Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
I ett sådant skick synes nemligen oundvikligt, ej blott alt förstärka deras personal, utan ock att förhöja aflöningarna.
Ledamöternes antal behöfver minst ökas med en tredjedel, eller från 56 (inberäknade 3 presidenter och 2 vice presidenter) till 74.
Medeltalet af deras löner kan ej blifva mindre än 3000
R:dr banco.
Staten för ledamöterna uppstiger då från 125,000 till 222,000 R:dr; och då betjenin - » » » Kungsbacka 456 invånare. » » » Falsterbo 180 » » » » Skanör 499 » Jönåkers, Rönö m. fl. häraders domsaga i Södermanland hade då en folknumer af 61,937. *) 3 millioner mot 280,000.
39 gens personal och dess inkomster böra i samma mån okas; kommer dess aflöning ali från ungefär 21,000 stiga till kanhända 35,000 R:dr.
Dessutom ökas i någon mån äfven expensmedlen.
Hela beloppet af hofrätternes stat måste således uppstegras ungefärligen med 111,000 R:dr *).
Hvad nu min plan beträffar, skall anspråket kanhända synas stort, i fall de domares inkomster tagas till norm, hvilka hittills äro de ende, som kunna sägas af tjernsten hafva full bergning.
Dessa inkomster, häradshöfdingarnes, torde kunna öfver hufvud skattas till något mindre än 3000
Detta belopp är visserligen högt, i förhållande till embetsmäns aflöning i allmänhet, hvarföre också häradshöfdingetjensterne äro de, sorn mest af alla domareplatser eftersträfvas.
Men det torde dock icke vara rådligt att genom försämring af dessa domares vilkor sätta dem ur stånd att lefva af tjernsten, då de i allmänhet hvarken äro i tillfälle att förskaffa sig andra inkomstgifvaude befattningar eller äga tid öfrig för deras skötande **).
De nödiga inkomsterne uppgå då för 226 domare, hvaraf dock icke mer än 218 torde behöfva genast tillsättas, till .
R:dr 678,000: — — Sekreterare, fiskal och vaktbeljening kosta vid hvardera domstolen 4000 R:dr eller vid alla 25 domstolarna » 100,000: — — så att sammanlagda behofvet är R:dr 778,000: — — Af Justitiä departementets anslag eller 2:dra hufvudtiteln lärer hittills hafva till hofr ätter, lagmän och häradshöfd ingar utgått nära***)
R:dr 200,000: — — Lagmäns och häradshöfdingars boställen, bestående af 63^ mantal och uppskattade år 1817 till 326,293 R:dr, kunna säljas troligen för denna summa, hvaraf 5 procents ränta utgör » 16,315: — — hvarefter återstår en brist af » 561,685: — - R:dr .778,000: - - ') Efter nu mera vunnen kännedom af Kongl. Svea Hofrätts förslag till ny organisation af denna Hofrätt, har jag deraf endast funnit mig föranlåten till den anmärkning, alt Hofrätlens arbetsstyrka ej lärer ökas genom dess fördelning på fem i stället för fyra divisioner, då de föredragande och expedierande ledamöterne i begge fallen blifva jemnt lika många eller tjugu. **) Härvid torde jag få erinra om de i sista berättelsen förekommande anmärkningar i anledning af fördelade domsagor (sid. 170 o. följ.), ***) 1 stället för den här följda beräkning af lagmännens inkomster, hvilken tillkom derigenom, att den uppgjordes före lagmansrätternes afskaffande, borde nu upptagas en 40 Huru denna brist förhåller sig till de sportler, hvilka hittills ulgått vid de domstolar, som skola med de 113 a ersättas, lärer svårligen med någon bestämdhet stå att utreda.
De uti Justitiädepartementet samlade officiella uppgifter öfver inkomsterna vid rikets domsagor äro så vida ofullständiga, att deribland saknas underrättelser från 3:ne domsagor; men för de öfriga gifva beloppen sammanräknade en summa af sportler 320,674 R:dr, hvartill för de felande domsagorna torde kunna läggas ett beräknadt belopp af 11,000 R:dr, då totalsumman blir 331,674: — — Af 11 lagmän torde hvardera i medeltal hafva uppburit 1000 eller tillsammans
Om medeltalet vid rådstufvurätterna är 300
R.dr; så utgör det för 83 sådana
Har hvarje kämnersrätt haft 200; så uppgår detta för 30 rätter lill
Vid bergstingsrätter, slottsrätter och borgrätter har tilläfventyrs tillsammans uppburits Hofrätternes sportler, fördelade imellan minst 60 delägare, torde uppgå till 300
R:dr på dem hvardera eller tillsammans till
Och visar sig således, i händelse af sportelsystemets bibehållande, med oförändrade taxor, ett återstående behof af 165,111: — — 561,685: — - Utöfver hvad här beräknas att hafva i sportler utgått vid alla de domstolar, som de nya äro ämnade att ersätta, skulle då, för behofvets fyllande med sportelinkomst, erfordras en stegring i taxorna, hvilken kunde inbringa 165,000 R:dr.
Det lärer böra antagas, att målens antal blir ungefär lika med det, som vid samtliga domstolar af första instantsen hittills förekommit, och att således, i fall dessas sporteltaxa bibehölles, inkomsten deraf blefve lika med summan af de för häradsrätter och rådstufvurätter här upptagna belopp, ökadt med någon förslagssumma för hofrätterna, i afseende på mål, som hos dem omedelbarligen upptagas, samt för bergstingsrätterna, hvilken förslagssumma må antagas till 4500 R:dr.
Dessa samtliga här nämnda belopp, upp gående kostnadsberäkning för hofrätternes förstärkande, så vidt detta till lagmansrätternes ersättande blir nödigt; men dä jag härtill icke finnér mig i tillfälle, har jag nödgats låta den gjorda beräkningen qvarstå, för att ej utan ersättning borttaga den. 11,000: - - 24,900: - - 6,000: - - 5,000: - - 18,000: - - 41 gående i rundt tal till 361,000 R:dr, vore då det högsta, sorn kunde påräknas i sportelinkomst efter en föga högre taxa, än häradsrättens nu varande, hvarifrån dock måste afdragas de i ofvannämnde officiella uppgifter beräknade omkostnader för tjenslgöringen med sammanlagde 130,000 R:dr så att behållningen utgör endast 231,000, samt häradsrättens taxa alltså behöfde förhöjas i viet förhållande, som 231,000 har till den erforderliga summan 561,685; och då detta förhållande är det af 1 R:dr till 2 R:dr 20 sk.; blefve förhöjningen utöfver häradsrättens nuvarande taxa 1 R:dr 20 sk. på hvarje riksdaler.
Härvid möter det inkast, att sportlerne bestå icke endast i lösen för rätLegångsexpeditioner, och att om de, som genom vållande till rättegångar skaffa domstolarna sysselsättning, kunna tåla att högre beskattas genom stegrad sporteltaxa, förhöjningen dock för ingen del bör drabba fastebref, gravationsbevis, bouppteckningar, hvaraf domhafvande och sportelägare likväl nu draga största inkomsten, men som heldre borde från all dylik pålaga befrias, än få den förhöjd.
Detta inkast, hvars vigtighet jag för ingen del bestrider, träffar icke den delen af sportelinkomsterna, hvilken jag trott mig böra taga i försvar, såsom utgörande en drifkraft för lagskipningsarbetets gång, och att således planen härutinnan ej rubbas derigenom, att alla sportler, som icke utgöra lösen för protokoller och domslut, afskaffas.
I min beräkning ingår bär visserligen förhöjning äfven på de öfriga sportlerna, men detta endast för att visa det belopp, hvartill de behöfde förhöjas, för att fylla bristen i domrarnes aflöning.
Om behofvet af denna fyllnad medgifves, och staten åtager sig att bekosta den; så kan till en början den utväg vidtagas, att förhöjningen i lösen för uppbud, fastebref, bouppteckningar m. m. godtgöres de betalande genom motsvarande minskning i det stämplade papper, hvarmed dessa handlingar skola förses.
Då dessutom härvid förekommer, att de sportler, som tillhöra denna senare art, äro de, som utfalla mest ojemnt på olika orter och mer än protokolls- och domslösen medföra skiljaktighet i förmånerna imellan särskilda domsagor, oberoende af tjenstgöringsarbetets mängd; visar sig en fördel af den förevarande planen uti det tillfälle, som erbjuder sig, att inom hvarje län eller domstolsdistrikt afhjelpa denna ojemnhet i fördelar.
Ty det kan utan svårighet föreskrifvas, att de sportler, som icke äro lösen för protokoller och domar, tillfalla domstolen gemensamt och för hela landstingsdislriktet delas jemnt imellan samtliga domrarna.
Häraf följer ock, att om Just.-Ombudsmans Emb.-Berält. lill 1850 års riksdag. 6 42 denna inkomst upphörer och med statsanslag ersättes, samma anslag kommer att likaledes imellan domrarna jemnt fördelas.
I ofvanstående sportelberäkning förutsattes stadsdomstolarnes afskaffande, till hvilkas försvar städernes privilegier möjligen åberopas, ehuru städernes fördel häruti ej synes med privilegierna öfverensstämma.
Jag bör således antaga möjligheten af dessa domstolars bibehållande,- och deraf uppkommer väl olägenhet, men dock ingen väsendtlig rubbning i planen.
Städernes domstolar, antingen sådane de nu äro, eller sådane de efter lagförslaget blifva, kunna obehindradt underordnas de här föreslagna nya, såsom öfverrätter.
Då måste städerne äfven framgent ej blott bekosta sin lagskipning, utan ock hafva egna ransakningshäktet!.
I landstingsrätternes aflöning uppkommer, genom bibehållande af stadsdomstolarna, endast bristen af de sportler, som från städerna äro beräknade, med d0,900 R:dr, hvaraf dock någon del ersättes med expeditionslösen i de mål, som från stadsdomstolarna dragas under landstingsrätternes pröfning.
Efter afdrag häraf uppginge bristen, fördelad på samtliga domrarna, lill föga mer än 100
R:dr på hvardera, och borde således icke föranleda någon ändring i sporteltaxa!!.
Ofvan omtalte förhöjning af taxan, hvarigenom den handling, som nu i häradsrätt löses med 1 R:dr, uppstegras lill 2 R:dr 20 sk., synes mig icke betänklig.
' Med vilkor, att den af staten godtgöres, på sätt här är föreslaget, så vidt den drabbar andra handlingar än protokolls- och domslösen i rättegångsmål, kommer den endast deni till last, som i stället att nu tappa vid häradsrätt, rådstufvurätt eller bergstingsrätt ooh dermed låta sig nöja, tappa sin sak hos landstingsrätten.
De åter, som nu anlita två instantser, skulle hafva vinst på att i stället lösa en enda dom, hvilken äfven efter den förhöjda taxan ej kostade lika mycket, sorn de två med oundvikliga öfriga utgifter vid öfverrätten nu kosta.
De förres talan kan dock anses i allmänhet så uppenbart obefogad, att de skäligen bordt taga sig till vara för sin förlust; och de senare hafva besparing ej blott i utgifter, ulan ock i tid.
Efter ofvanstående beräkning skulle statsverkets bidrag till Justitia statens aflöning, utom Högsta Domstolens och Justitia revisionens, ej behöfva upptagas högre än till de 200,000
R:dr, som ungefär utgöra, hvad dertill varit anslaget*), och räntan af boställena 16,000 R:dr, tillsammans 216,000 R:dr, utom den genom nedsättning i vissa handlingars kartering uppkom *) Hvaremot, i händelse af ingen annan förändring, än den lagförslaget åsyftar, detta anslag, genom hofrätternes oundvikliga förstärkning, måste komma att ökas med ett belopp, som här ofvan är beräknadt lill 111,000 R:dr.
43 mande brist i stämpladt papper, hvars belopp jag ej kail i förväg beräkna.
Sedan häraf blifvit använda 100,000 R:dr tili domstolarnes betjening; återstode i kontant lön lill hvarje ledamot ej mer än 532 R:dr.
— Blir åter sportelsystemet afskafladt; så måste, utöfver nämnde 216,000 R:dr, på stat uppföras 561,685 R:dr, för hvilka ersättning lärer komma att beräknas i sportler, uppburna genom stämpladt papper eller annorledes.
Med anskaffande af residentshus åt de nya domstolarna skulle staten belastas.
Så vida två af dem komma att sitta i Stockholm, en för staden och en för Stockholms län; blir det tillsammans fyra, som dels der och dels i Jönköping och Christianstad kunna begagna de nu varande hofrättshusen.
Åt de öfriga 21 skulle byggnader troligen behöfva a liska Ifås eller åtminstone inredas*); och dertill kunna endast användas de tillgångar, som ligga i det minskade behofvet af häradstingshus, hvilkas antal torde öfverstiga 300, hvaraf endast så många behöfva bibehållas, som tingsställen blifva flera än städerna, enär alla städer äro sjelfskrifua tingsställen, och deras rådstufvubyggnader, så vida sladsdomstolarne afskalfas, blifva användbara till tingshus.
Om statens rätt att så använda både rådstufvorna och tingshusen bör tvist, ej uppstå, då dessa byggnader ej mer behöfvas för de ändamål, som med dem varit afsedda och för hvilket staten kan fordra deras bibehållande på menigheternes bekostnad.
Äfven om stadsdomstolarne bibehållas, blifva ej flera än 208 tingshus behöfliga — tio nemligen afräknade för hufvudstaden; oell föryltringen af omkring 100 tingshus — de blifva ännu 83 derutöfver, örn städerna ingå i planen — betäcker åtminstone någon del af kostnaderna för husrum åt 21 nya domstolar, sådana planen upptager.
Men i qvittning på dessa kostnader går härförutan en besparing af vida större betydenhet: besparingen i fängelsebyggnader.
Då alla brottmål, som angå häktade personer, företagas omedelbarligen hos länsdomstolarna — hvilket låter sig göra, äfven om sladsrätterne bibehållas — ; behöfva fångar aldrig för ransakning forslas till andra orter än länshäktena; och alla andra ransakningshäkten blifva öfvertlödiga, således äfven alla nu å landet befintliga häradshäkten användbara lika med tingshusen till afdrag på kostnaden för landstingrätternes residentshus.
Om det ändamål skall vinnas, för hvilket cellbyggnader till ransakningshäkten användas; så måste man i möjligaste måtto undvika fångarnes *) I Upsala slott och äfven i några andra till landshöfdinge residentser använda slott, vore troligen godt tillfälle att inreda runi för landslingsrätter.
44 forslande under ransakningstiden.
Skall den häktade lagforas vid underrätt; då bör der äfven finnas häkte, så att han ej förr flyttas från stället, än ransakningen är slutad.
Derföre är ock nied planen till ny reglering af domsagorna förenad en sådan plan till reglering af ransakningshäktet!, att i hvarje domsaga skall vid tingsstället linnas ett cellhäkte för så många fångar, som på en gång vid domstolen äro tilltalade, och hvilka alla skola i detta häkte qvarblifva från ransakningens början till dess slut.
Att beräkna antalet af celler, som för detta ändamål behöfvas, kan icke med noggrannhet låta sig göra.
De fångar, som hittills finnas förvarade i länshäkten och större kronohäkten, skulle vid förslagets realiserande komma att fördela sig imellan dessa och de nya domsagohäktena.
I länshäktena qvarblefve alla de, hvilkas ransakning vid underrätten vore slutad, men berodde af högre rätts pröfning; och endast de öfrige komme att sitta i underrätternes häkten.
Nu kan det likväl hända, att hela det till en domsaga hörande fångantal, som på detta sätt oftast finnes fördeladt, någon gång sammanstöter odeladt i domsagohäktet, och deremot en annan gång tinnes församladt endast i länshäktet.
På båda dessa ställen måste således finnas plats för hela antalet.
I länshäktena är dock föränderligheten minskad derigenom, att icke alla underrätter på en gång kunna dit aflemna hela sitt antal af fångar eller på en gäng derifrån uttaga hela antalet.
Emot de fångar, som från den ena inkomma, utbytas nemligen de, som vid samma tid utföras till en annan.
Cellernes antal i länshäktena kan således onekligen något minskas, i fall förslaget till cellfängelser vid underrätterna går i fullbordan.
I dessa senare åter blir det nödvändigt, att på alla ställen linnas så många celler, att alle de domsagan tillhörande fångar kunna der på en gång emottagas.
Och dessa fångars antal får icke vara knappt beräknadt, utan fullt så stort, som det högst kan blifva.
Så kan det icke vara beräknadt uti förslaget till domsagornes reglering, då hela antalet af celler i underrätternes häkten der uppgår endast till 2,081, men antalet af ransakningsfångar på en gång, sådant det för hela riket dessförinnan och hittintills veterligen högst varit, eller i April månad 1846, uppgått till 2,391 *).
Äfven detta sednare tal är dock ostridigt här för *) Upptaget i min berättelse för år 1848 på den månadsvis uppgjorda förteckningen (sid. 81) ehuru December månads antal blifvit i sammandraget på föregående sida genom misstag i stället utfördt.
45 ringa; ty summan af hvad fångantalet för alla rikets orter samtidigt högst varit är icke lika med summan af de högsta fångantalen på hvarje ort.
Vöre beräkningen i regleringsförslaget gjord efter dessa i hvarje ort dittills inträffade högsta antal af fångar; så skulle den oundvikligen hafva uppstigit till vida högre belopp.
Och då det är uppenbart, att fängelsebyggnaderne, för att motsvara behofvet, måste rätta sig efter högsta behofvet på hvarje ställe; kan häraf ej annat följa, än att ändamålet förfelas, om icke de ransakningsfängelser, som vid underrätterna skola anläggas, komma att innehålla ett vida större antal af celler, än de i förslaget beräknade.
Ofelbart måste det öfver hufvud ökas minst med 50 procent, och får således icke blifva mindre än 3,000.
Den minskning, som derigenom uppkommer, i antalet af behölliga celler uti länshäktena, torde svårligen kunna beräknas; Och sannolikt blir den så obetydlig, att någon egentlig inskränkning i planen för de ännu återstående länshäkte-byggnader ej kan derpå grundas*).
Det synes mig således afgjordt, att om genom domstolsinrättningen alla ransakningshäkten vid underrätterna blifva öfverflödiga, hela kostnaden för dessa häktens uppbyggande och underhåll kan anses för ren besparing.
Denna kostnad, uppgående endast för nybyggnaden troligen till tre millioner R:dr banco, är dä först och främst den vinst, som måste uppkomma af brottmålsransakningarnes med häktade personer förflyttande till länsresidentserna, der länshäktena allena då behöfva för ransakningsfångarna begagnas.
Näst efter denna vinst kommer besparingen af fångvård vid underrätternes nya häkten.
Dessas antal, enligt regleringsförslaget, skulle blifva 132, och medeltalet af cellerna i hvartdera således nära 16, men efter verk liga behofvet troligen 23.
Vid våra häradshäkten har hittills ej behöfts annan fångvård, än den en häradstjenare eller profoss på hvarje ställe åstadkommit för en eller högst ett par dagar, som fångar hvarje gång kunnat hafva att i häktet tillbringa, och hvarvid fångvaktaren stått under tillsyn af en såsom åklagare närvarande länsman.
Annan anstalt blir påtagligen nödig, när fångar möjligen komma att qvarsitta ända till flera månader.
Att erhålla en pålitlig och jemnt vakande tillsyn öfver hvart och ett af alla dessa häkten, synes mig blifva så svårt, att jag derom alldeles misströstar.
Utan en sådan tillsyn kan förfarandet vid häktena blifva högligen ändamåls vidrigt, och kostnaderne för fångbevakningen illa använda.
Men *)
De redan byggda lära icke vara beräknade på någon sådan minskning.
46 för alt endast betrakta frågan om kostnaderna; så lärer det vara ostridigl, att på hvarje ställe behöfves mer än en fångvaktare, och att den person, som skall iiafva ansvaret för husets vård och fångarnes skötsel, måste vara lönt i förhållande till vigten af sin befattning.
Ty utan tvifvel är detta en vigtig befattning, utöfvad utan sådan kontroll, som vid länshäkten kan äga rum; och allt underslef i utöfningen deraf är af den menligaste verkan.
Korteligen: denna fångvård skulle lätt kunna komma att kosta sina hundratusen R:dr årligen, hvarmed ingen ting af kostnaderna vid länshäktena sparas.
Den vanvård, som i allt fall är att befara vid fångarnes bevakning i tingshäktena, upphäfver hela gagnet af cellfängelsets bruk i egenskap af ransakningshäkte, eller gör detta gagn så osäkert och tillfälligt, att de derpå använda kostnader kunna blifva i det. närmaste ändamålslösa.
Dessutom befarar jag, att allmänna säkerheten i orterna skulle komma att alltför mycket äfventyras genom grofva brottslingars långvariga qvarhällande i mindre starka och mindre väl bevakade häkten.
Då man ej sällan ser fångar rymma frun fästningar; skulle det säkerligen blifva eftertänkligt att i hela landet hafva kanhända hvartannat tings- och rådstufvuhäkte ständigt befolkade med dylika fångar, ofta genom långvarigt fängelselif och förut verkställda rymningar inöfvade i äfventyr.
Fruktansvärclt skulle häraf uppstå allmän osäkerhet och farhåga.
Emot de här anförda financiella fördelar af arrestantransakningarnes förflyttande till länsresidentserna framställer sig en financiell svårighet, som onekligen är af stor vigt.
Från större delen af länet blir vägen till ransakningsorten för de rättsökande betydligt längre, än till nuvarande häradsting eller de i lagförslaget tillstyrkta landsrätternes sessionsorter.
Åklagare och målsägare, som böra öfvervara ransakningarna, och vittnen, som behöfva dertill kallas, få oftast längre resor att göra; hvarföre billigheten kan fordra, att deras ökade kostnader, så vidt ersättning för dem hos den tilltalade ej kan vinnas, blifva af staten godtgjorde.
Om vid bestämmande af en sådan ersättning den grund antages, att parter och vittnen i mål af denna beskaffenhet böra på egen bekostnad färdas en viss väglängd, svarande mot sådana resor i allmänhet inom häradet, t. ex. två mils väg, och godlgörelse erhålles endast för hvad man rest derutöfver; så kan visserligen icke destomindre ofta ett betydligt ersättningsbelopp upkomma; men sammanlagda synas mig alla dessa ersättningar dock icke kunna gå upp emot allt, hvad derpå är att qvitta, dels uti de redan omtalta besparingarna af fängelsebyggnader och fångvårds - 47 kostnad, och dels i fångforsling, hvilken nu kostar staten så myckel, och äfven genom realiserande af förslaget om fångarnes förvarande vid underrätt under ransakningstiden ej skulle kunna nedsättas till ett belopp, som icke vida öfverstege, hvad denna kostnad koni me att blifva, när fångarne genast insattes i länshäktet och der qvarblefve, tilldess de vore slutligen dömde.
Vid underrätterna kunde de nemligen, i allt fall, icke längre qvarstanna, än ransakningen der påginge; hvarefter de, vid alla händelser af besvär eller underställning, måste afsändas till länshäktet, och derifrån vid inträffande återförvisningar, till underrätterna återkomma; äfvensom de alltid, efter erhållen slutlig dom, hvarigenom fängelsestraff blifvit ålagd t, måste försändas till länshäktet dels för straffets undergående derstädes, och dels i åtskilliga fall för vidare afsändande till fästning eller annan straflort.
All denna forsling imellan underrätt och länshäkte försvinner, då länshäktet blir länets enda ransakningshäkte.
Men jag tror mig bafva största anledning att befara, det skillnaden blir ännu mycket större eller nära enahanda som skillnaden med nuvarande förhållande.
Ty äfven sedan kostbara cellhäkten finnas uppförda vid underrätterna och en fångvård der anställd, befarar jag, att fångarnes qvarhållande derstädes under längre tid icke later sig göra, och att således, vid inträffande längre uppehåll i ransakningarna, fångarne måste till annan säkrare förvaringsort, således i allmänhet till länshäktet, transportéras.
Fördelen af minskad fångforsling kommer imedlertid icke statsverket ensamt till godo, och räknas således ej lill sitt fulla belopp, i fall endast statsverkets fördel afses.
11 vad fångförare derpå vinna, blir dock äfven för staten en vinst, så vida mot fångforslingen svarande friheter kunna försvinna.
Men för öfrigt har jag ännu icke räknat allt, hvad staten vinner på besparandet af en instants i arrestantmålens handläggning, och hvartill äfven måste hänföras, hvad fångar nu kosta i underhåll under den tid, som åtgår för besvär och underställningar från första till andra instanisen, eller återförvisningar från den senare till ny ransaknings anställande, hvilket allt undvikes, när första instantsen i dessa måls behandling försvinner.
Utom dessa förhållanden, som hafva inflytande på statens fmancer, måste dock en annan financiell sida af ämnet betraktas, nemligen den, som rörer hvarje rättsökande.
Denna kommer att framträda uti några mera a 11- männna reflexioner, hvarmed mitt arbete i ämnet skall slutas. 48
Att förändringar i domstolsiinrättningen behöfvas, tyckes allmänna tänkesättet hafva antagit.
Rättegångarnes långsamhet, som utgör ett allmänt klagoämne, tiliskrifves naturligtvis domstolarnes beskaffenhet.
Denna klagans afhjelpande är i lagförslaget åsyftad med häradsrätternes ombildande till s. k. permanenta landsrätter; oell denna förändring utgör nu mera, sedan lagmansrätter och kämnersrätter redan försvunnit, den förnämsta bland de utvägar, som för detta ändamål blifvit i lagförslaget påtänkta.
Mellantiden imellan de lagtima tingen är följaktligen betraktad såsom det egentliga hindret för en större skyndsamhet i rättegångarna.
I denna åsigt kan jag icke instämma; och jag skulle, äfven i allt fall, svårligen kunna föreställa mig, att det föreslagna medlet till olägenhetens afhjelpande, nemligen att göra domstolarna på landet permanenta, vore användbart.