Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Algonkinjägarnes skuggor jaga bäfrarnes och elefanternas själar, och på sina snöskors själar skrida de öfver snöns själ.»
Kvarlefvor af denna uppfattning af det liflösa finna vi ännu hos nordmännen.
Ja, t. o. m. i våra dagar döljer sig en räst däraf i namnen på skepp och lokomotiv.
Enär dessa te sig för ögat, som om de rörde sig af sig själfva, älskar människan att i dem liksom se ett lefvande väsen.
Något liknande gjorde äfven nordboarne, men de gingo längre.
Svärdet, som de buro, försvarade dem i striden; den kraft, med hvilken de förde det, tycktes det själf besitta.
Det var deras bästa och trognaste vän — hvarför skulle de då ej tilldikta det en själ?
Ofta drömmes det om svärd.
När man drömmer, att ett sådant brister, betyder det stor olycka eller död.
En kämpe Torbjörn anar döden vid sitt uppvaknande efter en dröm, hvari han såg sig hålla sitt goda svärd i handen; »men det sprang itu, så snart jag därmed gaf ett hugg», sade han.
Enligt Eddan vaknar konung Atle i sömnen och säger till sin maka Gudrun:
»Nyss ur sömnen mig nornor väckte»; — på sin dröm han ville tydning veta — »Jag tyckte, att du Gudrun, Gjukes dotter, mig med svekfullt svärd stack.»
Äfven den klädedräkt, hvari någon uppenbarade sig i drömmen för en annan, kunde värka betydelsefull.
Bittra tårar gråter en af sagornas kvinnor, efter det hon i en drömsyn sett sin broder träda henne till mötes i röd kortrock och röda strumpor, ty hon anar hans snara, blodiga slut.
En man drömmer sig klädd i en blänkande linnerock — och inom kort flyter han död i Isafjorden.
Föremål, hörande till klädedräkten, såsom ringar och andra dyrbarheter kunde äfven ensamma visa sig i drömmarne och där båda framtid.
I de fyra drömmar, som Gudrun Osvifversdotter omtalar för den drömkunnige höfdingen Gäst Oddleifsson, ser hon dylika föremål, hvilka, enligt hans tolkning, beteckna hennes blifvande fyra män.
Redan på denna tid satte kvinnan det allra högsta pris på kostbara kläder och smycken; och det kan därför ej förvåna oss, om det dyrbaraste, som enligt nordmannauppfattning kunde bli hennes, nämligen mannen, liknades vid sådana.
Gudruns drömmar äro, liksom höfdingen Gästs tydning af dem, i hög grad karaktäristiska.
»Jag har drömt mycket i vinter», säger hon, »men i synnerhet är det fyra drömmar, som gifvit mig åtskilligt att tänka på.
Ingen har hittills tydt dem så, som jag önskat; och de blifva väl häller aldrig tydda efter mitt sinne.»
»Säg mig dina drömmar», sade Gäst, »måhända jag kan få ut någon mening af dem.»
Därpå berättade Gudrun:
»Mig tycktes, att jag stod vid en bäck, och jag bar min krokhufva, men den klädde mig illa, och då kände jag lust att göra mig af med den, fastän många afrådde mig.
Men jag brydde mig ej om deras råd utan ref hufvan af mig och slängde den ut i bäcken.
»Längre var ej den drömmen.»
»Den andra drömmen begynte så, att jag tyckte mig stå vid en sjö, och på min hand hade kommit en silfverring, som klädde mig mycket väl och som jag höll för en stor kostbarhet.
Den hoppades jag få länge behålla.
Men bäst som det var, for den af min hand och ut i sjön, och jag såg den aldrig mera.
Detta gick mig så till sinnes, som om jag förlorat den dyraste klenod.»
»Den drömmen är ej mindre betydelsefull», förklarade Gäst.
»I min tredje dröm tyckte jag mig äga en guldring, så att min förra förlust nu var ersatt; det förekom mig, som skulle jag få glädja mig längre åt denna ring än åt den andra.
Och dock syntes den icke kläda mig så mycket bättre, som guld är dyrbarare än silfver.
Därpå snafvade jag och föll omkull, och som jag ville taga emot mig med handen, slog guldringen mot en sten och sprang i två bitar, ur hvilka blod sipprade.
»Och sorgen syntes mig större än skadan.
»Då föll det mig in, att en rämna funnits på ringen, och när jag besiktigade styckena, skönjde jag ännu flera rämnor.
Men likväl förekom det mig, som om ringen skulle hafva förblifvit hel, ifall jag blott vårdat den bättre.»
»Dina drömmar minskas icke i växten», sade Gäst.
»Slutligen», fortsatte Gudrun Osvifversdotter, »såg jag mig i den fjärde drömmen bära en guldhjälm, besatt med ädelstenar.
»Jag tyckte mig äga dessa klenoder, men den olägenheten fanns dock, att hjälmen kändes väl tung, så att jag knappt förmådde bära den, och jag lutade med hufvudet.
»Detta lade jag emellertid ej hjälmen till last, och jag tänkte ej häller skilja mig vid den — men likväl föll den från mitt hufvud och rullade ut i Hvamsfjorden.
»Då vaknade jag.
Nu har jag sagt dig alla mina fyra drömmar.»
»Klart ser jag», svarade Gäst, »hvad dessa drömmar förebåda.
Men nog skall min tydning synas dig något enformig, ty de teckna sig för mig alla på samma sätt.
»Fyra män skall du äga, och med den förste skall du blifva gift utan ditt eget tycke.
»Du bar nämligen en hufvudbonad, som du tyckte kläda dig illa.
Därför kommer du att föga älska honom, och enär du tog af dig hufvan och kastade den i vattnet, skall du komma att öfvergifva honom, ty om dem, som ödsla bort sina egodelar, säger man, att de kasta dem i vattnet.
»I den andra drömmen ägde du en silfverring.
»Det betyder, att du skall varda gift med en annan ansenlig man, som du skall hålla mycket af men blott besitta en kort tid.
Ringen for i sjön — det skall ej förvåna mig, om du mister den mannen genom drunkning.
»Din tredje dröm, hvari du såg en guldring på din hand, bebådar, att du skall få dig en tredje man, som dock ej skall tyckas dig så mycket mera värd än den föregående, som guld är sällsyntare och dyrbarare än silfver.
»Att ringen sprang sönder genom din ovårdsamhet och att du såg blod komma ur bitarne, det betyder, att denne din husbonde skall varda dräpt, och klart skall du sedan se de brister, som vidlådt detta giftermål.
»Hvad slutligen den fjärde drömmen vidkommer, den, hvari du bar en guldhjälm, som var smyckad med ädelstenar och var dig för tung, så säger den, att din fjärde man är en stor höfding, som skall förstå att härska öfver dig.
Du tyckte, att hjälmen försvann i Hvamsfjorden: i den skall denne din make se sin sista dag.
Mera vill jag icke säga om den drömmen.»
Medan han sålunda utlade hennes lefnadssaga, satt hon blodröd i ansiktet; och hon talade icke ett ord, förrän han slutat.
Då sade hon:
»Fagrare spådomar hade du kunnat gifva mig, om jag blott gifvit dig ämne därtill.
Haf dock tack, ty du har tydt mina drömmar.
Äfven skägget, såsom det sannskyldiga tecknet på manlighet, kunde i drömmen utmärka mannen själf.
När sålunda en isländsk höfding drömmer sig ha ett så stort skägg, att han därmed kan täcka hela den vida Bredafjorden, menar han, att detta med visshet tyder på, att han skall utsträcka sitt inflytande öfver hela fjorden och de bygder, som dit höra.
Drömmar om öfversvämmande floder, slagrägn och bärgras bebåda helt naturligt betydande katastrofer.
Till och med bestämda handlingar kunna i drömmarne finna sitt symboliska uttryck.
Innan Torkel Surt höll på Islands Alting sitt epokgörande tal, hvarigenom årsräkningen på ön fastställdes, drömde han, att han stod på Lagbärget, när folket flockade sig som talrikast därikring, men det föreföll honom, som om han ensam vore vaken, medan alla de andra där ikring honom sofvo.
Den drömmen tydde man så, att allt folket skulle tiga, medan han talade på Lagbärget, och när han tystnat, skulle de yttra sitt bifall.
Till hvilka underligheter denna drömsymbolik kunde utveckla sig, visar den dröm, Jomsvikingasagans Ingeborg berättar för sin make Palne och som tydligen innebär en uppmaning till denne att taga hämd på konung Harald Gormsson, hvilken låtit bringa hans egen broder om lifvet.
»Jag drömde», sade hon, »att jag var här i denna gård.
Jag tyckte mig hafva uppe en lingrå väf; mycket var ej färdigt af den.
Ränningen var behängd med sina vikter; i det jag nu väfde, föll ifrån dess midt baktill en vikt ned, och jag tog upp den.
Då såg jag, att alla dessa vikter voro manshufvud: det, som lossnat och jag upplyft, betraktade jag.
Och jag kände igen det.»
Palne sporde, hvem det hufvudet tillhört.
Hon utropade:
»Harald Gormsson!»
»Detta är bättre drömdt än odrömdt», sade han.
Mycket ofta framställde sig i drömmar de öfvermänskliga väsen, som ansågos stå i nära förhållande till människolifvet.
Sådana voro framför allt spådiser och trollkvinnor samt landets, släktens eller den enskildes skyddsandar.
I blodshämdens tid, då man ej gärna gick utom husknuten obeväpnad, enär man dagligen kunde vänta sig ett öfverfall, måste en sådan ständigt hotande fara helt naturligt kasta sin skugga äfven på den drömmande själen.
Och för denna visade sig då dessa beväpnade spådiser, som gåfvo sina löften om bistånd i förestående strider.
Ibland kallas de trollkvinnor och bebåda då krigiska sammandrabbningar genom att i drömmen utföra hemska, mystiska handlingar.
Det är mycket blodiga syner, de framkalla.
Ty sådan tiden var, sådana voro ock drömmarne.
Innan Harald Hårdråde gjorde sitt krigståg till England, visade sig för honom i en dröm en dylik kvinna, som i ena handen höll ett kortsvärd, i den andra ett tråg för att däri uppsamla blod, medan en annan uppenbarade sig, sittande på en varg med ett manslik i de bloddrypande käftarne.
Eller såg man två blodiga kvinnor ro framåt i en blodström inne i ett stort hus, på hvars fönster det rägnade blod.
En man vid namn
Ån hade följande burleska dröm om en dylik ohygglig spådis omedelbart före den drabbning, hvari han så illa misshandlades, att hans inälfvor hängde ute.
»Bort till mig», berättade han, »kom en fasaväckande kvinna och ryckte mig fram öfver sängstolpen.
I ena handen hade hon en stor knif, i den andra ett ris.
Hon satte knifven för mitt bröst och ristade upp magen, tog ut inälfvorna och satte riset dit i stället.
Därpå gick hon ut.»
Men natten efter striden visade hon sig från en vida bättre sida.
Då hände sig, att den fallne Ån reste sig, fastän man trott honom vara död.
De, som vakade öfver liket, blefvo mycket förskräckta och ansågo, att här skedde ett under.
Men Ån sade till dem:
»För Guds skull rädens icke för mig, ty jag lefde och hade min sans, till dess jag med ens föll i dvala.
Då drömde jag om samma kvinna som förr — men nu tycktes hon mig taga riset af min mage och lägga inälfvorna dit i stället; och befann jag mig mycket väl af det bytet.»
Därpå blefvo hans sår förbundna, och allt sedan blef han kallad Ån Rismage.
Mera tilltalande äro skyddsandarne.
Det är en dylik, en land- eller släkt-vätt, som kommer till Olof den helige i sömnen, då denne fortfarande håller fast vid sin kristliga föresats att draga till Jerusalem.
Härifrån afråder vätten honom med följande ord:
»Drag hällre till dina ättjordar i Norge, ty där skall du blifva konung till evig tid.»
Inför en man vid namn Kodran, som nyligen öfvergått till kristendomen, stod plötsligen en natt hans hedne skyddsande med sorgmodig uppsyn.
Skälfvande som af rädsla, beklagade denne sig öfver, att Kodran låtit tillkalla ärkebiskopen, ty han höll just då som bäst på med att fördrifva honom från hans ärfda grund.
Det vigvatten, bispen stänkte kring, föll svidande på hans små barns hufvud, och det gjorde honom ondt att höra deras gråt.
Därpå försvann han.
Men Kodran lät biskopen lika fullt fullborda den heliga handlingen.
Då framträdde ännu en gång den gamle skyddsanden för honom i sömnen, och han sade med snyftande röst:
»Nu måste vi skiljas; det är ute med vår sammanlefnad och med vår vänskap.
Och härtill är allenast din feghet skulden.
Nu må du se dig om efter den, som mäktar taga dina håfvor i så sorgfällig vård, som jag det gjort.
Man kallar dig rättskaffens och trohjärtad; men mig har du nu lönat med ondt för hvad godt jag bevisat dig.»
Därpå svarade den kristnade Kodran:
»Jag hafver ärat dig såsom en nyttig och mäktig gud, så länge jag icke kände sanningen, men nu, då jag funnit dig skenfager och vanmäktig, är jag i min rätt, och jag gör ingen synd, när jag öfvergifver dig och ställer mig under den guds beskydd, som är vida mäktigare och bättre än du.»
En person kunde t. o. m. äga såväl en skyddsande som en ond spådis, hvilka båda bekämpade hvarandra i hans drömmar.
Den förut nämde, olycklige Gisle Sursson, som enligt sagan var en härlig kämpe, fastän lyckan var honom föga trogen, hade två »drömkvinnor», en god och en ond, hvilka under den långa tid, han var biltog, esomoftast besökte honom i sömnen.
Gisle var en klok man, heter det, och han plägade drömma mycket.
Han hade alltid rediga drömmar.
En höstnatt, då den biltoge uppehöll sig dold hos sin trofasta hustru Öd, jämrade han sig högt i sömnen.
Då han vaknat, frågade hon, hvad han drömt.
»Jag hafver», svarade han, »två drömkvinnor.
Den ena vill mig väl och gifver mig jämt lyckosamma råd, men den andra säger mig alltid sådant, som gör mig illa till mods.
Hon spår mig blott ondt.
»Men nu drömde jag, att jag kom till ett hus och att jag gick in om dörren.
Därinne kände jag igen många af mina fränder och vänner.
Där voro sju bål: somliga brunno matt, men andra lyste klara.
Då trädde min goda huldra in i salen och sade till mig, att eldarne bådade min ålders längd, de år, som stodo mig åter.
Och hon rådde mig att, så länge jag lefde, låta hednisk sed fara, ej syssla med galder eller annan trolldom men vara god mot döfva och halta, fattiga och hjälplösa.
Längre var ej min dröm.»
När nästa höst var inne och nätterna åter blefvo längre, infunno sig drömmarne igen.
Allt starkare kommo de då öfver honom.
Det var hans onda spådis, som nu visade sig, och synerna voro ängslande.
Tidt och ofta kom hon till honom; hon hade leda later, och alltid ville hon stänka blod öfver honom — tvätta honom i blod.
När blott två år stodo igen af dem, som han, enligt den välvilliga huldrans utsago, hade att lefva, visade sig denna i sin tur en senhöstnatt för honom.
Hon red en grå häst och bjöd honom att följa med till sin boning.
Det ville han gärna.
De kommo fram till ett hus, hvilket nästan var som en hall.
Hon ledde honom inom dörren, och han såg hyenden på bänkarne samt fager bonad öfverallt.
Hon bad honom stanna och göra sig glad.
»Hit skall du fara, när du är död», sade hon, »och här skall du lefva i rikedom och salighet.»
Så gingo de år tillända, om hvilka drömmen talat.
Då kom en sommarnatt den onda huldran åter till honom, där han låg sofvande, gömd i en jordkula.
»Nu skall jag», sade hon, »krossa allt, som hon, den goda, förespeglat dig; och jag skall råda för, att intet af hennes löften kommer att fägna dig.»
Sedan drömde han, att hon band på honom en blodig hufva, tvådde hans anlete i blod och öste så mycket blod öfver honom, att det rann i röda strömmar utefter lemmarne.
Därefter togo drömmarne till med sådan styrka, att
Gisle blef så mörkrädd, att han icke vågade vara ensam utan nödgades alltid hålla sig, där hans hustru var.
Den sista dröm, han hade i lifvet, beskref han för henne i ett kväde så:
»Jag dig såg i sömnen stå med pannans guldband, våta ögon öfver osäll, slagen make.
Handen ville hastigt hindra sårens flöden.
Ljusa vif, du visa, hvad månn synen bådar?
Kort därefter blef han öfverfallen af sina fiender och dräpt i hustruns åsyn.
Tydligen hafva dessa bägge »drömkvinnor» erhållit sina drag både från den hedna föreställningen om valkyrjor och den kristna om änglar.
Som dödsgudinna är den ena ond; som Odins mö, hvilken leder hjältar till Valhall, är den andra god; och när denna lofvar sin skyddsling kommande salighet, röjer hon släktskap med den kristna skyddsängeln, medan hon, som blott förkunnar blodig död, lätt låter förvandla sig till en ond ängel.
De kristna drömmarne, sådana de bevaras i sagorna, äro helt olika de rent hedna.
Så snart kristendomen utbildat sig till en lifsmakt i det fornnordiska medvetandet, antaga drömmarne en annan karaktär.
Det gamla tydningssättet försvinner; djuret har ingen plats mera i den kristna drömmen.
Korsets heliga tecken och himlastegen undantränga den forna symboliken.
Att uppenbara sig i andras drömmar är ej längre hvarje människas rätt; nej, sådant tillkommer blott dem, hvilka det förlänats nåd därtill såsom Guds utkorade.
Före sin primsigning har konung
Olof Tryggvason en »stor och mäktig» drömsyn, hvari både himmel och helvete öppna sig för honom och hvari han manas att anamma kristendomen.
Han såg en väldig stenpelare resa sig så högt upp i luften, som hans öga kunde se.
I stenen tycktes honom trappsteg vara inhuggna, och han gick uppåt så långt, att han kom ofvan skyarna.
Där förnam han en doft, så ljuflig, att han aldrig känt dess like.
Han såg sig omkring, och rundt om såg han fagra näjder, däjligt blommande, i hvilka skinande gestalter rörde sig, skrudade med hvita kläder och all härlighet.
Där var allsköns fägnad, mera än man kan förtälja.
Sedan hörde han öfver sig en stämma, som talade så:
»Hör mig, Olof, du ämne till en god man!
Dina goda gärningar skola varda många; berömligt skola de tillväxa, Gud till ära och dig själf till heder både för stund och för framtid.
Ty de förbannade afgudabelätena hafver du aldrig vördat eller gifvit dyrkan.
Därför skall ditt namn vara vida fräjdadt i världen.
Och dock fattas dig mycket, innan du är en fullkomlig Guds tjänare, ty ännu hafver du icke det rätta förståndet eller kunskapen om de gudomliga tingen.
Och du är icke renad i det gudomliga dopet.»
Då förskräcktes Olof, och han sporde betänksamt:
»Hvem är du, herre, att jag må tro på dig?»
Och rösten svarade:
»Drag till Grekland!
Där skall
Herran din Guds namn varda dig bekant.
Och tror du rätt på honom, nogsamt lydande hans bud, skall du leda både dig själf och många andra ifrån den hedna trons dunkla villostigar ut på den heliga trons klara vägar.
Ty Herren hafver korat dig till sin man, att du måtte till honom föra mycket folk.
För den skull skall en evig salighet blifva dig beskärd — en ännu större härlighet än den, du här skådar.»
Då han hört och sett allt detta, ärnade han stiga ned för pelaren, men i detsamma fick han se där långt nere i djupet många fasansvärda ställen, fulla af lågande kval, och han hörde förtviflan, skri och ömklig gråt ifrån de själar, som där kväljdes.
Och han tyckte sig ibland dem igenkänna många af de höfdingar och vänner, som satt sin lit till hedna gudar.
Vid hela denna syn vardt han slagen af skräck; och den grep honom så, att, när han vaknade, hans ögon voro fulla af tårar.
Så snabbt han förmådde, styrde han sedan sin flotta till Grekland, där »han träffade många fräjdade präster, som gjorde Herrans Jesu Kristi namn bekant för honom; och det är sagdt, att han där vardt primsignad».
Det är framför allt konungarne Olof Tryggvason och Olof den helige, som efter sin död visa sig i de kristnade nordboarnes drömmar.
Då Olof Tryggvasons högt värderade skald, Hallfred Vandrådaskald, aflidit på färd mellan Island och Sverige, där han efter sin afhållne konungs fall ärnat bosätta sig, blef han lagd i en kista, och bredvid honom lades de dyrbara skänker, han fått af kungen: hans kappa, ring och hjälm.
Kistan sköts öfver bord och kom i land vid ön Helga ibland Söderöarna.
Där hittades den af abbotens svenner.
De bröto upp kistan, stulo dyrbarheterna och sänkte Hallfreds lik ned i ett moras.
Men nästa natt drömde abboten, att konung Olof Tryggvason kom till honom och talade vredgad:
»Du äger usla tjänstehjon.
De hafva brutit sönder min skalds farkost, stulit hans gods, bundit en sten vid hans hals och sänkt honom ned i gyttja.
Tag nu fram sanningen ur dem, eller också skall hvarjehanda järtecken och under drabba eder.»
Konungen försvann, och abboten lät gripa svennerna, som genast bekände; hvarför de äfven erhöllo tillgift för sitt brott.
Skaldens lik uppletades och blef på hedersamt sätt begrafvet invid kyrkan.
Af ringen blef gjord en kalk, af gudväfskappan ett altarkläde, och af hjälmen stöptes ljusstakar.
Bland de många drömmar, i hvilka konung
Olof den helige framträder, välja vi den, som norske konungen Sigurd
Jorsalafarare drömde och som tyddes för honom af hans broder och samregent konung Östen.
Det är berättadt, heter det, att konung
Sigurd med ens tedde sig mycket sorgbunden.
Man fick ej många ord af honom, och han stannade ej länge vid dryckeslagen.
Hans rådgifvare och vänner togo detta tungt och bådo konung Östen söka utröna, hvadan det kom sig, att alla, som numera vände sig till honom för att få ett mål afgjordt, aldrig fingo det.
Östen svarade, att det icke var lätt att utforska Sigurd, men han lofvade att för deras ifriga böners skull göra ett försök.
En gång, när de båda bröderna sutto tillsammans, väckte Östen den frågan, hvad det var, som vållade broderns sorgsenhet.
»Den gör, herre», sade han, »mången bedröfvad; och gärna ville vi veta, hvad den orsakas af. Hafven
I hört några viktiga tidender?»
Sigurd svarade nej.
»Eller är det måhända så, broder», fortsatte Östen, »att du vill fara ur landet för att vinna dig större välde, såsom du fordom gjort?»
Han sade, att det icke häller var så.
»Hafver någon här i landet råkat ut för din vrede?»
Han nekade.
»Så säg mig dock din sorg, broder», bad Östen.
»Det kan jag icke», genmälte han.
»Men då vill jag åtminstone veta, om du drömt något, som inger dig bekymmer?»
Detta medgaf han.
»Säg mig, hvad du drömt?»
»Det skall jag, men på det vilkor, att du tyder mig drömmen.
Väl torde jag förstå, om du tyder den rätt.»
»På så sätt kan jag få det tvefaldt svårt», återtog kung Östen; »både är jag utsatt för det bekymrade folkets tillopp och för din vrede, ifall jag ej förmår gifva dig en rätt tydning.
Dock vågar jag ett försök.
Säg mig drömmen!»
Då yttrade konung Sigurd:
»Jag drömde, att vi tre bröder och samkonungar, jag, du och Olof, sutto tillsammans i ett högsäte utanför kristkyrkan norrut i köpingen.
Då trädde vår frände, den helige konung Olof, ut ur tämplet, klädd i konungslig skrud.
Han hade det skönaste ansikte och var mycket blid.
Först gick han fram till vår broder, konung Olof, fattade hans hand och sade mildt: 'följ mig, frände!'
Och jag tyckte, att broder Olof reste sig upp och gick med honom in i kyrkan.
»En stund därefter kom helge Olof åter ut.
Han gick fram till dig, broder, och bad dig följa honom; men då syntes han ej så blid som nyss.
Sedan gingen I tillsammans in i tämplet.
Då väntade jag, att han åter skulle träda ut och komma fram till mig, men han kom icke.
Och jag öfverväldigades af stor rädsla och vanmakt.
Så vaknade jag.»
Konung Östen svarade:
»Så tyder jag drömmen, herre.
Högsätet, hvari vi sutto, betecknar vårt samfälda rike.
Enär du såg konung
Olof först komma med blidt anlete emot vår broder Olof, torde denne lefva en kortare tid än vi och hafva godt att vänta efter döden, ty han är ung och vänsäll; han hafver ej mycket försyndat sig, och den helige konungen torde bistå honom hos Gud.
»Enär han sedan, ehuru icke lika blid, trädde fram till mig, torde jag komma att lefva några vintrar längre utan att dock varda gammal.
Väl väntar jag, att hans omsorg äfven skall hvila öfver mig; men ej skall den hvila där med samma blomstring som öfver vår broder Olof, ty jag hafver syndat mycket och brutit emot budorden.
»Att han ej kom ut till dig, betyder ingalunda din död.
Ty det är min tro, att du varder äldst af oss bröder och skall längst härska öfver detta rike.
»Måhända kommer du att drabbas af något tungt lidande, eftersom du tyckte, att vanmakt föll öfver dig.»
Svenska folk-sagor och äfventyr
SVENSKA FOLK-SAGOR OCH ÄFVENTYR.
EFTER MUNTLIG
ÖFVERLEMNING SAMLADE OCH UTGIFNA
AF GUNNAR OLOF HYLTÉN-CAVALLIUS OCH GEORGE STEPHENS.
STOCKHOLM, PÅ A.
BOHLINS FÖRLAG.
STOCKHOLM, TRYCKT HOS L. J.
HJERTA, 1844.
BRÖDERNA
Närvarande samling är i sin art den första, som i fäderneslandet blifvit utgifven.
Ämnets nyhet och vigt kunde således påkalla ett företal, som för läsaren borde öppna en utsigt öfver Sago-litteraturens serskildta förhållanden.
Men vi hafva ansett lämpligare att uppskjuta en sådan undersökning till arbetets sista del.
Intill dess må saken tala för sig sjelf, så godt den förmår.
Här torde göra tillfyllest, att med några ord angifva den synpunkt, hvarifrån vi sjelfve uppfattat och behandlat vårt ämne.
Det har icke varit eller kunnat vara vårt syfte, att här lemna endast en samling af roande förtäljningar; vi hafva gjort till vår uppgift, att åt fäderneslandet rädda återstoder af den rika poesi, som under årtusenden lefvat hos vår folk-stam, som följt den slägte ifrån slägte, och i skiftande bilder afspeglar hela dess fordna verlds-åskådning.