Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Utvidgas testamentsrätten efter stadsrätt, är deraf en följd, att det med nuvarande lestamentsrätten öfverensstämmande stadgandet i 3 §. 8 Kap. Jorda-Balken om gåfva af sådan fastighet bör utvidgas.
I detta lagrum heter det nemligen, alt man af faslighet i stad må bortgifva en sjettedel eller så mycket, som kan bortteslamenteras, der bröstarfvinge är.
Då nu denna testamentsrätt utsträckes till hälften, ford rar konseqvensen enahanda utsträckning i förra fallet; och härigenom sker följaktligen i sjelfva verket ej någon rubbning af i lagstiftningen gällande grundsatser.
Hvad Utskottet nu anfört innefattar de moliver, som legat till grund för nedanstående lagförslag; och då, jemlikt hvad Utskottet sökt visa, Ridderskapet och Adeln icke skulle i sin rätt förnärmas, derest den samma Ständ tillkommande privilegierade testamentsrätt upphör och testaments-lagstiftningen förändras i den af Utskottet antydda syftning, får Utskottet vördsamt tillstyrka: att Rikets Ständer, för deri händelse, alt Ridderskapet och Adeln medgifver, att den särskilda testamentsrätt, sorn öfver aflinge fastighet tillkommer frälseman, enligt 12 §. i Ridderskapet och Adelns privilegier den 16 Oktober 1723, må upphöra och öfrige Riksstånd sådant bifalla, måtte besluta: alt, med upphäfvande af 12% * Ridderskapet och Adelns privilegier den 16 Oktober 1723 och Kongl. Förordningen den 19 Augusti. 1762, angående, utvidgad testamentsrätt efter stadsrätt, i och 5 §§• i 17 kap. Ärfda-Balken samt 1 mom. 3 §. 8 kap. Jorda-Balken skola erhålla följande förändrade lydelse: Ärfda-Balkcn. 17 Kapitlet. §. 4. 1 mom.
Aftinge/ord å landet må man i testamente gifva till hvem man vilt, skyld eller oskyld.
Samma ?-utt håfve ock den, som å landet bosatt är, i fråga om iirfda och förvärjda lösören. 2 morn. Lag-Ulskollels Betänkande, N:o 29. 13 2 morn.
Af fast egendom i stad må man ej genom testamente bortgifva mer än hälften, der bröstarfvinge lefver efter.
Finnes ej bröstarfvinge, dä må man all egendomen i testamente gifva.
Lag samma vare om lösören, som tillhöra den, hvilken i stad bor. §. 5.
Är efter testamentsgifvare omyndigt barn, och kan det ej af sitt arf eller annan tillgång njuta underhåll och uppfostran; då skall af egendom, som i testamente gifven är, så myckel aftagos, sorn rätten pröfvar barnet, efter stånd och vilkor, nödigt hafva: till dess det sig sje/fl nära kan, dock ej för längre lid, än tilldess barnet uppnått 21 år.
Är barn efter testamentsgifvare ofurdigt, med svår sjukdom behäftadt ellér litet vetande, och kan det ej af sitt arf eller annan tillgång njuta tillräckligt underhåll-, då skall af den egendom, som. i testamente gifven är, tagas hvad för barnets underhåll nödigt profves, så. länge behof vet fortfar.
Nu har man genom testamente anslagit viss årlig inkomst till sill omyndiga barns underhåll och uppfostran, eller 'till underhåll för o färdigt, med svår sjukdom beha fia dt eller litet velande, barn; kan ej det barn, som omyndigt är, af eget arf eller annan tillgång njuta underhåll och uppfostran, eller del, sorn o färdigt, sjukt eller litet velande är, med eget arf eller annan tillgång underhållas; då må del testamente gälla, för tid, som hur ofvan sägs, anda att arfvejord eller bröstarfvinges lott dermed belastas skulle. Jorda-BaUien. 8 Kapitlet. §. 3. 1 morn.
Eger man jord, hus eller tomt i staden - håfve våld bortgifva hälften deraf, ehvad, del är arf dt eller afladt.
Reservation af Herr Carleson, E. »Då den efter min tanke riktiga, i 17 Kap. 4 §.
Ärfda-Balkcn såsom landsrätt fastställde grundsats, alt all förvärfd egendom må bortgifvas eller testamenteras utan annan inskränkning än den, att för omyndiga barn, som ej äga något lill föda och uppfostran, skall afsättas hvad för dem kan tarfvas lill dess de sig sjelfva nära kunna, icke endast blifvit åsidosatt, utan till och med alldeles underkänd uti de af Utskottet föreslagne ändringarne i teslaments-lagarne angående stads-egendom, och deraf torde följa att, i händelse de ifrågavarande laglor'ändringarne, såsom medförande en utvidgning af nu gällande testamerits-rält för städernes innevånare i allmänhet, blifva af Konung och Ständer fastställde, det önskvärda målet att en gång få samma testamenls-lag för alla rikets innebyggare, för så väl landets sorn städernes innevånare, aflägsnas, så anser jag mig icke böra biträda den mening, som denna gång blifvit inom Utskottet den rådande.
Bih. till /?
Prot. ISSS & 1SS4. 7 Sami. t Afd. 13 B tgl. » ' 3 STOCKHOLM, tryckt hos ISAAC MARCUS, 1854. Lay-Vtskoltcti Betänkande, N:0 SO. \ H:« 3®.
Ank. till Exp.-Utsk. d. l.j Maj 1854, kl. 11 f. re.
Betänkande, i anledning af väck t motion om stiftande af Lag för kompromissarier.
Riksdagsfullmäktigen Gastaf Nilsson från Kalmar län, har. uti ett till Ho<lerv.
Bonde-Ståndet ingifvet memorial, anmärkt, att gällande lagstiftning vore alltför obestämd och ofullständig i afseende på kompromissarier eller de gode män, ät hvilka pröfningen af ersättningsfrågor i civila mål esomoftast uppdrages.
Lagen talade ej heller, mer än på ett ställe, om tvistefrågors hänskjutande till gode mäns pröfning, eller uti 5 § af Utsöknings-balkens 4 kap.; och ett sådant hänskjutande kunde, jemlikt samma lagrum, endast ega rum, derest parterne derom kommo öfverens.
Emedlertid hade nödvändigheten tvungit domaremakten till ett vidsträcktare bruk af gode män.
Domstölarne öfverlemnade nemligen, i allmänhet åt dylika af parterne valde personer att bestämma ersättningsbelopp, då säkra och tillförlitliga grunder saknades för bestämmandet.
Hvad gode männen i sådana fall gjorde, medförde dock ej någon ovilkorlig verkan; och om ena parten tredskades att välja, uppstodo alltid förvecklingar, hvilka förorsakade dröjsmål.
Det medel, som lagskipningén i omförmälde hänseende begagnat, kunde likväl ej undvaras; och det vöre derföre angeläget att godkänna detsamma genom lag, samt att deråt gifva en ändamålsenlig utbildning.
I sådant afseende har motionären framlagt följande lag-förslag: nPröfvar
Rätten någon skyldig att gälda skade-stånd, lösen för nyttjanderätt till jord, ersättning för byggnad och hägnad eller dylikt, och finnes ej beflih. till B.
Sl. Brot. 1853 &
I85i.
I Afd.
U Hafi. 1 o Lag-Uiskollels Betänkande, N:o 30. stämda grunder förhanden, hvarefter beloppet af sådan godtgörelse mätas kan; då skall det bestämmas af gode män, tre eller fem, allt som Rätten nödigt linner.
Af desse gode män utser Rätten en, och hvardera parten väljo i förra fallet en och i det sednare två.
Tredskas endera parten, dä han derom i tvä vittnens närvaro tillsagd varder, att god man välja, tage den andra parten bevis derom å Rättens utslag och vände sig dermed i stad till Magistrat och å landet till Kronofogde, och förordne Magistrat eller Kronofogde den eller de gode män, som den tredskande parten egt att för sig utse.
Vid gode männens sammanträde före den ordet, som Rätten utsett.
Så väl ordföranden som ock öfrige gode män atlägge, före afgörandéts företagande, följande ed: »Jag lofvar och svär, vid Gud och Hans Heliga Evangelium, att jag, utan väld eller mannamån, skall, elter mitt bästa förstånd och samvete, den pröfning verkställa, hvartill jag nu kallad blifvit; så sannt mig Gud hjelpe till lif och själ;» och ilyte i gode männens protokoll in, att sådan ed aflagd blifvit.
Minst ätta dagar före sammanträdet skola parterne, genom ordförandens försorg, undfå bevislig underrättelse om tid och ställe för detsammas hållande, samt kallas att dervid sig infinna, för att gode männens blifvande beslut afhöra; men de ega icke att vara tillstädes under gode männens öfverläggningar; kunnande de dock, om gode männen sä nödigt linna, inkallas, för att upplysning eller yttrande afgifva.
Åro gode männen af olika mening, galle den, hvarom de fleste sig förena.
Beslutet föres i protokollet in och afkunnas genast för parterne, om de tillstädes äro, och aflemnas derefter af ordföranden till Rätten, för att i domboken intagas.
Den part, sorn med beslutet icke åtnöjes, åligge att, i stad inom åtta dagar, och ä landet inom tre veckor från beslutets afkunnande, detsamma genom stämning å vederparten klandra: och lagge Rätten derefter parterne emellan.
Försittes sådan tid till klander. vinner beslutet laga kraft.»
I detta förslag, hvaröfver Lag-Utskottets yttrande blifvit infordradt. igenkännas till en del de grunder, hvarpå Lagberedningens förslag angående särskild Nämnd är bygdt och som, med några smärre modifikationer, vid sista Riksmöte af då varande Lag-Utskott framlades till pröfning af Rikets Ständer, hvilka emedlertid ej b i föllo detsamma.
Den anmärkning, sorn hufvudsakligen föranledde Ständernas beslut, är dock af motionären ingalunda undanröjd.
Tvärtom har han. genom afvikelse från förslaget, åt anmärkningen gifvit ytterligare stöd, och dermed gjort sitt förslag än mindro antagligt.
Pa sätt han anmärkt, finnas händelser,, da verkligheten af en tiinad skada kan inses, utan att likväl densammas storlek kan genom formlig bevisning utredas; och det är i sådana händelser, som domaren är nödsakad att till gode män öfverlemna bestämmandet af skadeståndets belopp, hvilket medel flir rättvisans Lag-Utskottets Betänkande, N:o 30. 3 befordran i lagskipningen vunnit den häfd, som vore det genom uttrycklig lag anvisadt.
Det subjektiva omdömet måste nemligen här gifva beslutet, hvilket ej står väl tillsammans med föreskriften, att domaren skall döma efter lag och sakens utredda beskaffenhet.
Men då parter endast äro skyldige att ställa sig gode mäns beslut till efterrättelse i det fall, som 15 § 4 kap.
Utsöknings-balken omförmäler, eller då de skjutit sin sak under gode män och utfäst sig att nöjas ät deras slut; kan det ej betagas den part, som i nu omförmälde händelse är missnöjd med gode mäns åtgärd, att den klandra.
Vid sådant förhållande försättes dock alltid domaren åter i samma ställning, som gifvit honom anledning att anlita gode män; — och det var förekommandet af denna olägenhet, som afsågs med Lagberedningens ifrågavarande förslag.
Genom noggranna bestämmelser i afseende på den särskilda Nämndens utväljande och dess verksamhet har Beredningen således sökt inlägga i Nämndens beslut den oväld och säkerhet, att beslutet skulle kunna gälla till efterrättelse och saken dermed vara afgjord.
Denna Nämnd kunde ej heller betraktas annorlunda än såsom en art af jury: och med idéen af en jury-inrättning kan ej annan klagan förenas, än (ifver fel i formers iakttagande.
Det var emedlertid hufvudsakligen i anseende till en befarad långsamhet och vidlyftighet vid ersättnings-frågors pröfning i nu antydda ordning, sorn Ständerna ansägo betänkligt att i föreslagna syftningen fullständiga vår lagstiftning.
Man fruktade nemligen sådana olägenheter genom de särskilda former, som ej kunde undvikas, derest Nämndens beslut skulle blifva gällande.
Men långsamheten och vidlyftigheten komme dock att i än betänkligare grad ökas, om man, på sätt motionären föreslagit, lemnade den, som är missnöjd med Nämndens eller gode männens beslut i säkert, rätt att deröfver klaga vid domstol; och derigenom vore ock ändamålet med lagstiftningen helt och hållet förfeladt.
Gode männens beslut finge ej vidare betydelse, än det för närvarande eger; enär domaren, såsom hittills, städse måste gifva det slutliga utslaget.
Men då fordras ej något lagstiftande flir gode män.
Endast i den händelse, att man lika med Lagberedningen vill gifva, hvad gode män besluta, gällande kraft, såsom vore det uttalndt af en jury, kan sådant vara nödigt.
Men om än detta i vissa fall vore lämpligt, så torde dock kunna betviflas, huruvida en dylik lagstiftning kunde låta sig förena med vår rättegångsordning i öfrigt eller ens i allmänhet medföra hågra välgörande verkningar i lagskipningen.
Att alltid, och således då obetydligare skadeståndsfrågor, hvilka höra lill de vanligaste, mäste pröfvas, behöfva anlita de vidlyftiga och noggranna formerna flir bildande af en jury, skulle nemligen, efter utskottets omdöme, leda till olägenheter, vida större än de, sorn nu öfverklagas och motionären haft för 4 Lag-Utskottets Betänkande, A'o 81. afsigt att afhjelpa; och då det af honom anvisade sätt i allt fall. enligt hvad ofvan är yttradt, ingalunda synes ändamålsenligt, får Utskottet vördsamt afstyrka bifall till Gustaf Nilssons ifrågastiillda förslag.
Reservation: af Herr Wetterberg, som vidhållit det af Lag-Utskottet vid sista Riksdag i Betänkandet N:o 21 i detta ämne framlagda förslag.
\T:o ‘.$1.
Ank. till Exp. Utsk. d. 15 Maj, kl. 11 f. m.
Betänkande, i anledning af väckt motion om. bildandet af en Ilof Rätt i Norrland.
Riksdagsfullmäktig en M■ Sahlén från Wester-Norrlands
Län har, uti ett till Hedervärda Bonde-Ståndet ingifvet, och till Lag-Utskottet remitteradt memorial, föreslagit, att en af Svea IIof-Riitts divisioner måtte förläggas i någon af Rikets norra städer, helst Hernösand, samt utgöra Öfver-Rätt för de nordliga länen; och till stöd för detta förslag har blifvit anfördt: att rättsökande i denna del af Riket ej kunna under närvarande förhållanden, utan allt för stora kostnader och besvär i Hof-Rätt fullfölja deras tvister; att de ofta, i anseende till Svea Hof-Rätts aflägsenhet, skola förlora fatalier, i synnerhet de, hvilka bo i motionärens hemtrakt, enär domaren i orten aldrig å tingsstaden, efter slutadt ting, utleinnade rättegångshandlingar till parter, utan nödgade dem att i hans hemvist afhemta handlingarne; samt att utflyttningen ock skulle leda till skyndsamhet i lagskipningen.
Hvad Lag-Utfkatlets Betänkande.
Ao 3i.
5 Hvad nu angår förstnämnde skäl; sä är att märka, det rättegängssättet i Hof-Rätt är skriftligt samt af den beskaffenhet, att parter, åtminstone de fleste, måste anlita sakförare för bevakande och utförande af sin rätt derstädes, emedan sådant fordrar en så oaflåtlig uppmärksamhet, att knappast den part, sorn vistas, pä det ställe, der Hof-Rätten har sitt säte, är i tillfälle att lemna denna uppmärksamhet.
Han måste nemligen ovilkorligen hvarje dag tillse, bland annat, huruvida icke anslag till förhör eller andra åtgärder i hans sak sker; och derföre behöfver han biträde af personer, hvilka deråt uteslutande egna sig.
Hans besvär inskränkes blott till öfversändandet af skrifter och handlingar; och hans utgifter till postporto och arfvode åt biträdet, hvilket ej kan komma att på långt när uppgå till den kostnad, som blefve en följd deraf att parten sjelf utför sin talan.
Om än IIof-Rätten vöre belägen på blott några få mils afstånd, vore han tvungen till resor; och, på sätt ofvan är antyd t, behöfde han alltid en person på stället, som underrättade, om partens närvaro erfordrades eller något i saken måste iakttagas, så framt han icke, under sakens behandling i Hof-Rätten, sloge sig ned på samma ställe.
Men att så Öfvergifva hus och hem vore än mera kännbart.
Derföre kan af stände t ej eller hafva vidare verkan i omförmälde hänseende, än så vidt det förorsakar tillökning i postpenningar — en omständighet af så mycken obetydlighet, att den ej torde böra nämnas.
Att skyndsamhet med rättegångars afgörande skulle befordras genom föreslagna utflyttningen, kan Utskottet ej eller inse.
Om än Hof-Rätten fördelas, sa ökas icke arbetsstyrkan derigenom; och produkten utaf afdclningarnes verksamhet kan icke blifva större derföre, att de arbeta pä skilda orter.
Snarare synes målens skyndsamma afgörande vara att vänta vid en domstol, bestående af flera divisioner, emellan hvilka de inkommande målen lika fördelas, än vid flere från hvarandra spridda domstolar, af hvilka, änskönt dc blifvit inrättade efter möjligaste beräkning af folkmängd och andra omständigheter, den ena, åtminstone genom tillfälliga händelser, kan blifva allt för litet sysselsatt, och den andra åter så öfverhopad, att den ej medhinner arbetet.
Utskottet förutser visserligen den invändning, att Norrland, lika väl som Sveriges södra provinser, borde ega sin Hof-Rätt: men de skäl, som talade för stiftelsen af en sådan domstol i nämnde provinser, saknas ännu i fråga om Norrland.
Samma provinser äro nemligen till folkmängd, industri och förmögenhetsvilkor, eller i afseende på de förhållanden, som kunna föranleda en stiftelse af omförmälde art, helt olika det mindre befolkade och till större delen ouppodlade Norrland.
\äl hafva inbyggarne derstädes, serdeles den nordliga Bih. lill H. St.
Prat. 18S3 8; 18S4, 7 Sami. i Afd. ii Haft. 2 6 Lag-lilskollcls Betänkande, N:o 34. delens, långt till deras Öfver-Rätt, eller Svea Hof-Rätt; men de skulle ej komma i fördelaktigare ställning, om den förlädes i Hernösand.
Med denna stad har största delen af Norrland på långt när icke den beröring, som med hufvudstaden.
Med den stå de i oupphörlig kommunikation; der hafva de sin afsättnings-ort; den besqkes derföre af dem alla årstider; hvaremot blott den närmaste trakten kring Hernösand står i lifligare förbindelse med samma stad.
Om någon fördel af en Hof-Rätt derstädes således blef för nämnde trakt, så inträffade ett annat förhållande för det öfriga Norrland och följaktligen för allrastörsta delen deraf.
De med hvarje dag underlättade kommunikatious-anstalterna jemna i allt fall de olägenheter, som hafva sin grund i afstånden.
Helt annorlunda var förhållandet, då Götha Hof-Rätt stiftades.
Då saknades nutidens säkra och snabba kommunikations-medel, och det var ”tor de långa resor och expenser”, som inbyggarne i Götha land för sakers utförände i Hof-Rätten i Stockholm »mäste göra och utstå», som stiftelsen egde rum.
Vigtiga måste ock skälen vara för nya stiftelser af ifrågavarande art.
De kunna nemligen aldrig ske utan högst betydliga kostnader; och ehuru det visserligen är en nations ovilkorliga skyldighet att bestrida de utgifter, som erfordras för inrättningar, hvarå hennes bestånd och säkerhet hvila, är det likväl nödigt att, bland mängden af dem, sorn härtill fordras, omtankan rigtas derhän, att de, med minsta möjliga känning för Staten, uppfylla ändamålet.
I följd häraf, och då det genom särskilda författningar, vid ansvar,’ , är förbjudet domhafvande å landet, att, efter slutadt ting, afresa, från tingsstaden innan han till parterne utlemnat deras exemplar af meddelade utslag jemte andra handlingar, hvadan det motsatta förhållande, sorn, enligt motionärens förmenande, i hans hemort skall ega rum, ej lärer kunna på frågans bedömande hafva inflytande, får Utskottet, hvars yttrade åsigter i ämnet öfverensstämma med sist församlade Ständers, vördsamt afstyrka bifall till ifrågavarande mation.
STOCKHOLM, typografiska föreningens roktryckeri, 1854.
f - Cisti-Q-thrh ftvlfömktrtotiF. få* 3H.
1 A ak. t»ib ES-p.-UjstL & 2 Jfemi ISäUvkt. t? «. ra. i' fmleérrfng af Sucktäi motionär tm antagande af ny liyrka-lag., 'Sveriges nu gällande Kyrko-lagstiftning innefattas i 1886 års Kyrkoordning, jemte, de flere sedermera utkomna författningar, som dels ändra eller förklara densamma, dels ock dertill lägga nya föreskrifter.
Nämnde lvyrko-ordMfig var frukten af iner än ett sekels bemödanden, att i riket befordra den Evangciiska kyrkans inre utveckling, ordna församlingsvårdcn samt befästa lärans Renhet.
Men det dröjde emedlertid icke länge, förr än dess förklaring i åtskilliga stycken af presterskapet påkallades; pcb vid 1723 års riksmöte blef en allmän revision deraf beslutad, samt uppdragen åt en deputation af andliga och verldsliga ledamöter.
Denna deputation uppgjorde nti förslag till ny Kyrkoordning, som visserligen i rent kyrkligt hänseende ej afvek från de i 1086 års Kyrko-ordning lagda grunder, men deremot i äktenskapsmål och flere förvaltningsfrågor lämpades efter dels hvad sorn hade blifvit antaget vid den samtidigt dermed verkställda omarbetning af allmänna lagen, samt dels förändrade »fUpinistrativa grundsatser; och detta förslag, likasom det utarbetade förslaget tätt ny allmän lag, framlades till pröfning vid 1731 års riksmöte.
Pröfningen *P det förra medhanns likväl icke då; och sedermera uppsköts frågan från riksdag: till riksdag, tills den, efter att af Kongl, Majit slutligen hafva blifvit till 1 7 60 års Ständer öfverlemnad, förföll.
Under tidernas lopp ökades emedlertid antalet af författningar samt speciel* stadganden och föreskrifter uti förevarande ämne, och dermed äfven behöfva* af Kyrko-författningens revision.
Meit först sedan 60 år lörilutit, bragtes »aikeUj åter till tals.
De.t skeddo vid 1823 ies riksmöte.
Då ansågo oek
Stän tm m* Ä JW. tSsSS 4 ts&ki 7j Simi.
I Af4, tå Ibift. 1 t Lag-Utskottets Betänkande■, N:o 32. ♦lema angeläget, att en granskning af Kyrko-lagen komnic att verkställas, i förening med den allmänna revision af Civil- och Kriminal-lagen, sorn, i följd af 1810 års Ständers beslut, hade blifvit ät en kommitté anförtrodd, »på det att allt, hvad inom församlingen blifvit stadgadt till religionens, gudstjenst ens och Sedernas helgd, äfven mätte vinna den fullständighet oell förbättring, som öfverensstäinmer med tidens behof och ett kristligt samhälles förbindelser.»
I underdånig skrifvelse anhöllo derföre bemälde Ständer, att Kongl.
Majit täcktes vidtaga för ändamålet tjenliga åtgärder; och sedan Prcste-ständet, uti särskild underdånig skrifvelse, hemställt, om icke den önskade förbättringen af Kyrkolagstiftningcn borde inskränkas till vissa mindre detaljer, utan rubbning af sjelfva grunderna, enär »vår Svenska Kyrko-ordning, uppvuxen ur äkta religiös grund, i hela sin syftning och anda, förträffligt svarade mot vår Evangeliska Kyrkas behofa; uppdrog Kongl.
Majit, under den 3 Maj 1824, åt en kommitté, att gemensamt öfverse och granska Kyrko-lagen och Ecklesiastik-författningarne, samt med förslag till nödiga ändringar inkomma, för att tjena till ledning vid den af Rikets Ständer äskade revisionen af Kyrko-lagarne.
Den 8 April 1828 öfyerleinnade ock kommittéen ett utarbetadt förslag till Kyrko-lag och Ordning för Svenska församlingen.
Emot detta förslag framställdes emedlertid af vederbörande konsistorier och åtskilliga enskilda medlemmar af presterskapet flerfaldig» anmärkningar; och, med anledning deraf, aflat Kongl. Majit den 27
December 1833 i Nåder en skrifvelse till Kyrkolags-kommittéen , deruti Kongl. Majit förordnader att, förr än någon ny redaktion af Kyrko-författningarne företoges, kommitterade skulle göra en fullständig samling af de författningar, genom hvilka Kyrko-lagen blifvit i någon mån upphäfd, ändrad oller tillökad, samt de reglementariska föreskrifter angående Kyrko-väscndet, hvilka Kongl. Majit utfärdat dels för riket i allmänhet, och dels för särskilda stift eller orter; —-att, sedan fullständig kännedom af gällande författningar i berörde hänseenden sålunda vunnits, kommitterade skulle uppgifva och föreslå hvad de ansågo deraf böra bibehållas, borttagas, ändras eller tilläggas; —och att den nya fullständiga redaktionen af Kyrkoförfattningarne, hvilken kommitterade således egde att utarbeta, borde indelas i a) Kyrko-lag, innefattande föremålen för Kongl. Majrts och Rikets Ständers gemensamma lagstiftning; och />) Kyrkostadga, innefattande alla öfriga föreskrifter, dem kommitterade med afseende på Kyrko-väsendet funno nödiga.
Efter det den samling af författningar och reglementariska föreskrifter, hvarom Kongl.
Majit sålunda i Nåder förordnat, blifvit gjord, hafva kommitterade utarbetat nya förslag till Kyrko-lag, särskilde lagar rörande Kyrko-vuscndet och Kyrko-stadgar, hvilka förslag öfverleinnats till Kongl.
Majit jemte underdånig skrifvelse af den 29 December 1846, hvaruti kommitterade redovisat för sina arbeten och dervid tillkännagifvit, att för desamma i flere väsendtliga delar lega* Lag-Utskottets Betänkande, N:o 32. 3 till grund ett af en bland kommitterade, nemligen hr doktor Thomander, enskildt upprättadt förslag till Kyrko-lag; — och har bemälde hr doktor vid innevarande riksmöte, genom en hos högvördig» Preste-ståndet väckt motion, yrkat, att omförmälda af kommitterade utarbetade Lag-förslag måtte varda till lagar för Svenska kyrkan antagna, i hvilken syftning framställning älven blifvit inom välloflig» Borgare-ståndet gjord af hr Henschen.
Dä likväl
Kyrko-lags-förslaget dels förutsätter förändring af grundlagarne i vissa delar, och dels är uppgjordt i öfverensstämmelse med Lag-beredningens förslag till allmän Civil- och Kriminal-lag, så vidt dc angå ämnen, som sammanhänga med dem, hvilka tillhöra Kyrko-lag, har hr doktor Thomander gjort hemställan om särskilda förändringar i framlagda förslaget, för undanrödjande af de hinder för dess antagande, som från berörde omständigheter kunde härflyta.