Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Men genom vidtagande af denna reform skulle dock föga vara vunnet för åstadkommande af ordning och reda i ifrågavarande hänseende, om icke tillika hos oss infördes de af Herr Grefve Sparre och Riksdags-fullmägtigen Anders Gudmundsson förordade Grund- och Hypoteks-böcker.
Då denna i flera andra länder inföida institution måhända är för flertalet af representanter föga känd, torde en kort antydan af dess beskaffenhet och ändamål här vara på sin plats.
Ifrågakomne fastighetsböcker böra i juridiskt hänseende vara ungefär detsamma som jordeböckerna äro i kameralt.
Hvar fastighet bör hafva sitt särskilda folium, eller flera efter hvarandra följande, allt efter behof; och der bör säker och bestämd upplysning vara att finna om allt, som i rättsligt hänseende kan vara eller blifva nödigt att angående fastigheten känna och hvarom underrättelse vid domstol bör kunna väntas.
Under hvarje egendom bör derföre i särskilda redigt uppställda afdelningar eller kolumner, som lätt falla i ögat, upptagas: först ägarens namn, hans åtkomst-titel och egendomens värde; — vidare alla inskränkningar i ägarens dispositionsrätt, såsom genom gåfvo-bref eller testamente utstakade vilkor, m. m., — och slutligen, på ena sidan, alla intecknade skulder, undantagsförmåner, arrenden, m. m., och, på den motstående, dödande, postposition eller relaxering af inteckningarna.
Och uti allt hvad boken sålunda innehåller måste fullt vitsord åt densamma tillerkännas, önskligt är ock, att, der så ske kan och såsom på åtskilliga ställen inom Tyskland redan äger rum, vid denna bok fogas en geometrisk karta, utvisande hvar särskilt fastighets jordområde.
En sådan anordning skulle måhända hos oss i den närmaste framtiden icke möta så särdeles stora hinder, i händelse den ställdes i sammanhang med det nyligen beslutade sockenkarte-verkets fullbordande.
En väl ordnad Grund- och Hypoteksbok blir sålunda, såsom rätteligen är vordet anmärkt, en tafla, der man med en enda blick öfverskådar hela raden af ägare lill hvarje fastighet, ser dess omvexlande värden för olika tider, och förvissar sig om beloppet af de skulder, som dervid häfla, eiler beskaffenheten af de öfriga gravationer, som följa egendomen åt.
Vid försäljning är ägaren befriad från allt bekymmer att anskaffa åtkomsthandlingar: den enkla anteckningen i hypoteksboken är tillräckligt bevis om äganderätten, och köparen kan, om säljaren i Grundboken finnes antecknad såsom ägare utan inskränkning i dispositionsrätten, alltid vara viss att lagfart beviljas.
Vid upptagande af lån åter är en bestyrkt afskrift af egendomens folium i hypoteksboken likaledes tillräckligt äganderätts-bevis och tillika det säkraste gravationsbevis, — och vid denna afskrift kan långifvaren fullt trygga sig.
Inteck - 8 Lag-Utskottets Betänkande M 31. ningarna vinna således äfven det värde, som de naturligen äga, och skola I affärsmarknaden utan tvifvel eftersökas såsom de yppersta värdepapper, — en omständighet, som äfven skall bidraga att höja fastighetsvärdet i allmänhet och lätta möjligheten för hvarje jordägare att på jordbrukets fullkomnande använda de kapital, sorn försigtighet och en klok beräkning bjuda.
Beträffande lagfarts- och intecknings-protokollerna, så blefvo de genom ifråga varande institution visserligen icke öfverllödiga, men de förlorade dock sin nuvarande betydelse.
De skulle sedermera endast utvisa sältet, huru en anteckning i hypoteksboken tillkommit, och vara ett slags bihang till denna.
Det har redan blifvit anmärkt, att ifrågavarande institution är införd i åtskilliga andra länder.
Detta är, bland annat, förhållandet i flere af Tysklands stater: i några af dem var den till och med införd redan i förra århundradet.
I Frankrike åter, der en synnerlig oreda i ifrågavarande förhållanden länge varit öfverklagad, är dock nu mera äfven grunden lagd till ett bättre sakernas skick i detta hänseende, nemligen genom en den 23 Mars 4 855 utfärdad lag, benämnd Loi sur la Tran scription en maliere hypothécaire.
Denna lag, hämtad från ett förslag, som redan 4854 hade genomgått andra läsningen i Franska nationalförsamlingen, då denna upplöstes, synes i det närmaste reglera förhållandena i enlighet med det i åtskilliga Tyska stater vidtagna sätt, och om än den Fransyska författningen icke är i alla hänseenden fullständig, förklaras den likväl af en Fransk rättslärd vara den vigtigaste lag, som i detta ämne derstädes utkommit efter Code Napoléon.
Fördelen af en sådan institution äfven hos oss har länge varit insedd af åtskillige rättslärde.
Redan Lag-Kommittéen gjorde framställning derom i ett särskildt förslag till notariats-mrättning på landet.
Lag-Beredningen upptog äfvenledes samma fråga, men ansåg den icke hafva oskiljaktigt sammanhang med notariats-institutionen, utan införde i sitt förslag till Jorda-balk, 8 Kap. 49 § och 9 Kap. 52 §, stadganden om fastigbetsböcker.
Men så väl Kommittéen som
Beredningen betraktade dessa böcker endast såsom register till protokollerna eller tabellariskt sammandrag deraf, hvarföre icke heller nå gon föreskrift om uteslutande vitsord åt fastighetsböckerna var meddelad, äfvensom Lagberedningens förslag stadgade en särskildt bok för lagfarter och realservituter samt en annan för inteckningar.
Utskottet anser deremot, såsom redan blifvit an tydt, att blott en enda fastighetsbok bör hållas och att denna, så vida den skall uppfylla sin bestämmelse, bör erhålla en högre betydelse och följaktligen vara hufvudsak, vara den riks-likare, hvarefter alla rättsförhållanden i dessa hänseenden böra mätas.
För genomförande af de utaf Utskottet nu föreslagna reformer — lagfart af alla fång, hvarigenom fast egendom åtkommits, och inrättande af hvpoteks-böcker — erfordras likväl mer omfattande lagförändringar och preliminära föreskrifter, än alt Utskottets, af en ansenlig mängd andra göromål strängt anlitade tid, skulle medgifva utarbetande Lag-Utskottets Betänkande M 31. 9 utarbetande af förslag i dessa ämnen.
Dertill hörde, bland annat, en revision af alla nu gällande stadganden om lagfart och inteckning, dervid måhända borde tillses, huruvida ej fasta kunde försvinna och uppbudens antal inskränkas, äfvensom huruvida förnyelse af en vunnen inteckning vidare skulle erfordras.
För hypoteks-böckernas första uppläggning blifva väl äfven åtskilliga upplysningars infordrande och föreskrifters meddelande af nöden, hvartill förslag icke lämpligen synes kunna från Utskottet utgå Bland dessa föreskrifter anser sig dock Utskottet böra antyda en, nemligen att, genom en allmän författning och tilläfventyrs speciella stadganden för särskilda orter, bestämmes en viss preskriptionstid, den der måhända icke kan blifva kortare än ett tiotal af år, inom hvilka en hvar, som vill göra anspråk på äganderätt till fast egendom, som af annan såsom förment ägare innehafves, är pligtig att sitt berörde anspråk till vederbörlig
Domstol instämma, vid förlust af vidare talan.
En sådan generel, en hvar gällande anmaning, tilläfventyrs förnyade gånger kungjord, synes ingalunda vara någon för rättssäkerheten vådlig åtgärd, hvilket deremot vore förhållandet, om, såsom Erik Christensson föreslagit, Domstolarne skulle berättigas att i speciella fall, genom anslag å Rättens dörr och kungörelse i tidningarne, förelägga en okänd pretendent till en försåld fastighet att inom viss tid göra gällande sitt anspråk, vid förlust deraf.
En sådan kallelse kunde lätt förbises, och då åtgärder af detta slag redan, enligt hvad ofvan är anfördt, blifvit såsom vådliga förbjudna, kan Utskottet icke understödja Erik Christenssons berörda förslag, liksom
Utskottet finnér samme motionärs framställning i öfrigt icke lämpligen böra till någon särskild lagstiftnings-åtgärd föranleda.
Utskottet föranlåtes således vördsamt tillstyrka: 1 :o att Rikets Ständer måtte i underdånig skrifvelse, — med lillkännagifvande, det Rikets Ständer för sin del anse, det en hvar, som genom laga fång, af hvad beskaffenhet det vara må, åtkommit fast egendom, bör förpligtas att derå söka lagfart, samt att sådana Grund- och Hypoleks-böcker, som ofvan omförmälda äro, böra hos oss införas, — hos Kongl.
Majit anhålla, det Kongl. Majit täcktes låta utarbeta samt, der så ske kan, för Rikets näst sammanträdande Ständer framlägga förslag till de stadganden, som i nämnde hänseenden kunna erfordras och äro af beskaffenhet att böra antagas i den ordning 87 § Regering s-Fonnen bestämmer; — men 2:o alt hvad Erik Christenssons framställning i öfrigt innehåller icke må till någon åtgärd föranleda.
Stockholm den 15 Juni 1860. lith. till R.
Brot. 1859 & 1860. 7 Sami. 1 Afd. 15 Baft. 2 10 Lag-Utskottets Betänkande JV$ 32.
Ank. till Exp.-Utsk. den 26 Juni 1800, kl. 2 e. m.
Betänkande, i anledning af väckta förslag om meddelande af föreskrift derom, att arjskiften skola lill förvar vid domstol ingifvas.
I sammanhang med den af Riksdags-fullmägtigen Erik Christensson från Göteborgs och Bohus län inom Hederv.
Bonde-Ståndet gjorda framställning om åtskilliga föreskrifter till betryggande af besittningsrätt till fast egendom och underlättande af lagfart derå, hvaröfver i näst föregående Betänkande meddelats yttrande, har nämnde motionär äfven väckt det förslag, att stadgas måtte, det »alia arfskiften skola i stad inom 3 månader efter deras upprättande och å landet å det
Ting, som nast efter 3 månader från upprättandet infaller, hos domstolen i orten företes och i dess protokoll intagas, vid bot för sterbhusdelägare af 20 R:dr, hälften till åklagaren och andra hälften till socknens fattige.»
Äfven för detta förslag har motionären såsom stöd åberopat den svårighet, som under nu gällande lagstiftning ofta sig yppar, att anskaffa åtkomsthandlingar till försåld fastighet, och den deraf härrörande ovisshet i fråga om äganderätt till jord.
Ett sådant lagbuds vigt jemväl i andra hänseenden, såsom i tvister om rätt till arf, till börd m. m., har åter blifvit framhållen af Riksdags-fullmägtigen Torkel Nilsson från Christianstads län, hvilken, likaledes inom Hederv.
Bonde-Ståndet, äfven gjort framställning i ifrågavarande syfte och yrkat att »boutredningsmän eller sterbhusdelägare hädanefter skola vara pligtige till behörig domstol inlemna arfskiften till förvar och inregistrering på enahanda sätt, som för bouppteckningar i dylikt fall är föreskrifvet.» Lag-Utskottet, till hvars behandling dessa förslag blifvit öfverlemnade och som derjemte erhållit del af de inom Hederv.
Bonde-Ståndet deröfver afgifna yttranden, har dock icke funnit skäl att förslagen understödja.
Den med ifrågasatta anordning åsyftade fördel af trygghet och säkerhet för framtiden skulle hufvudsakligen endast falla sterbhusdelägarne sjelfve till godo, — och vilja de komma i åtnjutande deraf, Lag-Utskottets Betänkande M 32.
11 så är sådant dem icke enligt gällande lag förmenadt, enär det redan nu står dem fritt att, såsom icke heller så sällan sker, låta upprättade arfskiftes-instrumenter till domstolarne ingifvas.
Men att föreskrifva detta såsom en skyldighet, vore ett slags förmynderskap från Statens sida, som icke synes vara af trängande behof påkalladt och hvilket i detta fall så mycket mindre torde böra äga rum, som det föranledde till kostnader och besvär, de der måhända skulle kännas betungande för månget sterbhus.
För visshet om rätt ägare till fast egendom har Utskottet i sitt nästföregående Betänkande föreslagit mer genomgripande åtgärder.
Men i allt fall skulle för kontrollen öfver efterlefnaden af ett sådant stadgande, som motionärerne åsyftat, möta ganska betydande praktiska svårigheter, enär ingenstädes i lag finnes stadgad viss tid, inom hvilken arfskiften skola hållas, och stundom uteblifva de till och med alldeles, hvilket städse inträffar, då arfvingar besluta lefva samman i bo oskifto.
Förklarade nu arfvingar, som tillhöllos att förete arfskifte, det de icke upprättat något sådant, så synes det som åklagare eller domstol icke skulle kunna något dervid åtgöra, — och lagbudet blefve då utan betydelse.
Det är för öfrigt att bemärka, det förut okända tillgångar kunna yppa sig långt efter det ett arfskifte redan blifvet hållet, och det borde naturligtvis vara lika vigtigt att äfven skiftet öfver de nya tillgångarne, hvaribland kunde vara fast egendom, blefve till domstol ingifvet; men deröfver skulle åter kontrollen vara än svårare, för att icke säga rent af omöjlig.
Utskottet torde således äga fullt skäl för sin vördsamma hemställan, alt ifrågavarande förslag icke måtte af Rikets Ständer bifallas.
Stockholm den 4 5 Juni 1860. STOCKHOLM, tryckt hos E. Westrell, 1860, * Lag-Utskottets Betänkande M 53. 4 JfS 33.
Ank. till Exp.-Utsk. den 19 Juni 1860, kl. 1 e. m.
Belänkande, i anledning af vackt motion om antagande af ny Konkurs-lag samt nya lagur angående boskilnad och urarfvagörelse.
Under det halfva århundrade, som sednast förflutit, hafva icke mindre än tre särskilda konkurs-lagar hos oss varit gällande, nemligen lagarna af 1798, 1818 och 1830, — och redan för sju år sedan höjdes med värma sakkunnige mäns röster för antagande of en ny.
Detta märkliga förhållande i afseende å en af kredit lagstiftningens aldra vigtigaste delar kan icke tillfredsställande förklaras allenast af den hastigare vexling, som kreditlagar, jemförelsevis med andra, i allmänhet äro underkastade.
Felet mäste sökas deri, att man icke byggt konkurs-lagstiftningen på rikliga grunder, — att man förbisett affars-verksamhetens behof och förgätit alt konkurs-lagstiftningen bör hänföras till den speciela privat-rätt, som utgöres af handels-rälten, — att man sökt en historisk kontinuitet der, hvarest ingen stått att finna, och all man trott sjelfständigheten fordra, att fortfarande hålla kredit-lagstiftningen byggd på en inhemsk grund, som dock för längesedan sjunkit undan och hvarifrån vårt affärslif ingalunda uppspirat.
Handeln är nemligen till sin natur kosmopolit: den har varit det i alla lider; och öfverallt, der den icke fört ett tynande lif, har denna dess natur trädl i dagen.
En handel med nationell lynne kan således icke tänkas.
Men deraf blir ock en följd, alt äfven handels-r'alten är till sin natur kosmopolit och alt den hos alla handlande nationer bör hvila på enahanda principer.
Detta insågs redan i de äldsta lider.
Man spårar det redan under det Rom höll verldshandelns trådar i sin hand och än mer sedan dessa upptagits af medeltidens Italienska städer.
De hos dem utbildade handels-usancer spridde sig till alla handlande nationer och följdes såsom lag, äfven der de icke voro a( lagstiftaren uttryckligen bekräftade, hvilket dock ej sällan inträffade.
Äfven den mäktiga Hansan måste böja sig för dessa bruk.
Prat. 1839 & 1860. 7 Sami. 1 Afd. 16 Haft. i 2 Lag-Utskottets Betänkande M 83.
Så blefvo de bekanta i Sverige, och att de äfven här inom handelsverlden länge följdes, visar sig nogsamt af flere i enlighet dermed vidtagna stadganden.
1 följd af detta handelsrättens behof af allmängiltighet, kunde ock, under det Sverige stod på höjden af magt och betydelse, Gustaf II Adolf, ulan att träda vår sjelfständighet lör nära, i privilegierna för Göteborg upptaga vissa af den utländska handelsrättens principer, t. ex. den om ackord i konkurs, och till och med medgifva att der i staden finge dömas, dock endast »öfver borgrarne», äfven efter allmänna Kejserliga, Nederländska och andra lagar.
Dessutom gällde hos oss i sjuttonde seklet en särskild lag för behandling af köpmäns konkurser, deri det s. k.^ tvungna ackordet äfven förekom.
Handelsrätten var således på god väg att äfven hos oss virma en rationel utbildning.
Men fram emot medlet af förra århundradet, då Sverige nedsjunkit från sin fordna betydelse och rikets finanser kommit i det bedröfligaste skick, hämmades plötsligen denna utbildning: man slog in på en ny väg, öfvergaf de äldre riktigare principerna, skiljde icke vidare det ringaste på civilrätt och handelsrätt, och såg alldeles bort från de Europeiska coutumerna.
Så uppkom hos oss detta förvända kredit-lagstiftnings-svstem, hvari vi ännu stå snärjda och hvilket vi icke haft mod att bryta, oaktadt vi känna olägenheterna deraf vid hvarje skakning inom affärsverlden, — oaktadt vi dagligen se, huru del förorsakar oreda och osäkerhet i affärsrörelsen, huru det lockar en hvar att begagna sig af krediten och lefva öfver sina tillgångar, huru det är en outtömlig källa till oredlighet och bedrägerier.
Det är detta under Sveriges vanmaktsdagar antagna system, hvars bibehållande skulle utvisa vår sjelfständighet!
Det är detta egendomliga system, genom hvars ytterligare utbildning vi skulle söka att reglera de nu mera hos oss uppkomna handelsbruk och deraf härflytande rättsförhållanden, oaktadt vår nyvaknade handel, vår industriel utveckling, hvarigenom vi inträdt på den stora verldsmarknaden, hämtat sina usancer från den Europeiska affärsverlden och ingalunda inom Sveriges landamären!
Hvilket annat system som helst vore bättre än detta: vi hafva allt att vinna, ingenting att förlora.
Men det är ej svårt att finna det nya, som bör antagas.
Den Europeiska handelsrätten ligger öppen för oss och dess principer äro ingalunda för oss okända.
Att antaga dessa, är endast att återinträda på den väg, sorn vår lagstiftning en gång beträdde, men alltför snart öfvergaf.
Det är på den Europeiska handels marknaden, som handelsbrukens historiska kontinuitet är att finna: det är följaktligen äfven der, som handelsrätten måste söka sin.
Då nu konkurs-lagstiftningen är en af handelsrättens vigtigaste delar, såsom utgörande dess yttersta slutpunkt, följer ock deraf, att vår konkurs-lag bör vara bygd på enahanda principer, som öfriga handlande nationers, och alt, vid stiftande al en sådan lag, det är affärslifvets kraf, som i första rummet bör tagas i betraktande.
Den ytterliga vigt, som konkurs-lagstiftningen äger för affärsrörelsen, skönjes redan vid en blick på denna vår lagstiftnings yttre historia.
Så snart nemligen en Lag-Utskottets Betänkande M 33. 3 större rubbning inom penningeverklen ägt rum, har nästan alltid samtidigt dermed en ny konkurs-lag blifvit utfärdad, liksom framkallad af omständigheternas tvång eller af en lagstiftarens instinkt att konkurs-lagen bure skulden för en god del af den allmänna förvirringen; men alla de nya lagstiftnings-försöken blefvo endast paI— liativer, då man fortfarande byggde på samma grunder.
Redan för liera år sedan yttrades i en förtjenstfull uppsats rörande detta ämne följande träffande anmärkningar: »Vid hvarje period af penningcväsendets förstöring hafva, i afsigt att framtvinga ordning och redbarhet, stränga kredit-lagar påbjudits, och man har allt mer alvik it från förra tiders riktigare grundsatser i afseende på utsöknings- och konkursrätten.
Redan i 1750 års konkurs-lag och de klagoskrifter och författningar, som näst föregingo den, skönjer man dessa afvikelser i spåren af mynt-teckens-perioden ....
Efter Riksgälds-kontorets sedel-emissioner och näst före 1800 (1805) års realisation utkommo de s. k. 1798 års Förordningar, dikterade af samma reaktionära anda och bygdå på samma falska grunder som deras föregångare uti exekutiv- och konkurs-processen.
Ånyo vacklade myntvärdet, sedan, likasom vid sjuåriga kriget, kostnaderna för 1808 års krig blifvit kastade på Banken.
En ny sedelllod öfversvämmade landet, diskontrörelsen utvidgades och straxt efter det gifna moratorium följde 1818 års konkurs-lag, med bibehållande af alla grundfel från sina föregångare, och i samma anda följde en ny, 1850, samtidigt med de ifriga förberedelserna till 1854 års realisation.» Bagger man härtill, att 1857 års pcnningekris knappt hade inträdt förr än gällande konkurs-lags bristfällighet på det mest otvetydiga sätt sprang i dagen och genast fästade Rikets Ständers uppmärksamhet, så torde konkurs-lagens egenskap of integrerande del af handelsrätten ligga uppenbar för en hvar.
En erinran om detta förhållande gjordes redan af en år 1852 af Kongl. Maj:t nedsatt Kommitté, som fätt i uppdrag alt utarbeta förslag till ordnande af kreditförhållandena och låneanstalterna, så att »trygghet för framtiden kunde beredas emot de hvälfningar i penningeväsendet, hvaraf riket i förra lider rönt kännbara olägenheter.
» Denna Kommitté, som arbetade under ordförandeskap af den i våra kreditförhållanden klarseende Skogman och i April 1855 afgaf underdånigt betänkande, ädagalade der, med en slående styrka i bevisningen, vådorna för allmänt och enskildt väl af vårt gällande kredit-lagstiftnings—system och visade, alt det låg ett djupt ingripande misstag eller grundfel uti de principer, som genomgingo handels-Iagstiftningen.
»Detta misstag», säger Kommiltéen, »denna prima föns et origo mali ligger tvifvelsutan uti handelsrättens inblandning uti eller förblandning med civilrätten . . . .
Det är skilnaden dem emellan, så i grundsats som tillämpning, som i andra länder förmått all införa en punktuel ordning vid liqvider, en för både gäldenärer och borgenärer så lycklig skyndsamhet vid konkurser.»
Med värma förordade Kommittéen antagande af en ny konkurs-lag efter mönstret af den Fransyska, hvars principer voro antagna i konkurs-lagstiftningarna i de liesta Europeiska länder, såsom 4 Lag-Utskottets lielänkande M 33.
Belgien, Holland, (lera af de Tyska staterna och nästan aila Italienska, Spanien, Portugal, Grekland m. II.
Samma är som denna Kommitté afgaf sitt underdåniga Betänkande, uppdrogs åt tre rätlsliirde ali utarbeta åtskilliga vigliga lagförslag inom handelsrättens område, och redan i Februari månad 1854 var detta uppdrag fullgjordt
Bland de sålunda utarbetade lagförslag, af hvilka beklagligen blott ett enda ännu erhållit kraft af lag, nemligen genom Förordningen om handelsböcker och handelsräkningar, vai äfven förslag till ny Konkurs-lag.
Detta, på den Europeiska handelsrättens principer grundade, förslag var af synnerlig förtjenst, såsom det första, hvarigenom nämnde principer inpassades i vår lagstiftning, och jemväl betydelsefullt för framtiden, enär derigenom uppslaget var gifvet till ett nytt skifte i vår kredit-lagstiftning och den enda väg var utvisad, som på detta område hädanefter kan komma i fråga att beträdas.
Förslaget underkastades granskning af Högsta Domstolen, som dock yttrade betänkligheter mot vissa af förslagets principer, hvarförutan åtskilliga detalj-anmärkningar jemväl framställdes; och förslaget förblef derefter hvilanda inom Justitie-departementet.
Men 4857 års handelskris kom; den ena affärsmannen efter den andra nödgades afträda sina tillgångar till borgenärers förnöjande och se sig underkastad en lag, hvars oefterrättlighet gjorde den allmänna förvirringen än större och som, på samma gång den stängde all utsigt tili räddning för den redlige, af konjunkturförhållandenas omkastning störtade gäldenären, icke lemnade den rättsinnige borge nären annat hopp än att efter flerårig väntan såsom betäckning för sin fordran erhålla några få ur skeppsbrottet bergade spilror, hvaremot samma lag gaf eli ypperligt tillfälle lör sveket och oredligheten att rikta sig på andras bekostnad.
Och såsom betecknande för lagens orimlighet anmärktes jemväl att domstolarna icke vågade tillämpa den i all dess stränghet, utan medgåfvo uppskof, der sådant måhända icke lagligen bort äga rum.
Under dessa förhållanden, hvilka närmade sig till eli tillstånd al fullkomlig rättslöshet, fortgick förra riksmötet, och det kunde ej fela att ett så vådligt tillstånd skulle ådraga sig representationens uppmärksamhet.
Man fann att genom vära kredit-lagar det allmännas väl icke var bättre garanteradt än den enskildes äganderätt, och man fästade sig hufvudsakligen vid de grundsatser, hvarpå gällande konkurs-lag var bygd.
Pä hemställan af enskilde motionärer ingingo derföre Rikets Ständer till Kongl. Majit med en underdånig skrifvelse, deruti Ständerna, med förklarande, alt de ansägo vår konkurs-lagstiftning böra bringas lill närmare öfverensstämmelse med särskildt angifna, i (lera främmande länders lagar antagna grunder, tillika an~ höllo, att Kongl. Maj.t täcktes låta utarbeta och, der sä ske kunde, för Rikets näst sammanträdande Ständer framlägga förslag till ny Konkurs-lag, äfvensom till de delar af lagstiftningen i öfrigt, sora dermed stodo i oskiljaktigt sammanhang.
Lag-Ulskoltels lielänkande M 33.