit.
Messenius har skrifvit sex dramer.
Tryckta äro Disa (1611), Svanhvita (1612), Signill (1612) och BlanckaMäreta (1614).
Otryckta äro: Christmanus och Gustaf I: s Comædia.
Dessa sistnämnda, hvilka skrefvos under hans sista lefnadsår, afvika i mycket från de tryckta dramerna, hvarföre vi ock särskilt skola betrakta dem.
Vid den nu följande redogörelsen för den allmänna karakteren af Messeniska dramat fästa vi oss derföre hufvudsakligast vid de äldre och tryckta komedierna.
Vi hafva på annat ställe bevisat ohållbarheten af Hammarskölds åsigt, att Hans Sachs skulle varit Messenii dramatiska mönster311.
En granskning af dramerna skall ådagalägga, att de närmast sluta sig till den rigtning, som hos oss kraftigast representeras af ”Tisbe.”
Messenius stod på förtrolig fot med Asteropherus, såsom vi ofvan omtalat, och det är ganska sannolikt, att han känt dennes ”Tisbe,” hvilken spelades första gången året innan Disa uppfördes.
Likvisst är han icke att betrakta som en slafvisk efterhärmare; af det nya upptog han hvad han för sitt ändamål fann brukbart, tillade ett och annat, hämtadt från andra håll, och skapade så ett drama, som för sin tid kan göra anspråk på en viss originalitet.
Det, som synnerligast bidrog att göra det
Messeniska dramat så omtyckt af samtiden, var utan tvilvel att M. först bland alla svenskar hämtade ämnet till sina dramer ur den inhemska historien.
Huruvida Messenius under sina utländska resor sett de engelska komedianterna uppföra historiska dramer, eller om han haft bekantskap med de holländska Rederykers historiska stycken, kan vara temligen likgiltigt; ty då han i öfverensstämmelse med den smakrigtning, som genom ”Tisbe” angifves, var hänvisad på verldsliga ämnen, så låg det för en man med
Messenii sinnelag närmast till hands att hämta dem ur den inhemska sagan eller historien — och emellan saga och historia gjorde man ingen skilnad denna tid, då, som Lagerbring säger, ”det var ännu ansedt som en odödlig heder att ljuga för fäderneslandet”312.
Otvifvelaktigt leddes Messenius af sitt eget lefvande historiska sinne, af sitt varma intresse för fäderneslandets häfder och af sin önskan, att i folkets sinne upplifva de gamla minnena.
Att fäderneslandets historia var och förblef hans planers älsklingsmål, hans käraste sysselsättning, det kan man finna äfven deraf, att hvad han mot slutet af sitt lif utförde i sin ”Scondia Illustrata” i häfdateckningens form, det hade han tidigare för plan att framställa i dramatisk form.
I företalet till ”Svanhvita” säger han sig erna, ”att författa hela Sveriges Rikes historia uti 50 komedier och tragedier och dem offentligen exhibera.
Att anse honom härvid hafva tagit Shakspeare till mönster, är fullkomligt oberättigadt; ty temligen otroligt är, att han ens kände till Shakspeare.
Shakspeares dramer skrefvos endast för att uppföras, och det var först år 1623 som de samlades och utgåfvos på trycket; om deras rykte på denna tid sträckte sig utom Englands gränser, är ännu outredt.
Emellertid har Messenii öppna framläggande af sin plan kommit att stå honom dyrt hos efterverlden; ty hos litteraturhistorici har den genast ledt tanken på Shakspeare och framkallat en jemförelse, som för Messenius blir allt annat än smickrande.
En sådan jemförelse anställer Hammarsköld på fullt alvar.
Men hvilken, äfven af nyare tidens förnämsta dramatiska skalder, krymper icke ihop vid sidan af Shakspeares jättesnille?
Och hur skall det då gå för den arme Messenius?
Man finner lätt, att det icke var ur synpunkten af moralisk nytta, som M. valde historiska ämnen.
Vi hafva sett, att i ”Tisbe” den torra moralen blifvit kastad öfver bord, och M., som lade an på att roa sin publik, var väl icke heller någon synnerlig vän af densamma.
Men då han såsom lärare vid ett protestantiskt universitet skref komedier att uppföras af den studerande ungdomen, kunde han icke alldeles förbise det sedolärande ändamålet.
Hans stycken sakna derföre icke heller inströdda goda lärdomar, men dessa äro gemenligen klädda i satirens drägt och framträda sålunda uti en för mängden mera angenäm och underhållande form.
Dock kunna i sjelfva verket äfven Messenii skådespel sägas hafva tendens, och den en dubbel: den ena en rent patriotisk, att väcka kärlek för fosterländska minnen och dymedelst lifva och underhålla fosterlandskänslan; den andra en didaktisk, att meddela kunskap om Sveriges historia, välbehöflig i en tid, då rikshistorien skrefs på latin och sålunda endast af de bildade kunde läsas.
Man inser dock genast, huru dessa begge ändamål äro vida skilda från det trånga moralpredikandet, och huru sålunda Messenius, utan att våga upptaga den fullkomligt fria och intresselösa tonen i ”Tisbe,” dock inom ändamålsdiktningen sjelf bröt med den herrskande traditionen och uppställde ändamål, de der icke på fantasien inverka med samma tyngande magt som bibringandet af en moralisk lärdom.
Här må vi dock anmärka, att sträfvandet att förnöja icke är främmande för skolkomedien; tvertom, komedierna anbefallas just derföre, att de på ett angenämt sätt meddela goda lärdomar.
Men under skoldramats utveckling trängde det angenäma allt mera det moraliska i bakgrunden.
Och Messenius är den, som i vår vitterhet tydligast betecknar detta omslag; ty i ”Tisbe” saknas helt och hållet det för skolkomedien egendomliga, hvaremot M. ännu håller sig inom skolkomediens område, fast han utvidgar gränserna.
Omöjligt är väl icke, att han härvid kunnat vara ledd af sitt poetiska sinne; ty att han icke saknade ett sådant, det bevisa de i hans dramer inflätade visor, hans helgonminnen och hans latinska carmina.
I ”Disa,” hans älsta stycke, finnes icke ett ord i sedolärande syftning; den framställda handlingen upptager skalden så uteslutande, att han icke får tid med annat; icke ens epilogen innehåller några goda lärdomar.
”Svanhvita” är ock i saknad af det didaktiska elementet, om man ej vill diträkna, att på tvenne ställen alla och enhvar åtvarnas att icke gifva sina barn stjufmoder.
I epilogen upprepas denna förmaning, och der framställas ytterligare tvenne satser, hvilka skola innehålla moralen af stycket.
Men den ena är en politisk och innehåller en hänvisning till den stora trohet danskar och svenskar fordomdags iakttogo mot hvarandra, då de strängt höllo besvurna fördrag, och kan möjligen innehålla en syftning på dåtida förhållanden.
Den andra satsen har mera personlig än moralisk vigt; Messenius förklarar nemligen stycket ådagalägga, huru orättfärdigheten får sin lön och oskulden, om den än en tid lider, dock slutligen kommer till heder; men han gör omedelbart derefter tillämpningen af denna sanning på sig sjelf, hvilken ovänner genom ”stor lögn och idel flärd tänkt föra på fall.”
I ”Signill,” som icke uppfördes i Upsala, utan vid en hoffest, uppträder didaktiken i satirens form, och tragedien öppnas med några scener, hvilka bilda ett litet helt för sig, och hvari skalden gisslar den dåtida ungdomens klemiga uppfostran; i stycket förekomma vidare satiriska utfall mot hoflismare.
Epilogen är hållen i skämtsam ton och upptager som ”sens moral,” att
”Elskogh må man väl i ähran öfva,
Och hvadh kärleek är i werlden pröfva,
När blodh är varmt och kinderna röde.”