Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Kan du inte genast och säkert svara mig på min bön, är det emedan du ingenting har att svara.
Vänta vill jag inte.
D u erbjuder mig ett pin- samt tillstånd midt emellan, men jag före- drager att säga dig farväl.
Från denna stund är jag blott din vän Robert. » Då hon läst igenom brefvet, tappade hon det på golfvet och kom att trampa på det.
» Tänk, hur förskräckligt han älskade mig, » utbrast hon, nästan ond.
» Inte en smula tålamod — inte en smula strid för att nå mig!
Han tog mitt bref som ett afslag!
Kan du förstå det, Allan? » Brodern ryckte endast på axlarna.
» Hvem kan förstå, hvad någon annan me- nar! » sade han.
» D u ville ge honom ett hopp, som du själf trodde på, och han tog det som en handske i ansiktet! » Alice stod ännu i tankar och hade meka- niskt öppnat det andra brefvet, som hon bör- jade läsa.
Hon rynkade pannan, hennes ansikte fick ett bittert, hårdt uttryck, som brodern aldrig förr sett.
Då hon hade läst det, kastade hon det häftigt ifrån sig och sjönk ned i ett hörn af soffan.
» Läs själf, hvad hon skrifver, Allan! » Brodern tog brefvet och läste: ' » Ditt kalla och hjärtlösa bref har mer än något annat bevisat mig, hur föga värde du sätter på min vänskap.
Jag skref ett bref till dig, som icke var ett bref, men en volym, ett samvetsgrant dryftande af hela den långa tid, då jag var lättsinnig nog att kalla dig vän.
— Hvad hade du till svar på all min förtrolighet, på alla mina böner om svar?
Icke ett ord annat än att du intet hade att svara, icke annat än ett likgiltigt uttryck, att om jag icke ville tro på dig, kunde jag låta bli!
— Hade du icke en enda timme af ditt lif, som du kunde offra på ett uttalande åt mig?
— Eller var du kanske rädd, att brefvet skulle bli för tungt till enkelt porto?
Jag försäkrar dig, att jag gärna skulle ha betalat lösen.
Men också jag har min lilla stolthet, — andra kunde kanske finna sig i din hjärtlöshet, men jag är en finkänslig natur, och jag tål i c k e.
» » Gråt inte, Alice! » sade brodern, som hade låtit brefvet falla och gick bort för att trösta systern.
» Det var du, som rådde mig, » sade hon snyftande.
» D u kunde ha låtit mig skicka mina sexton sidor. » Han böjde sig öfver henne och smålog.
» Förstår du inte, att det i alla fall hade slutat med det här.
Vore jag som du, så spillde jag inte en tår på henne. » » Se här, » sade han, i det han gick öfver golfvet och bar fram hattasken till Alice.
» Låt oss trösta oss öfver vänskapens för- gänglighet med denna världens fåfänglighet.
Jag skall packa upp den så försiktigt. » Han satte asken på hennes knä, öppnade locket och lyfte varsamt på silkespapperet.
Där låg en stor svart halmhatt med röda blommor, och bredvid låg en biljett, hvarpå stod skrifvet: » D e hvita basthattarne, som fröken såg på, äro utsålda, men jag hoppas att träffa frökens smak med innelagda hatt, som är en modell, och som har varit mycket omtyckt. » Detta var för mycket på en gång; Alice brast ut i ett klingande skratt, tog Allan om halsen och dansade rundt på golfvet med honom.
» Ä r det så man skall uppfattas af mänsk- ligheten — det blir ju lifvadt, » sade hon.
» Kom, ska ' vi blåsa dem ett stycke, » sva- rade han och drog henne ut på altanen.
De doppade kritpiporna i såplöddern och fortsatte med sin lek.
Den ena bubblan efter den andra sväfvade ut i solskenet.
Brodern hade länge stått och blåst en stor bubbla, som tömde den sista droppen i pipan.
» Ser du, här går vänskapen! » sade han.
» Den har hållit på ganska länge för att bilda sig till en sådan där stor, rund och präktig bubbla — ser du, hur den svajar i väg?
Det ser nästan ut, som om den vore tung.
— Men där kommer en liten kvist i vägen — nu stötte den emot — tack!
— den sprack! » » Och här kommer kärleken, » sade hon och satte vänstra armen i sidan, medan hon lyfte den högra högt i vädret och försiktigt släppte en regnbågsfärgad bubbla ut i solskenet.
» Den år vacker, » utbrast hon och såg ef- ter den med sina mörka ögon.
» Den var i alla fall den vackraste af dem alla!
Se, hur den lyfter sig!
Och glimmar och lyser!
— Nej, du får inte gå sönder!
— Inte emot det där trädet!
— Nej, nej! » — Hon höll ut händerna som för att hindra stöten.
» Den sväfvar rakt upp i ljuset och sol- skenet, — och nu — åh — den har brustit. » Hon lät händerna sjunka och stod och såg efter den.
» Skall allting gå sönder så där? » sade hon med jämrande röst.
» Äro vänskap och kär- lek och allt, som är lyckligast och bäst här
i världen, bara sådana där bubblor, — då är det ju inte lönt att lefva! » Brodern hade gått fram till henne och sla- git sin arm om hennes lif.
» Jo, ser du, detta håller, » sade han.
» Så som en bror och syster förstå hvar- andra, förstår ingen i världen den andra!
Hos mig skall du aldrig riskera, att jag skickar dig en svart hatt med röda blommor, när du ber mig om en hvit med tyll! » Helena Nyblom.
Ett sommarhem.
V e r k l i g h e t s s k i l d r i n g från Norge af W i l m a Lindhé.
/ Med en vignett af G.
Å b e r g.
* 5gt uppe på den branta strandslutt- ningen ligger en sä- ter — en äkta old- norsk stuga — som fru K.
köpt och inredt till ett för- tjusande sommarhem, och ingen lär väl lämna Lofthus, utan att om möjligt först göra henne ett besök.
Har man sett henne fara kring bygden i eget åkdon, en lätt trilla med korgfiätning, förspänd med en äkta Gudbrandsdaling, som hon sjelf kör, samt hört hennes historia, blir man nyfiken och ger sig ingen ro, förr- än man gjort hennes bekantskap.
Det var en strålande julidag jag vandra- de utmed Hardangerfjordens strand, genom den leende bygden, där — där fruktträd trängas på dikeskanter och sluttningar, bär- buskar stå nedtyngda af rika skördar och underbara rosor dofta vid hvarje husknut.
Starkt uppåt bär det, men luften är upp- lifvande som ett glas champagne.
Sätern ligger långt från människoboningar och består af ett enda stort rum, till hvilket dörrarna stå öppna, insläppande floder af solljus.
Fru K.
sitter vid sitt skrifbord med dagens tidningar framför sig.
Hon är en litterär kvinna, och hennes barnböcker äro bland de mest omtyckta i Norge.
Hon är ung och guldhårig, men ingen älfva, utan starkt byggd och något fetlagd.
Mottagandet är vänligt, och vi äro snart inne i ett lifligt samspråk om svensk och norsk litteratur.
Stugan är en af de äldsta i Norge och så godt som möjligt bibehållen i sitt ursprung- liga skick, utom att fönstren äro något upp- huggna och små glasrutor insatta i stället för svinblåsa.
Taket höjer sig kilformigt från sidorna till Ijoren — ljusöppningen.
Allt är i stil — gediget, vackert, dyrbart och enkelt.
På pianot står en vas med präst- kragar och gräs, som gör sig alldeles ypper- ligt.
Sängplatserna — i väggen inbyggda bän- kar — döljas af draperier i allmogestil.
På skrifbordet står ett kabinettskort i ram.
» Hvem är det? » frågar jag litet tanklöst.
» Min man. » Det borde jag förstått.
V i byta samtalsämne, men mina blickar drogos ovillkorligt mer än en gång till dessa vackra uttrycksfulla drag.
ville nödvändigt bjuda på ett glas vin, och medan hon ordnar därmed, vill jag passa på och berätta det lilla jag vet om henne.
Hon lät mycket tala om sig som flicka, ty hon sågs ofta på gatorna i Bergen till- sammans med en ung begåfvad filosofie kan- didat.
Att de älskade hvarandra, trodde folk sig veta, men någon förlofning hördes ej af.
Han var sjuk.
Hur sjuk visste ingen mer än han och hon, och någon framtid hade han ej att hoppas på.
Två somrar följde hon honom till Lofthus — till den undersköna Villa Ringgolfsnes — där han försökte uppehålla bröstsjukdo- mens härjningar.
Hon vårdade honom, och man faun det opassande, att hon gjorde det utan ring på fingret.
Hade hon bara det haft, skulle hvar och en funnit saken naturlig och som sig borde — åtminstone om hon haft en mor eller tant bredvid sig — nu dömdes hon strängt.
Mer än en gång hade han och hon talat allvarliga ord med hvarandra och frågat sig, om de för världens skull vore skyldiga att offent- ligt erkänna sin kärlek och låta mängden blicka in i sitt allra heligaste, när det mel- lan dem aldrig kunde bli annat än ett sjä- larnas förbund.
Någon förtrogen hade de ej, och det väckte stor uppståndelse och förvåning, när de — två dagar före hans bortgång — • läto viga sig vid hvarandra.
Att gifta sig med en döende man var inte afundsvärdt.
Hade han haft förmögenhet, hade det ej varit att undra på; men nu tyckte lite hvar, att hon hade föga glädje eller nytta af sin frutitel.
Den man, som älskat henne, hade dömt på annat sätt; ty han visste, att när han gaf henne sitt namn, han också gaf henne det dyrbara- ste en människa kan vinna — och som kvin- nan så sällan ernår — frihet och oberoende.
lefver ett rikt lif, och om man än finner henne lite egen, klandras hon ej, ty som ung änka kan hon göra ungefär hvad hon vill.
Om vintrarne kör hon » gulingen » på Ber- gens gator eller i dess omgifningar, och om sommaren tar hon emot gäster och gör långa fjällturer, ty hon är en sportkvinna.
Sommarhemmet är alltid sätern på Loft- hus, hvarifrån hon kan se ner på Villa Ring- golfsnes — pensionatet vid fjordbrädden, där hennes lefnadsroman afslutades.
Hon har ingen tjänare och sköter sjelf sitt miniatyrjordbruk — sätter och tar upp pota- tisen, stackar och kör in höet, ryktar och fodrar hästen.
Det är detta — att kunna och vilja hjälpa sig själf i hvad möjligt är — som väcker människors undran — därför att det är så ovanligt.
Men nu är vinet drucket, och en inre röst säger mig, att jag bör taga afsked.
följer mig ut.
V i stanna på ängsmarken, som går ända fram till dörren.
Höet står i stacken och doftar starkt i sol- skenet — Gulingen betar helt nära.
En målarinna — Fru K.
sommar- gäst — står vid sitt staffli med en stor duk framför sig.
Alla människor ta för öfrigt vyer här.
Hon målar en angelica som skarpt tecknar sig mot en blåsvart fjällvägg.
Där ute på gräsplanen har man en under- bar utsikt.
Till höger djupt nere fjorden med sitt för- underligt djupgröna vatten, och på dess andra strand den väldiga Aganuten vi hvars fot stortingsmannen Johannes Aga — Norges äldste och kanske mest betydande odalman — lefver i sitt sexhundraåriga hus; där bredvid Folgefonnen med sin glittrande iskrona.
Till vänster mäktiga skogklädda åsar, från hvilka Skrikjoforsen och Björneböxet störta ned i väldiga kaskader.
I fonden stänges fjorden — så synes det — af fjällen och en utskjutande löfklädd udde, på hvilken ett kyrktorn sticker fram.
Det är TJllensvangs kyrka, densamma som af Kjerulf, Wergeland, Muncb, Gude och Tidemand med flere förevigats i toner, ord och bild.
Någon » Brudefärd » såg jag ej, men jag har sett båt efter båt glida fram öfver fjor- den en söndagsmorgon, sett de gifta kvinnor- nans hvita Skaut * afteckna sig mot vatten- ytan och de pärlsömmade färgrika hardan- gerdräkterna liksom lysa upp själfva templet.
Det är vackert — • och man glömmer det ej — men vackrast af allt är att se den nedgående solen kasta en gnistrande eldkam öfver Folgefonnens hjässa.
Forsarna och de mäktiga skogsåsarna midt- emot lysa då i guld och purpur, tills glansen bleknar och mörkret faller på, men ännu i sista stunden skifta de väldiga klippformatio- nerna i blodrödt och svartviolett.
Här bodde Edvard Grieg i många år uti sin » Sangershytte », och om man också ej som fru K.
har sina rikaste minnen af lycka och sorg härifrån, skall man dock — om man skådat detta paradis — aldrig upphöra att längta dit.
Berättelse af Mathilda R o o s.
(Forts. fr. sid.
417.)
» Ja, ja, det ä ' bra, de ä ' bra, » svarade modern och afvärjde, till hälften småleende, till hälften misslynt ömhetsbetygelserna.
Sedan nu nattrocksfrågan väl fått den mer utpräglade karaktär, den erhållit genom mo- derns löfte, ansåg sig fru Björk ha rättighet att någon tid bortåt hvila därpå.
För hvarje gång flickorna kommo med sina frågor och påminnelser, svarade hon blott: » Bråka inte, barn, jag har ju lofvat er, det är god tid, den här månaden hinner jag inte, vi skola * Hufvudbonad.
SträfVa ständigt Ijögre opp, lyft dig ofvan jor- degruset lik ett jätteträd, byars topp skyhögt sträcker sig rnot ljuset I Uppåt, uppåt dag från dag I — li] en, ju ljögre du är vorden, grip allt kraftiga- re tag n ?ed din rot i fo- sterjorden I 31. a.
9 \ ieUn.
4 vänta till nästa. » Men när nästa månad kom, blef det samma historia: hon hade inte tid, skulle vänta litet o. s. v. En morgon, då flickorna efter frukosten sutto och genomögnade » Dagens Nyheter », ut- brast Ida helt plötsligt: » Mamma lilla, det är stor realisation hos X.
Nu ska ' vi passa på och köpa tyg till din nattrock, ska ' vi inte det? » Fru Björk, som stod och lade in handdu- kar i ett skåp, följde sin vanliga taktik och låtsade icke höra.
Ida upprepade sin fråga.
» Nej, inte i dag, » svarade frun vresigt och utan att se sig om, » inte i dag, det är all- deles omöjligt. » » Och hvarför är det omöjligt i dag? » frå- gade Maria fogligt, under det Ida med en förtviflad rörelse knäppte ihop händerna.
» Därför.
därför.
därför att jag inte har några pengar.
Och man får inte ut några pengar ur sparbanken förrän efter åtta dagars uppsägning, och då tänker jag reali- sationen är slut! » tillade hon och vände sig om med ett triumferande leende alldeles som ett barn, då det hittat på ett riktigt elakt skälmstycke.
» Mamma ska ' få låna pengar af mig, » in- föll Ida hastigt.
» L å n a.
af dig?
— Nej tack, mitt barn, har du några styfrar öfver, så behöfver du dem allt själf. » » Visst inte, mamma.
Jag går i middag och säger upp 25 kronor i sparbanken, och då får jag om åtta da ' r igen, hvad jag lånat till tyget. » Modern släppte handdukshögen och vände sig häftigt om.
» Tjugufem kronor!
Ä ' ni alldeles från för- ståndet, barn?
25 kronor, som ni skulle kunna få hvar sin klädning för?
Aldrig ett öre öfver 15, hör ni det, inte ett öre öfver 15 till en sådan lyxartikel, som jag inte det ringaste behöfver, utan bara gör för Idas alla tokiga fantasier om att min gamla nattrock skall gå och spöka.
Men inte ett öre öfver 15.
» » Men, söta mamma, det är o m ö j l i g t.
» » Nej flickor, ni får inte bråka med mig, jag orkar det inte, » afbröt modern och fick plötsligen det milda, barnsligt hjälplösa uttryck hon ibland kunde ha i sina ögon, » jag vill inte taga ut mer än 15 kronor.
» » Nåja, vi få väl försöka, » suckade flic- korna, » men inte blir det lätt. » Det var icke utan, att då middagsstunden nalkades och flickorna skulle komma hem, fru Björk kände sig litet orolig och nyfiken på, om de köpt tyget eller ej.
Det var i den lilla fruns lif någonting så oerhördt att få ett nytt plagg — vanligen brukade hon sätta ihop sina klädningar af gammalt — att det icke var underligt, om hon kände sig upprörd öfver en dylik tilldragelse.
Nu hörde hon nyckelns skrammel i tambur- dörrn och strax därpå flickornas steg och rö- ster.
Men hon låtsades icke om någonting; då flickorna kommo in i rummet, nickade hon blott ett välkommen och fortsatte att duka bordet, under det hon dock hastigt och för- siktigt sneglade åt sidan för att se, om något paket syntes till.
Ida höll ett stort paket under armen.
Tänk bara, hvad så mycket tyg skulle kosta!
» Ja, nu lilla mamma, nu har » det vidun- derliga » skett! » utropade Ida, i det hon skrattande höll fram paketet mot modern, » tyget till nattrocken är köpt! » » Jaså, ja det var bra, det, » svarade mo- dern med en ännu misstänksammare blick på paketet, » nå, hvad kostade det? » » Bara sex kronor, » svarade Ida sväfvande och utan att se på modern.
Förhållandet var, att tyget kostade åtta kronor, och att Ida själf lagt till två, men som hon var alldeles ovan vid att narras, hade hon svårt att få äfven denna lilla nödlögn öfver läpparne.
Fru Björk såg något flat, men mycket för- nöjd ut.
» Nåja, det måste jag bekänna inte var dyrt, » sade hon, » tack ska ' du ha, min flicka. » Hon sträckte fram handen efter paketet, som Ida lämnade henne.
Därefter vände hon ett par gånger på det, synade det noga och stoppade det under armen för att gå och lägga det i sin byrålåda.
Det var icke ofta fru Björk fick emottaga bref eller paket, men när det någon gång skedde, tyckte hon icke om att i brådkastet öppna dem.
H o n kände ett för- siktigt, misstänksamt begär att en liten tid få gömma dem, fundera och vända på dem och så i ensamhet och stillhet bryta dem och se, hvad de kunde innehålla.
» Nå, men ska du inte öppna det, mamma lilla? » utbrusto flickorna.
» Jo bevars, men vi ska äta först, » svarade modern och höll hårdt i paketet med bägge händerna.
» Nej tack, nu kan du unna oss att få visa det! » utbrast Ida, i det hon skämtsamt ryckte paketet ifrån modern och därefter öppnade det och bredde ut tyget öfver en stol.
» Nå, är det inte vackert kanske? » » Ja, » svarade fru Björk, sedan hon gran- skat tyget och nupit däri, » men inte passar det till nattrock, inte!
Det är alldeles för ljust och elegant.
Jag har just sett efter, att Marias söndagsklädning börjar bli nött, därför är det bäst, att du tar det här, så kan man ju alltid se ' n vid ett tillfälle köpa ett nytt till min nattrock! » Bägge flickorna brusto ut i ett skratt, så hjärtligt att frun mot sin vilja tvangs att skratta med.
» Nej, mamma lilla, det var ett bondförsök så groft, att du skulle skämmas däröfver. » » Ett » bondförsök », sådana uttryck, » putt- rade frun misslynt, » det är bara ni, som äro så morska och bestämda, att en ann ' stackare knappast får ett ord med i laget. » » Jo, det får du visst, det är du som be- stämmer allt, nu ska ' du t. ex. bara bestämma, hvilken dag du vill profva, så skola vi säga till en sömmerska? » » Profva, » svarade frun med den mest af- kylande likgiltighet, » åhja, nog hinner vi med det, tänker jag.
Hjälp mig nu att lägga ihop tyget, så det kommer i sina veck. » Frun och Maria lade nu omsorgsfullt ihop tyget, hvarefter hon rullade in det i en hand- duk och därofvanpå papperet.
Så stoppade hon ned det i sin byrålåda, bredde för sä- kerhets skull ännu ett plagg öfver det, läste lådan och stoppade nyckeln på sig.
Flickorna gåfvo hvarandra en förtviflad blick.
D e förstodo bägge, att det stackars tygstycket härmed invigdes till en lång, frid- full hvila i moderns byrålåda.
Deras aning gick mycket riktigt i fullbor- dan.
Två månader låg tyget orubbadt i byrå- lådan, och alla öfverläggningar, om hvem som skulle sy nattrocken alla förslag och påmin- nelser därom ledde icke till något annat resultat, än att fru Björk, medgaf att natt- rocken finge sys.
Hvem som skulle tillverka den, var omöjligt att bestämma.
Men en dag då de kommo hem vid mid- dagstiden, möttes de af att modern med ett förnöj dt leende utropade: » Nu, kära barn, ska ' ni inte längre behöfva käxa om nattrocken.
Nu vet jag, hvem som skall sy den! » Fickorna gåfvo hvarandra en förskräckt blick.
Hvad i allan dar hade modern nu fått tag i för en gammal harpa till sömmerska?
» Ja, kan ni tänka er, hvem som har varit här, » fortsatte den lilla frun med ögonen tindrande af belåtenhet.
» Nej, det kan vi sannerligen inte! » » Jo, gamla mamsell Lestrad, ni minns, hon som bodde i sexan vid Nygatan, och som ibland brukade hjälpa mig litet med sömnad, då ni voro små! » » Jaså, hon som vi brukade kalla » grisen », därför att hon hade sådana lustiga ögon? » svarade Ida med en liten föraktfull dragning på öfverläppen.
» Just hon.
Det är hon som sytt min första nattrock, ska ' ni veta, nu ska ' hon få sy den här också.
Hon gör det billigare än någon annan, hon vet, hur jag vill ha det, och så behöfver jag inte genera mig för henne, utan kan behålla vadden och bitar af fodret.
Det var en riktig lycka, att hon kom. » » Nej, söta mamma, henne får du rakt inte
ta '! » utbrast Ida förtviflad.
&gt;Hon kan inte sy • • • ' * » Hon skulle bara förstöra nattrocken, » ifyllde Maria.
Men frun var obeveklig.
Lestrad skulle sy nattrocken: mamsell Lestrad påminde henne om forna, lyckliga tider, mamsell Lestrad var en fattig, pröfvad kvinna, som förstod man kunde taga vara på ett gammalt lappadt foder, utan att därför vara snål.
Mamsell Lestrad ville hon ha och ingen annan.
Flickorna insågo, att det ej lönade mödan fortsätta med några motsägelser, och efter en lång stunds öfverläggning om dag och timme, om inköp af foder, knappar etc. fastställdes det ändtligen, att lördags eftermiddag skulle mamsell Lestrad komma och taga mått af nattrocken.
Det var i dag måndag, således nära en vecka till den stora händelsen skulle äga rum.
Flickorna voro, oaktadt missnöjet med moderns val af sömmerska, mycket belåtna åt, att ett beslut ändtligen fattats, och framkastade allt emellanåt små glada betraktelser öfver den lyckliga timme, då de ändtligen skulle få sin kära, lilla mamma iklädd en ny, vacker natt- rock.
Så randades då ändtligen lördagen.
Marias första känsla, då hon vaknade, var ' en ange- näm förnimmelse, att någonting roligt skulle hända i dag, hennes nästa en orolig undran, öfver att det var så ljust i rummet, och att hon vaknat af sig själf, ej som vanligt af moderns rop: » Klockan är sju, stig upp mina flickor! » Hon sprang hastigt upp, kastade en schal öfver sig och skyndade in i moderns rum.
» Mamma, älskade mamma, mår du inte bra, » utropade hon, satte sig på sängen, där modern ännu låg, och fattade med kärleks- full ifver hennes hand.
» Nej, inte riktigt, » svarade fru Björk med svag röst, » jag vet inte, hur det ä ' f a t t.
det gick inte att stiga upp, jag ville bara svimma.
så ropade jag på er, men ni hörde inte.
jag var så orolig, att ni skulle för- sofva er.
Men det är nog bara mitt van- liga onda.
om du vill koka upp litet vat- ten åt mig, så blir det säkert bättre.
» Ida kom nu också in, och bägge flickorna pysslade om modern efter bästa förmåga och försökte öfvertala henne att ändtligen icke stiga upp, förrän hon kände sig riktigt frisk igen.
» Och hvem skall då städa här och laga middagen? » svarade modern på deras böner och föreställningar.
» Nej, kära barn, det duger inte att ligga för en sådan här obetydlig- het.
» Men då hon efter flere försök att stiga upp märkte, att hon ej hade krafter härtill, måste hon slutligen lofva döttrarna att ej lämna sängen, förrän Ida, som skulle försöka att få ledigt, om en stund komme hem.
» Det är sant, gamla Lestrad skulle j u komma i dag, du får väl ge återbud till henne, » sade frun, då flickorna beredde sig att gå.
Det var icke utan, att hon kände en liten förnöjelse, öfver att profuingen måste uppskju- tas.
Och otydliga föreställningar om, hvilken vacker klädning det där nattrockstyget skulle bli åt Maria, gledo på samma gång genom hennes inbillning och framkallade ett belåtet småleende på läpparne.
Maria suckade.
» Ja, jag skall väl gå och säga återbud då, » sade hon, » jag ber henne komma om måndag i stället, då hoppas jag du skall vara frisk. » &gt;Om måndag, » upprepade den lilla gum- man liksom förvånad, » ja, gör det, » tillade hon hastigt och såg framför sig med en drömmarde blick, » gör det då.
» Det var med tungt hjärta Ida och Maria i dag begåfvo sig till arbetet.
D e plågades bägge af en aning, som de ej ville erkänna ens för sig själfva: att modern ändå skulle besegra dem, att någon ny nattrock aldrig skulle bli sydd.
Hade det icke alltid gått därhän, att, hur mild och undfallande hon än var, i en punkt, i deras kärlekstvister, blef hon dock den härskande.
Då det gällde att försaka och lida, att uppoffra sig, då hade hon varit mycket starkare än de.
Och låg det icke i denna tysta, försakande moders- kärlek en hemlighetsfull kraft, som äfven denna gång skulle besegra dem?
Hon kom ej upp vare sig på söndag eller måndag.
Hon var alltjämt illamående, frös och hade en plågsam värk i lemmarne.
Maria måste äfven på måndagen gå med återbud till Lestrad, och denna gång utsatte de ej någon annan dag för profning.
På tisdagen gingo de efter en doktor, och då han kom, sade han, att frun hade influensa, och att hon skulle hålla sig stilla och taga in china, men för öfrigt kunde han ej säga, hur det skulle komma att gå, då hon var så gammal och svag.
Ett par dagar förgingo utan någon föränd- ring.
Hvad som mest oroade flickorna var, att modern icke sade ett ord om att stiga upp, att hon, som annars hade så mycket bekymmer för hushållet och hemmet, nu icke ens talade därom, utan för det mesta låg med slutna ögon och halfsof.
Det var som om en stor, allt slukande trötthet plötsligen kom- mit öfver henne.
På torsdags afton föll hon i en dvallik sömn, men frampå natten vaknade hon upp och yrade under flere timmar.
Det var då mest den gamla nattrocken, som sysselsatte hennes tankar.