Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
R:mt till förbättrande af adjunkternes inom de veridsliga fakulteterna vid universitetet i Upsala lönevilkor, så att åt de sex efter tjensteälder äldste adjunkterne en årlig lön af 3,000 R:dr kunde beredas, äfvensom att det mätte tillåtas innehafvarne af de tvänne s. k. rörliga adjunkturerna att, i tur med öfriga akademi-adjunkter, avancera till högre lönegrad.
Stockholm den 14 November 1865. H. G. Lindgren.
W:o 48.
Af Professor Agardh:
Om anslag till lön åt en Professor » Geologi vid, Lunds universitet.
I Kongl. Majds nådiga Proposition om
Statsverkets tillstånd och behof har den förklaring blifvit lemnad, att med afseende på de många andra vigtiga behof, som vid denna riksdag taga Statens medel i anspråk, flera af de för universitetet begärda anslag dels icke, dels endast till minskade belopp kunnat tillstyrkas.
Under sådant förhållande torde universitetets representanter böra afvakta bättre tider.
Dock gifves det ibland de alldeles förbigångna behofven för Lunds universitet ett, för hvilket jag har trott mig kunna våga"en vördsam hemställan till Rikets Ständer.
Bland de naturhistoriska vetenskaperna finnes ingen, som för närvarande räknar flera idkare, ingen, sorn på lika kort tid af sin tillvaro såsom vetenskap lemnadt mera storartade resultat, ingen som mera ingriper pä andra vetandets områden än Geologien.
Börjande med att tyda frågor om de lägre naturalstrens successiva framkomst pä jorden och om sjelfva jordens utvecklingshistoria, har den slutligen vågat framlägga fakta, som pä ett oväntadt sätt belysa sjelfva menniskoslägtets äldsta historia, som ådagalägga menniskans tillvaro och uppenbara några af hennes lefnadsförhällanden långt före de tider, då historiens urkunder vidtaga.
Ingripande 110 Motioner i Presie-Slåndet 4865.
N:o 48. sålunda och i sin mån belysande andra vetenskapers områden, blir den geologiska vetenskapen i dubbelt afseende af vigt för nutidens studier.
Men geologien är af icke mindre vigt såsom hjelpvetenskap ät industrien.
En stor mängd af de produkter, som denna gör sig till godo finnas i sjelfva verket i jorden:
Det är geologien som lärer huru de der förekomma och hvarest de äro att söka.
Den har vid många tillfällen visat med hvilken säkerhet i uppgifter den kan gå industrien tillhanda.
Så uppskattas .den också i utlandet.
England grundlägga en koloni på en aflägse strand, så är en af dess första åtgärder att ditsända naturforskare för att efter geologiska data fä utrönt hvilka produkter man der har att vänta, likasom efter de vexter, der finnas, kunna sluta hvad kultur der kan frambringa.
Vårt. gamla Sverige är rikt på skatter dolda i jorden, men vi känna dem i sjelfva verket allt för litet.
Jag behöfver såsom stöd härför endast åberopa tvänne underrättelser, som dessa sista dagarnes tidningar innehålla ifrån Skåne: om ett kritlager, som under innevarande år gifvit upphof till en storartad fabriksanläggning, och om en begynnande exploitering af stenkolslager, som måhända kunna blifva en säkrare källa till välmåga än mången nu torde föreställa sig.
Det är möjligt, ja! det är nära nog säkert att både kritlager och stenkolslager kunde äfven på andra ställen tillgodogöras.
Ständerne hafva visserligen gifvit anslag till Sveriges geologiska undersökning.
Denna har hittills endast utsträckt sig öfver några få af det mellersta Sveriges provinser; omkring ^:del af Sveriges yta är för närvarande undersökt.
Men om någonstädes uttrycket tid år penningar är berättigadt, torde det gälla med afseende på de skatters tillgodogörande, som ligga i jorden.
Det är dessutom icke nog att en geologisk undersökning göres och att de undersökta delarne kartläggas.
Kartorna måste kunna begripas och betydelsen af de upplysningar, de lemna, kunna vederbörligen uppskattas.
Vi behöfva icke blott kartor, men äfven kunskaper, kunskaper spridda till den allmänhet, som skall draga nytta af undersökningarne.
Det norra Sveriges geologiska rikedom ligger hufvudsakligen i dess malmer.
Grufvornas bearbetning under århundraden har måhända der öfvat ögat för igenkännande af liknande malmer pä andra ställen.
Skåne, med en annan slags rikedom, nedlagd i yngre formationer, har icke ens haft routinens öga för utfinnandet och igenkännandet af hvad som händelsevis kommit i dagen.
Om således någonstädes, skulle här geologiska kunskaper blifva till gagn.
Skåne har visserligen haft sina geologer och några af dem, som Sverige för närvarande ega i den rigtningen de utmärktaste, hafva varit lärare vid Lunds universitet.
Men geologien har varit för dem såsom lärare endast ett bi-studium; den har icke varit ämne för fortsatta föreläsningar och erfarenheten torde hafva lärt, att det är först med de offentliga föreläsningarne vid universitetet, som kännedomen af en vetenskap hos oss allmännare sprides.
Nordens öfriga universiteter, likasom väl utlandets flesta, hafva sina lärosto - Motioner i Préste-Ståndet 1865.
N:o 49. lil lar i geologi; det är således älven för att göra Lunds universitet i detta afseende med deni likställigt, som jag vågar vördsamt föreslå, att Rikets Ständer behagade till en Professor i geologi vid Lunds universitet, att uppföras pä ordinarie staf, anslå lön 4,500 R:dr R:int.
Stockholm den 14 November 1865. J. G. Agardh. N:o 49.
Hofpredikanten RosCIlillS:
Om förbättring i lönevilkoren för Landskamererare och Landträntmästare i Gotlands, Jemtlands samt Wester- och Norrbottens län.
Undertecknad finner sig föranlåten, att härmed till Rikets Ständers behjertande vördsamt erinra om ett missförhållande, som, rörande landskamererares och landträntmästare» löner, är rådande inom vissa län.
Händelsen är att bemälde tjenstemän i ordinarie inkomst efter stat i tjugo län åtnjuta en lön, landskamererare af 4,000 och landträntmästare af 3,000 R:dr Runt; men inom de öfriga fyra länen, nemligen Gotlands, Jemtlands, Westerbottens och Norrbottens, är de förres lön endast 3,500
R:dr och de sednares ‘2,500 R:dr.
Att se någon rimlig rättsgrund för denna olikhet faller sig svårt, att icke säga omöjligt; ty om ock någon liten olikhet, hvad göromålen angår, inom olika län möjligen skulle förefinnas, — sä äro dock berörda tjenster allestädes lika magtp åligg ande och ansvarsfulla; och hvad man med visshet känner, är att dessa tjenster inom de fyra uppräknade länen sä sysselsätta sin man, att han icke har någon tid öfrig att egna sig åt, förvärfvandet af biförtjenster.
Skulle således återstå, att i denna fråga fästa uppmärksamheten på nödvändiga större och mindre lefnadskostnader.
Men äfven här röjer sig icke någon olikhet, som innebär giltigt skäl till den olikhet i aflöning, hvarom nu är fråga; ty hvad åtminstone städerna Östersund, Umeå och Luleå angår, så har sig undertecknad väl bekant., att lefnadskostnaderna der under de sednare åren så stigit, att de näppeligen äro mindre, än i någon annan stad i vårt land.
Rättvisa och billighet synas således fordra, att landskamererares och landträntmästares, i de meranämnda fyra länen, löner höjas till jemnlikhet med samma tjenstemäns löner i de öfriga länen.
Och som nu ett särdeles lägligt 112 Motioner i Preste-Ståndet 1865.
N:o 50. tillfälle dertill synes erbjuda sig, dä reglering af landsstats-tjenstemäiinens löner skal] till behandling förekomma, så har undertecknad ansett rätta tiden vara inne till framställandet af ofvanberörda erinran.
E. A. Rosenius.
.\:o 50.
Rosenius:
Om'ion för en tredje lärare vid läroverket i Skellefteå.
Som lärjungarnes antal vid Skellefteå, endast med två lärare försedda, elementarläroverk är efter annat allt mer börjat ökas, sä att det nu uppgår till nära 50, och således är större än i Piteå elementarläroverk, som nu endast har 47 lärjungar, men fyra ordinarie och en extra-ordinarie lärare, och all anledning är att sluta dertill, att. i mån af den redan mycket folkrika traktens folkökning, berörda läroverk kommer att städse allt mer freqventeras, — sä ligger det hardt när utom möjlighetens område att tvånne lärare, huru skicklige och nitiske de i utöfningen af sitt kall än må vara, mägta tillbörligt bestrida undervisningen.
Deras kropps- och själskrafter mäste genom öfveransträngning dagligen allt mer slappas och undergräfvas på samma gång, som lärjungarne, medvetet eller omedvetet, blifva lidande genom brist pä den undervisning, som under andra förhållanden skulle kunna dem meddelas.
Detta har icke allenast bemälda läroverks Inspektor, Doktor Nordlander, jemte läroverkets lärare, utan ock alla andra bildade personer inom detta samhälle och nästgränsande socknar med bekymmer börjat behjerta; och det är på deras enträgna begäran och uppmaning, som jag dristar härmed vördammast väcka Rikets Ständers uppmärksamhet på saken och i djupaste ödmjukhet anhålla, att lön för en tredje lärare vid meranämnda läroverk måtte beviljas.
Stockholm den 14 November 186-5. E. A. Rosenius.
Motioner % Preste-Ståndet 1865.
N:o 51. 118 N:o 51.
Af Kongl. Hofpredikanten HosCIlillSS
Om åtgärder till förekommande af oloflig huggning å kronoskogar, m. m.
Då det är ett faktum, att i de norrländska kronoskogarna, trots jägeribetjeningens stora vaksamhet och nit, oloflig huggning årligen eger ruin i stor skala, hvilket, mångfaldiga andra talande exempel att förbigå, tydligt bevisas af de stora beslag å sågtimmer, som under sistlidne vinter och vår gjordes i Umeå elfdal, och att mångfaldiga sätt och medel till det olofligt huggnas fördöljande användas, såsom, bland annat, timrets nedstickande i stora massor här och der under isarna, hvilket gör dess ertappande och tagande i beslag nära omöjligt, och hvadan man med visshet kan beräkna, att det blott, är en jemförelsevis ringa del af allt det olofligt huggna, som af jägeribetjeningen åtkommes, helst man icke allenast under dess spaningar städse söker missleda densamma, utan ock står färdig med falska och lögnaktiga uppgifter, sä snart, större eller mindre del af det oärligt förvärfvade godset råkar i fara, — så synes det vara hög tid att man försöker några nya mått och steg, som, om möjligt, kunna hämma de olofliga tillgreppen och all den demoralisation, som dermed är förenad oell derigenom allt. mera alstras.
— Kronan går nu årligen miste om stora summor, hvilka henne i hemlighet undansnillas.
Att stränga lagbestämmelser och utsätta höga vitén här, der arealen är sä utomordentligt vidsträckt, lika litet hjelpa, som jägeribetjeningens vaksamhet, torde redan genom erfarenheten vara tillräckligt ädagalagdt.
Det synes, som vore det under sådana omständigheter rådligast, att, då en sågverksegare för bedrifvande! af sin sågverksrörelse ärligen är i behof af ett visst antal timmer och han från egna eller skattem ann a-skogar icke kan erhålla detta antal, utan i mer eller mindre mån måste anlita kronoskogar, — man ocklemnade honom rättighet att få det behöfliga antalet mot den bestämda afgiften till kronan ät sig utstämpladt, för så vidt sådant med skogens framtida bestånd kunde finnas förenligt.
Får han det, så är han tacksam derför, helst han då undgår den svåra frestelsen att genom olofliga tilltag kränka sitt och andras samvete och icke behöfver frukta att större eller mindre del af hans timmer-förråd tages i beslag, och då får ock kronan sitt; men i motsatt fall går kronan miste om en stor del af sin lagliga rätt — på samma gång som skogen våldsamt och utan urskilning sköflas Bih. till E SL Prot. 1865 & 1866. 11 Sami 2 Afd. 15 114 Motioner i Preste-Slåndet 4865, N:o 54. och det ofta just på de trakter, — der den helst borde vara fredad.
Det är i betraktande dels häraf och dels, att vatten- och ångsågningen synes företrädesvis böra gynnas, emedan större och mindre sågblock under sådan sugning bäst och huldast behandlas, då vid handsägningen deremot, aila andra olyckliga följder af densamma oberäknade, blocken icke allenast illa skäras, utan ock skogen i öfrigt handhafves pä det mest ohulda sätt, — som undertecknad härmed ville vördsammast föreslå, att ett stadgande måtte tillkomma, hvilket, under vilkor, som ofvan närnndt är, ett sorgfälligt iakttagande af hvad skogens bestånd kan kräfva, berättigade egare af vatten- och ångsågar att få det antal timmer de behöfva, åt sig utståmpladt.
— Men, som ingen bör gynnas tili andras skada, och, som erfarenheten visat, att, då timret löst släppes i större elfvar och strömdrag, det icke allenast här och der i förekommande forsar mer och mindre fastnar och hopar sig och således betydligt hindrar alla der trafikerande och uppenbart föranledt, och föranleder spillandet af många menniskolif, utan ock förstör många dyrbara fisken, samt, der lågländta ängar vid strömdragen äro belägna, vid högre vattenstånd utbreder sig i stora massör öfver desamma, hvadan dessa dels af timret och dels af bark och annat afskräde, som bl ifver qvarliggande, förderfvas och dessutom stora grässträckor nedtrampas och, så att säga, n ed mangi as, dä timret omsider, ofta kort före bergningstiden, framrullas till strömdragen och således en stor, men icke lätt beräknelig och just derföre samt för vårt invecklade, stor tidsutdrägt vanligen medförande och således ogerna anli tade rättegångsväsendes skull, sällan ersatt skada årligen tillskyndas ängarnas egare, — så måste jag lika vördsamt föreslå, att, i sammanhang med ofvan, til! värnande och förvarande af Kronans rätt, påyrkade berättigande ät egare af vatten- eller ångsågar, desse mätte, vid förlusten af sitt timmer, åläggas att i större elfvar och strömdrag låta nedföra detsamma i ordentliga flottor och att, vid enahanda hot, varans förlust, all flottning, vare sig af timmer eller vid sommarens början färdiga plankor och bräder, afsluta, för så vidt vigtigare. bevisliga naturhinder icke möta, innan Juni månads utgång eller sednast den 10 Juli hvarje är: ty om flottningen längre fortsättes så kunna icke privilegierade eller i bemälda strömdrag eljest tillåtna större och mindre fisken med någon nytta och framgång idkas.
N:o 52. 115 N:o 52.
Hofpredikantcn RosCflills; Om anslag lill utdikning af kärr och mossar i Wester- och Norrbollens län.
Att Norrland trän äldre tider varit af Sveriges Ständer mindre gynnadt och omhuldadt, än de flesta af vårt lands öfriga provinser, är en sanning, som ingen lärer kunna jäfva.
Anledningarna dertill hafva varit många; och till de väsendt1 igaste torde man fä räkna, att man i den mellersta och sydliga delen af landet i allmänhet och i det längsta hyst den föreställningen, att denna föga folkrika, fjerran och under ett kyligare luftstreck belägna provins vore sä ödslig, steril och ofruktbar, att nästan alla uppoffringar på densamma skulle fruktlöst förspillas.
Denna på obekantskap med landet hvilande föreställning eller fördom har emellertid under de sednaste decennierna allt mer böijat skingras.
Man har lärt känna, att denna provins icke allenast är rik på malmfält och vidsträckta, om ock numer betydligt medtagna, skogar, utan ock att dess jordmån är sådan, att den, om alla der befintliga odlingsbara trakter en gång blifva odlade, kan. med undantag för någon gång inträffande svårare missvextär, erbjuda bröd nog åt en mångdubbelt större befolkning och således, så att säga, har för sig en stor framtid.
Följaktligen hafva ock Ristets Ständer under de sednaste riksdagarne ådagalagt en jemförelsevis större beredvillighet att bevilja anslag till nya vägars brytande och gamlas omläggande och förbättrande, samt till understöd för vissa odlingsföretag inom bemälda provins.
Men på samma gång, sorn detta tacksamt erkännes, kan man icke underlåta att erinra derom, att dessa understöd dock äro ringa och obetydliga i jemförelse med de mångfaldiga understöd, som ännu på den sednare tiden kommit de flesta öfriga provinser till del.
För att här förbigå andra, må vi endast påminna örn — de dyra jernvägar, sorn pä den sista tiden äro sträckta i olika rigtningar genom landet, medan somliga socknar i Norrland blott hafva en enda eländig körväg till föreningsband med kustbygden och andra ännu helt och hållet äro i saknad deraf.
— Gemensamt med andra fastighetsegare inom landet står emellertid Norrländningen i ansvar för det till 80,000,000 R:dr Rtmt uppgående jernvägslånet.
Oell om han under sådana förhållanden skulle hysa anspråk derpå, att de, sorn redan draga nytta af dessa jernvägar och af många andra förmå - 116 Motioner t Preste-Ståndet 4865.
N:o 52. ner, som dels hafva blifvit dem sjelfva och dels deras förfäder beredda, nu med större deltagande och frikostighet skola börja tänka på och söka afhjelpa hans mest framstående och trängande behof, — så lärer ingen kunna neka, att han dertill har största skäl.
Hvad Norrländningen nu mest behöfver är, att dels få fullt farbara körvägar, så att han framförallt i hårda år må kunna från bättre lottade kustsocknar eller från vid hafvet boende köpmän hemta sina vigtigaste lifsförnödenheter, och dels hjelp att förmildra den frostländighet, hvaraf här de flesta trakter ännu i mer och mindre mån lida.
Denna frostländighet beror icke så mycket af ortens latitud, som icke fastmer af de kärr och sanka eller åtminstone vattenrika mossar, som upptaga en icke ringa del af synnerligast Wester- och Norrbottens areal.
Sä snart Juni och Juli månader, under hvilka man här lefver, så att säga, i ljusets land, hafva gått till ända och solen för några timmar hvarje natt börjar gömma sig bakom bergen, uppstiga redan kalla dimmor frän dessa kärr och mossar och lägra sig försåtligt öfver odalmannens åkerfält.
I lyckligare fall efterlemna de der endast smittan till den sjukdom å den vexande grödan, som man vanligen benämner rost och som alltid, ehuru i mer och mindre mån, förminskar den väntade äringen; men icke sällan händer ock tyvärr, att de medföra så mycken kyla, att fälten deraf helt förhärjas och landtmannen på en gång ser sig beröfvad sin mödas lön.
Han känner dessa sitt åkerbruks svåraste fiender väl, han har dem oftast i sin närhet, han fruktar dem årligen, och hvad skulle han högre önska, än att de kunde besegras eller, ännu bättre, helt utrotas; men dertill finner han sig oftast för svag.
I sin förtviflan skrider han stundom till de största ansträngningar, han uppbjuder sina egna och de sinas yttersta krafter till en och annan stormlöpning; men slutet blifver vanligen att han utmattad och kanske dertill skuldsatt måste vika för den honom öfvermägtige fienden.
Men är han då oöfvervinnelig?
Mägtigare fiender till vårt landtbruk, än de, som ligga i dessa kärr och mossar, hafva förut besegrats i vårt land; och en gång besegrade skola de fiender, om hvilka här är fråga, förvandlas till vänner, — till vänner, som med rika gåfvor åt kommande, om icke närvarande, slägten godtgöra de förhärjningar, som de hafva tillskyndat deras förfäder.
De skola i sitt från tidens begynnelse ofruktbara och hvilande sköte bära rika och herrliga skördar, och sålunda komma att äfven från Regeringens och Statens skuldror lyfta den tunga bördan af bekymmer och omsorger för ett folk, som nu så ofta i sin nöd tvingas att ropa om hjelp. Nåväl, huru skola dä dessa fiender kunna besegras?
Jo, conjuncta valent . . .
Må det blott, såsom det bör, blifva en riksvigtig angelägenhet, att förvandla vårt vidsträckta Norrland till en fruktbärande provins och segern skall vara lätt vunnen!
Genom gemensamma årliga uppoffringar skola vi skänka Norrländningen det understöd, han behöfver, för att blifva sitt jordbruks svåraste fiender öfvermägtig.
Och sedan kärr och mossar äro utdikade och icke mer sprida död och förödelse öfver hans åkerfält, skola dessa sednare genom den städse rikare afkastningen gif - Motioner i Preste-Ståndet 1865.
117 va honom styrka nog, att, utan Statens mellankomst, å de förra anställa vidsträckta odlingar.
Så skall ock Norrland kunna blifva ett blomstrande och fruktbart land!
Och hvad kan för samtid och framtid löna sig bättre, än att söka dertill uppbringa detsamma?
Derföre dristar undertecknad härmed vördsammast och med de bästa förhoppningar, helst större summor för vida mindre vigtiga ändamål nu begäras och torde komma att beviljas, hos Rikets Höglofl.
Ständer anhålla om ett ärligt anslag under nästa ordinarie statsregleringsperiod af 50,000 R:dr R:mt för Westerbotten och 50,000 R:dr samma mynt för Norrbotten till understöd för utdikning af kärr och mossar, hvilka dels befunnits vara för jordbruket förderfliga och dels åro sådana att de genom utdikning sjelfva blifva odlingsbara.
Dessa summor synas böra ställas under Konungens Befallningshafvandes i hvartdera länet vård och disposition, för att, efter sig företeende behof, utdelas till större eller mindre fyllnad i de omkostnader, som beniälde utdikningar komma att medföra, enligt vederbörande agronomers besigtning och af dem upprättade kostnadsförslag.
Stockholm den 14 November 1865. E. A.
Af Professor Ribbing; Om. förbättringar i Akademi-adjunkternes löneförmåner.
Ehuruväl en allmän revision af Universitetslärarnes löner utan allt tvifvel förr eller sednare blir af nöden och, såsom jag hoppas, universiteternas kansler skall taga denna angelägenhet i sin hand, finnes det dock en klass af akademiska lärare, i afseende å hvilkas löneförmåner frågan om åtminstone någon förbättring ej billigtvis tål uppskof.
Denna klass är akademi-adjunkternes, åtminstone inom de verldsliga fakulteterna.
Akademi-adjunkturerne utgöra numera ej, såsom förr, blott exspektans-platser.
Jemte denna för universitetets framtid högst vigtiga betydelse, eller att adjunkterne utgöra den plantskola, hvarifrån skicklige professorer hufvudsakligen skola utgå, hafva vid dessa lärareplatser allt mera åligganden blifvit fästade, till följd af hvilka fordringarne för kompetens till deras erhållande hafva måst stegras, deras innehafvares ställning vid universitetet allt mera närmar 118 Motioner i Preste-Ståndet 1865.
N:o 55. sig professorernas och tjensternas skötande innefattar allt flera göromål.
Enligt no gällande universitets-statuter är adjunkt lagligen förpligtad, att vid professors förfall eller afgång sköta hans embete, under det förut i likartadt fall det lediga embetets åligganden skulle fördelas mellan professorerna i närmast béslägtade vetenskaper, hvadan nu mera ingen till adjunkturs erhållande rätteligen kan erkännas kompetent, som ej i och med detsamma visat prof på kompetens till profession.
Alla adjunkter hafva sig nu mera offentliga föreläsningar ålagda, och detta, med vetenskapernas fortgående utveckling och deraf följande nödvändighet af en allt större arbetets fördelning, sä, att i de flesta fall adjunkten dervid föredrar en del af den professionen tillhörande vetenskapen eller från en viss sida och synpunkt framställer denna, eller ock har sig anförtrodda en del af tili den hörande öfningar.
Adjunkterne hafva ändtligen, i män af det allt mer tillvexande antalet af studerande samt dermed ock af examinandi, måst öfvertaga examinerandet i vissa examina.
Ser man nu ä andra sidan på adjunkternes ekonomiska ställning, så må i afseende derå först anmärkas, att, såsom erfarenheten mer än en gäng visat, äfven verkligt skickliga akademi adjunkter nödgats vänta 10 år eller derutöfver innan ledighet uppstått, sorn kunnat föra dem till professionen; liksom det i allmänhet bör anmärkas, huruledes framgång på den akademiska banan, mer än på de flesta andra, är vansklig till följd af de ordinarie platsernas fåtalighet.
De löneförmåner, innehafvaren af adjunktur åtnjuter, äro 2,000 R:dr Runt, som efter tur visserligen kan ökas, men blott till 2,500 R;dr.
Det må derföre ingalunda vara oväntadt, att se unga vetenskapsidkare, och företrädesvis just de skickligaste, som lättast på andra banor kunna komma fram, tveka att qvarstadna vid universitetet, eller, om de derstädes såsom docenter blifvit anställda, alltför skyndsamt och mangrant åter lemna det, när vare sig den praktiska embetsmannabanan, elementarläroverkets öfre afdelning eller de industriela yrkena lofva dem långt mera och säkrare än hvad de vid universitetet kunna påräkna.
Ty, för att ej vidare tala om de sist nämnda yrkena, huru mången ung läkare äfvensom jurist är det väl, som icke, med fallenhet för sitt yrke sam ordning i dess utöfvande, inom fä är kan vinna anställning och bereda sig inkomster, långt öfverstigande 2,500 R:dr.
En lektor erhåller efter i0 års tjenstgöring 3,000
E:dr, kan vidare stiga till 4,000 och såsom rektor till och med erhålla 4,500 R:dr.
En föreståndare för ett folkskolelärare-seminarium kan frän 3,000 Ruir erhålla 4,500 R;dr.
Slutligen må ej lemnäs oanmärkt, att vice bibliothekarien vid universitetet redan eger en lön af 3,000
R:dr, utan att denna tjensteman» befattning synes vara mera ansträngande än akademi-adjunkternes.