Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Fiskkrokarne äro af jern och sakna hulling.
Refven är ungefär 5 meter lång och fästad vid ett nära en meter långt spö.
På metrefven sitter en tyngd af ben och dervid kroken.
I allmänhet är det qvinnorna som fiska, dock äro alltid två eller tre karlar till städes för att öppna hålen, uppföra murarne och hålla fiskplatserna rena.
Samtliga vakar med sina tillhörande skyddsmurar ligga i en båge, ungefär en kilometer i längd, hvars konvexa del är vänd mot öster.
Isen i lagunen var 1,7 meter tjock, vattnet 3,2 meter djupt och snötäcket på isen 0,3 meter mäktigt.
Dagen efter vår ankomst till Najtskaj besökte vi den på ett afstånd af 6 kilometer derifrån belägna byn Tjapka.
Denna by räknar 13 tält, bland hvilka en del rymligare och bättre byggda än alla de tschuktsch-tält jag förut sett.
Vi gästade i ett tält, som tillhörde Erere, en vänlig man med ett städse gladt utseende.
Hans sofkammare var så stor, att den Kusten mellan Padljonna och Enjurmi.
Till venster ön Idlidja, i fonden byn Tjapka, till höger den stora lagunen.
Efter teckning af O.
Nordqvist.
kunde rymma mer än en familj.
Vi funno der alla invånarne fullständigt nakna, Ereres hustru Kedlanga icke undantagen.
Kedlanga var väl byggd, hennes bröst fylligt, magen något framskjutande, låren magra, benen spinkiga, fötterna små.
Männen tycktes hafva större anlag för fetma än qvinnorna.
Några af barnen hade oproportionerligt stora magar.
Så väl män som qvinnor buro kopparringar om benen, handlederna och öfverarmen.
På högtidsdagar pryda de sig med jernringar, med hvilka något minne tyckes vara förenadt, att döma deraf att de ej ville göra sig af med dem.
Ereres familj var efter härvarande förhållanden ganska talrik.
Han hade fem barn, hvilkas namn efter åldern voro:
Hatanga, Etughi, Vedlat, Uai och Umonga.
I alla tält, som jag besökt, har jag efterfrågat antalet barn.
Blott två eller tre hustrur hade flere än tre; medeltalet kan uppskattas till två.
Barnen äro ända från sina spädaste år bestämda för hvarandra; så var Etughi, Ereres andre föga mer än åttaårige son, bestämd för Keipteka, en sex eller sju års flicka.
Etughi och Keipteka sofvo under samma tak, ehuru skilda åt.
När de blifva större, sade mig Erere, skola deras säng-
platser föras bredvid hvarandra.
Vid hvilken ålder detta sker har jag ej fått reda på, men antager, att det är mycket tidigt, såsom vanligt hos alla orientaliska folk.
Armring af koppar. ½ af nat. storl.
Midt emot Tjapka ligger en liten ö, af infödingarne kallad Idlidlja, som är omkring 800 meter i omkrets.
Dess stränder stupa lodrätt åt alla sidor, utom åt den som vätter mot Tjapka, åt hvilket håll ön sänker sig med en brant sluttning.
På norra ändan deraf funno vi tre eller fyra hvalben och några drifvedstycken, men intet som tydde på, att några onkilon-boningar här varit belägna.
Ön vimlade af harar, hvilka invånarne i Tjapka jaga med båge.
För denna jagt pläga de uppföra cirkelformiga murar af snö, försedda med skottgluggar, genom hvilka de skjuta på de intet ondt anande djuren.
Rörande lifvet i tälten skall jag ännu meddela följande.
De besvärligaste arbetena lemnas åt de äldre qvinnorna.
Dessa stiga tidigt upp för att tända och sköta om lamporna, binda hundarna och gå på fiske.
De unga sofva deremot långt fram på dagen.
Hustrurna återvända först middagstiden; deras arbete är då slut, om vi ej vilja betrakta som arbete tungans ständiga gång för prat och sqvaller.
Det yngre folket har på sin lott att sy kläder, göra i ordning metrefvar och nät, bereda hudar o.s.v.
Sytråd tillverkas
Ön Idlidjas norra ände.
af renens ryggsenor, hvilka de tillbyta sig af rentschuktscherna mot fisk och sälspäck.
Man kan ej, utan att sjelf hafva sett det, göra sig någon föreställning om den mängd mat, de kunna förtära.
En afton såg jag åtta personer, ett barn inberäknadt, förtära vidpass 30 skålpund mat.
Matsedeln var följande: 1. rå fisk, 2. soppa, 3. kokt fisk, 4. sälspäck, 5. sälkött.
Den råa fisken utgöres vanligen af frusen torsk.
Soppan kokas dels på grönsaker, dels på sälblod; jag såg båda slagen.
Grönsoppan tillagades genom att koka lika mängd vatten och grönsaker, tills blandningen bildade en tjock välling.
Blodsoppan bereddes så, att blodet kokades tillsammans med vatten, fisk och fett.
De äro mycket begärliga efter denna soppa.
Sälspäcket äta de på det sättet, att de stoppa i munnen det stycke, som serverats dem, och derpå skära af en passande munsbit med knifven, som de föra tätt intill läpparne.
På samma sätt göra de med köttet.
På gummornas prat när, herskar den största fred i sofkammaren.
Det är icke ovanligt, att man gör besök hos hvarandra.
Den första aftonen, vi tillbragte i Najtskaj, var sålunda tältet, der vi gästade, fullt med folk, men utan att det minsta oljud uppstod.
Om någon hade något att säga, talade han helt lågmäldt, liksom om han vore blyg.
Han åhördes uppmärksamt, utan något afbrott.
Först när en slutat, började en annan.
Kärleken mellan makar, föräldrar och barn är synnerligen stor.
Jag har sett fäder kyssa och smeka sina barn, förr än de gingo till hvila, och hvad jag fann märkligast var, att barnen icke missbrukade en dylik mild behandling.
Hvad än man gaf dem, var det deras första tanke att dela med sig åt sina föräldrar.
I detta afseende och många andra stodo de långt framom mängden af barn i Europa.»
Löjtnant Boves berättelse om en utfärd tillsammans med dr Almqvist till det inre af Tschuktsch-halfön den 13–17 juni 1879.
»Vi afreste morgonen den 13 juni från fartyget i afsigt att framtränga så långt som möjligt i det inre af Tschuktsch-halfön.
För resan hade vi, mot en rundlig ersättning, förhyrt två med hundar förspända slädar af en tschuktsch från Irgunnuk, Rotschitlen.
Hundar och slädar öfverträffade vår förväntan.
På fjorton timmar tillryggalade vi, om man beräknar krökarne, nära 40 minuter, hvilket motsvarar en hastighet i timmen af tre engelska mil, kanske fyra, om man afdrager de raster, hvilka föranleddes af resans mål – vetenskapliga undersökningar.
Denna hastighet förefaller mig ej obetydlig, om man gör afseende på den tyngd, som hundarne måste framsläpa, väglagets dåliga beskaffenhet och vägens ojemnhet.
Marken gick nämligen upp och ned i vågor, som ett af storm upprördt haf.
Men så nöjda som vi voro med våra slädar och hundar, lika missnöjda voro vi med Rotschitlen, en försagd yngling, utan drift och erfarenhet.
Med en annan skjutsgosse hade vi på några dagar kunnat framtränga ända till bottnen af Koljutschin-bay, hvilken till sin gestalt mycket skiljer sig från den form, som ryska, engelska och tyska kartor gifva åt densamma.
Det är ej osannolikt, att den genom sjöar, laguner och floder nästan står i förbindelse med S:t Lawrence-bay eller Metschigme-bay, hvilkas inre delar ännu äro outforskade.
Sedan man lemnat lagunerna vid
Pitlekaj och Jinretlen, börjar kusten att småningom höja sig i afsatser, hvarje ungefär 5 meter hög.
Slätterna mellan afsatserna äro uppfylda med laguner eller träsk.
En dylik terräng fortfar ända tills man, ungefär 5 timmars väg från fartyget, kommit på en höjd af 27 meter.
Härifrån upphör terassbildningarna, och terrängen utgöres sedan af en mängd små höjdsträckningar, som äro genomskurna af bäckar, hvilka under snösmältningstiden måste vara mycket våldsamma.
Sju eller åtta timmars väg från fartyget mötte vi en dylik bäck, hvilken längre i SSO förenar sig med en annan, som framlöper mellan tvenne klippafsatser af 20 meters höjd.
På en af dessa uppslogo vi vårt tält för att afteckna och undersöka några kullar, hvilka redan afklädt sig den vinterdrägt, som de burit nio långa månader.
På toppen af den ena kullen funno vi märken efter två nyligen borttagna tält, som troligen tillhört den ren-tschuktsch, hvilken nu slagit sig ned halfvägs mellan Pitlekaj och Taffelberget på en kedja af höjder, som tyckes skilja Irgunnuklagunen från den bergiga östra stranden af Koljutschin-bay.
Vid vårt rastställe funno vi en mängd renhorn och en hög sönderslagna ben.
Sedan vi åter anträdt vår färd, kommo vi snart till foten af Taffelberget, hvars höjd jag beräknade till 180 meter.
Berget sluttar sakta åt vester och söder (ungefär 10°), men brantare åt öster och norr (ungefär 15°).
Djurlifvet deromkring var mycket lifligt.
På mindre än en timme varseblefvo vi öfver ett dussin räfvar, som sprungo upp och ned för backarne och cirklade omkring oss, som om de löpt för lina.
Lyckligtvis för dem, höllo de sig på ett vördnadsfullt afstånd från vår doktors säkra gevär.
På andra sidan om Taffelberget sänker sig marken regelbundet mot Koljutschin-viken.
En stund sökte vi här förgäfves Jettugins tält, i hvilket vi ämnade tillbringa natten, och som bestämts till utgångspunkt för kommande utfärder, tills slutligen renspår och derefter anblicken af några af dessa fredliga djur förde oss på rätt väg, så att vi omkring kl. 9 e. m. fingo syn på den efterlängtade boningen midt i en snö-öken.
Vid ropet jaranga (tält) spetsade hundarne öronen, utstötte ett glädjetjut och sprungo i fullt traf mot målet.
Vi framkommo kl. ½ 11 på natten.
I tältet mottogos vi gästvänligt af hustrun, hvilken genast gjorde i ordning allt som behöfdes för erhållande af mat och hvila.
Jettugin sjelf var icke hemma, men återkom snart med en släde, dragen af renar.
Knappt hade dessa blifvit frånspända, förr än de sprungo tillbaka till hjorden, hvilken enligt
Jettugins utsago uppehöll sig 9 kilometer öster ut från tältet.
Jag har aldrig sett en familj så behäftad med krämpor som Jettugins.
Den sextioårige fadern förenade hos sig nästan alla de kroppslyten, som kunna falla på en dödligs lott.
Han var blind, spetälsk (?), lam i venstra handen, högra delen af ansigtet och troligen i benen.
Kroppen var dessutom nästan öfverallt täckt med ärr efter gamla sårnader af 4–5 centimeters genomskärning.
Då dr Almqvist och jag nödgades tillbringa natten i samma trånga sofkammare som han, var det derför ej underligt, att vi drogo oss så långt undan som möjligt i vårt hörn.
Sofkammaren eller det inre tältet hos en ren-tschuktsch är för öfrigt mycket mera beboelig än hos kust-tschuktschen; luften är, om icke just ren, åtminstone möjlig att inandas, och det tjocka lager af renhudar, som betäcker tältgolfvet, kunde i mjukhet mer än vid täfla med våra bäddar om bord.
Jettugin, hans hustru Tengaech och brodern Keuto sofvo under bar himmel för att lemna oss mer utrymme och icke störa oss vid uppstigandet.
Äfven Keuto hade ärft icke så litet af faderns elände.
Han var döf, half idiot, och på hans kropp funnos redan spår till likadana fläckar som på gubbens.
Keuto var dock en tjenstvillig yngling, som under vårt uppehåll vid tältet gjorde allt sitt till för att vara oss till gagn och ständigt ströfvade omkring för att skaffa oss foglar och växter.
Han var en skicklig bågskytt; jag såg honom på 20–25 stegs afstånd med en trubbig pil döda småfogel, och då jag stälde mig sjelf som skottafla, träffade han mig midt i bröstet på kanske 30 meters afstånd.
Den 14 användes af mig till astronomiska och geodetiska observationer, af dr Almqvist till utflygter i närheten af Jettugins tält för att undersöka nejdens fauna och flora.
Omkring kl. 10 e. m. återvände han, alldeles uttröttad efter åtta timmars marsch i djup, vattendränkt snö och under en känbar solvärme.
Resultatet af utflygten var i alla afseenden utmärkt godt, ej allenast till följd af en mängd naturhistoriska fynd, utan äfven genom upptäckten att stranden af Koljutschin-viken framgår ¾ mil sydvest från Jettugins tält, beläget vid 66°42′4″ nordl. br. och 186°24′0″ ostl. längd från Greenwich.
Dr Almqvist hade vandrat 4 eller 5 mil längs vikens östra strand, som på de flesta ställen är lodrät med en 15 meters stupa.
I följd af denna upptäckt beslöto vi fortsätta våra hydrografiska iakttagelser ända till vikens botten, som enligt
Jettugins beskrifning skulle ligga två dagsmarscher från tältet.
Men vi kunde icke utföra vår plan på grund af vår förares lättja; han förklarade nämligen, att han på inga vilkor ville följa oss längre.
Hvarken böner eller hotelser förmådde rubba denna hans föresats.
Jag försökte sjelf köra slädarne, men hundarne ville ej röra sig ur fläcken, ehuru jag, följande Rotschitlens system, tuktade upp dem ganska eftertryckligt.
Platsen, der Jettugins tält var uppslaget, erbjöd oss en utsigt öfver en vidsträckt snöslätt, som på alla håll inneslöts af höga berg.
I norr och nordost afhålla Taffelberget och berget Tenen nordanvindarne, och i söder skyddas tältplatsen af en lång och hög bergskedja mot de från detta väderstreck kommande vindarne.
Jag beräknade några af de södra bergens höjd till 1200–1500 meter, och deras af mörka linier fårade asurblå färg syntes mig ange tillvaron af is på sluttningarna.
En af spetsarne på nämnda bergskedja var lätt igenkänlig.
Det var en stympad kon af måhända 1500 meters höjd.
Koljutschin-viken ligger mellan dessa berg och Jettugins tält.
Äfven dess vestra strand synes stiga lodrätt upp från hafvet, men den är högre än den östra.
Viken, som förefaller mycket betydligare än kartorna angifva, var belagd med jemn is; blott på ett och annat ställe uppstack ett af jord täckt isstycke.
Då vi måste afstå från att besöka det inre af Koljutschin-viken, beslöto vi att fara till betesplatsen för Jettugins renar.
Vi lemnade derför tältet den 15 på aftonen och foro mot ONO.
Den värme, som inträdt, började redan göra resan öfver snöfälten besvärlig; hundarne sjönko ned till magen, och icke sällan måste vi stiga ur för att hjelpa de stackars djuren att klättra uppför de kullar, som vi nödgades passera.
Knappt hade de dock kommit på renspåren, förr än äfven de mest uttröttade rusade å stad allt hvad tygen höllo, hvilket kan vara nöjsamt nog uppför kullarne, men då det bär utför, blir rätt farligt, emedan sluttningen nästan alltid slutar med en tvärbrant afsats.
Utan att märka det, kommo vi en gång i full fart på kanten af en dylik brant, och om vi ej i tid lyckats hejda farten, så skulle ett rätt vackert virrvarr af menniskor, hundar och slädar störtat ned i djupet.
För att uppegga sina dragare begagna sig tschuktscherna af hundarnes begär att springa efter renarne, och de söka under sina färder ytterligare mana dem genom att då och då härma renens skri.
Efter 2 till 3 timmars färd träffade vi den första renen och småningom allt flere och flere, tills vi ändtligen omkring kl. 11 e. m. kommo till en talrik hjord, som vaktades af Jettugin.
Jag vände mig till honom för att mot en medförd bössa tillbyta mig en fullt frisk ren.
Efter åtskilliga undanflykter lofvade Jettugin slutligen att följande dag lemna oss renen mot bössan.
Han ville dock icke sjelf eller med egen knif döda renen, hvarför jag bad doktor Almqvist ge den nådestöten.
I följd af snöns upplösta tillstånd måste vi vänta till den 16 på aftonen för att begifva oss på återvägen.
Vi foro nu öfver den kedja af kullar, som förenar Taffelberget med Tenen, och nedstego utför deras nordliga branta sluttning mot en vidsträckt, mestadels kärr- och träskuppfyld slätt.
Den 17 ingick med dimma och betydande värme.
Dimman begränsade på några få meters afstånd synkretsen, och den höga temperaturen förstörde inom kort den skare, som föregående natt bildats på snöns yta, samt smälte de snölager, som ännu betäckte den nordliga sluttningen af de två ofvannämnda bergen.
På södra sluttningen deremot voro kullarne nästan fullständigt bara, och dälderna började vattenfyllas.
Fyra eller fem lika varma dagar som denna, och jag tror det knappast skall finnas någon snö qvar omkring Koljutschin-viken.
De irrbilder, hvartill den hvita, af solljuset upplysta dimman gaf upphof, voro synnerligen öfverraskande.
Hvarje obetydlig jordfläck såg ut som ett vidsträckt snöfritt fält, hvarje grässtrå som en buske, och en räf i vårt omedelbara granskap blef ett ögonblick tagen för en jettebjörn.
Dessutom var under en sådan dimma verkan af solljuset på ögonen synnerligen plågsam äfven för den, som bar konservglasögon.
Under återfärden kom Rotschitlen i följd af de många olika spåren vilse.
Lyckligtvis hade jag hållit reda på huru vi färdats och kunde med kompassens hjelp lotsa våra två små skutor i god hamn.
Den 17 juni kl. 2½ e. m. voro vi åter välbehållna om bord på Vega.
Vid samqvämet om bord under vinterns lopp voro naturligtvis utsigterna till förändring i den ständiga nordanvinden, den evinnerliga snöyran och den oupphörliga kölden samt hoppet om en snar befrielse från isens bojor ett ständigt återkommande samtalsämne.
Mången liflig ordstrid utkämpades härunder mellan väderleksprofeterna i gunrummet, och skämtsamma vad höllos mellan optimister och pessimister.
De förre vunno en stor seger, då den 8 februari vid middagen lufttemperaturen steg till +0°,1 C, men på denna framgång när gick det dem alltid illa.
Nordanvinden, snöyran och kölden ville aldrig taga slut.
En blå vattensky hägrade visserligen ofta vid horisonten i norr och nordost, men »reningen» nådde vårt fartyg först ett par timmar, innan vi för alltid lemnade vinterhamnen, och ända till den 15 juni blef isens tjocklek nästan oförminskad (1½ meter).
Solen steg dock allt högre och högre, men utan att vilja bilda någon skare på snön, om den ock på Vegas svarta skrof, kanske med tillhjelp af värmen i dess inre, redan den 14 mars smälte så mycken snö, att små istappar kunde bilda sig vid relingen.
Det var ett af de många bedrägliga vårförebud, som helsades med förtjusning.
Strax derpå inträffade dock åter stark köld, som höll i hela april månad, under hvilken luftvärmen aldrig steg öfver –4°,6 och hvars medeltemperatur var –18°,9.
Maj ingick med en köldgrad af –20°,1.
Den 3 visade termometern –26°,8, och endast några få timmar hade vi under »blomstermånaden» blidväder med en lufttemperatur af +1°,8.
Äfven början af juni var mycket kall; den 3 hade vi –14°,3 med en medeltemperatur för dygnet af –9°,4.
Ännu den 13 visade termometern vid midnatt –8°,0, men samma dag vid middagstiden egde under svag sydlig vind en plötslig omkastning rum, och efter den tiden sjönk termometern i det fria endast undantagsvis under 0°.
Snösmältningen och snöafdunstningen började nu och fortgingo med sådan hastighet, att landet i slutet af månaden var nästan snöfritt.
Under hvilka förhållanden detta skedde visas af nedanstående sammandrag af temperatur-iakttagelserna vid Pitlekaj från den 13 juni till den 18 juli 1879:
Juni Max.
13 + 3°,6 – 8°,0 – 1°,95 14 + 2,6 + 0,2 + 1,47 15 + 3,1 + 1,7 + 2,28 16 + 1,6 – 0,6 + 0,90 17 + 3,0 + 0,2 + 1,22 18 + 2,4 – 0,6 + 1,23 19 + 3,6 + 1,4 + 2,43 20 + 3,5 + 1,7 + 2,50 21 + 2,6 + 1,5 + 2,07 22 + 3,0 + 1,5 + 2,28 23 + 4,1 + 1,8 + 3,00 24 + 6,8 + 0,9 + 3,18 25 + 4,4 + 0,4 + 2,30 26 + 3,8 + 0,6 + 1,77 27 + 1,4 + 0,7 + 1,02 28 + 2,1 + 0,2 + 0,92 29 + 0,9 – 1,0 – 0,12 30 + 1,0 – 1,8 – 0,27 Juli Max.
1 + 0°,8 – 0°,6 + 0°,07 2 + 1,1 – 1,0 + 0,40 3 + 5,0 + 1,0 + 2,28 4 + 3,8 + 1,4 + 2,68 5 + 5,2 + 2,0 + 3,60 6 + 3,3 + 1,0 + 2,28 7 + 5,0 + 1,4 + 2,68 8 + 8,6 + 0,6 + 4,82 9 + 1,8 + 0,4 + 0,97 10 + 1,4 + 0,5 + 0,90 11 + 1,4 + 0,6 + 1,00 12 + 9,0 + 0,5 + 4,73 13 + 6,5 + 3,7 + 5,03 14 + 5,4 + 1,8 + 3,63 15 + 1,6 + 0,6 + 1,13 10 + 3,0 + 0,6 + 1,52 17 + 11,5 + 3,8 + 7,80 18 + 9,2 + 6,2 + 7,58
De tal, som maximikolumnen innehåller, äro, såsom man ser, ingalunda synnerligen stora.
Att det ofantliga snötäcke, som nordanvindarne hopat på stranden, oaktadt denna låga värmegrad kunde så hastigt försvinna, beror tydligen dels derpå, att en mängd af den värme, som solstrålarne föra med sig, direkt verka till snöns smältning, utan att solvärmd luft användes som mellanlänk eller värmetransportör, dels derpå, att de om våren rådande vindarne komma från hafvet i söder och, innan de nå nordkusten, passera betydande bergshöjder i det inre af landet.
De hafva derför naturen af föhnvindar, d.v.s. hela luftmassan, som vinden för med sig, är uppvärmd, och dess relativa fuktighet är ringa, emedan en stor del af luftens ursprungliga vattenhalt kondenserats vid passerandet af bergshöjden.
Då den torra föhnvinden råder, eger derför en betydande snöafdunstning rum.
Atmosferens ringa halt af vattenånga minskar derjemte dess förmåga att absorbera solvärmen, men ökar i stället den andel af solvärmen, som ännu finnes i behåll, då solstrålarne tränga in i snödrifvorna och der bidraga, ej till temperaturens höjning, men väl till snöns förvandling i vatten.4
Norrskenet är, såsom bekant, en på samma gång kosmisk och terrestrisk företeelse, hvilken å ena sidan är bunden vid jordens luftkrets och står i nära sammanhang med jordmagnetismen, men å andra sidan är beroende af vissa, till sin natur ännu föga kända förändringar, hvilka vid mer eller mindre regelbundet återkommande tider inträffa i solens hölje och för oss gifva sig till känna genom bildningen af solfläckar; den berömde holländske forskaren v.
Baumhauer har till och med stält norrskenets uppträdande i samband med kosmiska ämnen, som i stoftform från verldsalltet nedfalla till jordytan.
Detta praktfulla naturfenomen spelar dessutom, om ock med orätt, en mycket stor rol i diktade skildringar af vinterlifvet i den höga norden, och det är i folkmedvetandet så bundet vid polarländernas is och snö, att de flesta läsare af arktiska reseskildringar helt säkert tro det vara en oförsvarlig glömska, om författaren ej redogör för norrskenen vid sitt vinterläger.
Visserligen har vetenskapsmannen sig bekant, att denna underlåtenhet i de flesta fall berott derpå, att ljusstarka norrsken äro högeligen sällsynta just i den Franklinska arkipelagen vid Amerikas nordkust, der flertalet af detta århundrades arktiska öfvervintringar egt rum, men knappast någon forskningsfärd har i alla fall företagits till den höga nordens obygder, som ej i sin arbetsplan upptagit insamlande af nya bidrag till utredande af norrskenets rätta natur och läge i rymden.
Sällan har likväl det vetenskapliga resultatet motsvarat de förhoppningar man hyst.
Af rent arktiska expeditioner hafva, så vidt jag vet, endast tvenne, den österrikisk-ungerska till Frans Josefs land (1872–74) och den svenska till Mosselbay (1872–73), återkommit med en rik och för vetenskapen upplysande norrskens-förteckning.5 Ross, Parry, Kane, M’Clintock, Hayes, Nares m. fl. hafva deremot endast varit i tillfälle att inregistrera enstaka norrsken; fenomenet har vid deras öfvervintringar icke bildat något kännetecknande drag för polarvinternatten.
Det var så mycket mindre att vänta, att expeditionen med Vega skulle bilda ett undantag i detta hänseende, som dess färd inträffade under ett af de år, om hvilka man på förhand visste, att det skulle blifva ett norrskensminimi-år.
Just denna omständighet har dock medgifvit mig att i en särdeles lämpligt belägen trakt studera en del af denna naturföreteelse under oväntadt gynsamma omständigheter.
De ljusbågar, som äfven i Skandinavien oftast utgöra utgångspunkten för strålnorrskenen, hafva nämligen här visat sig ofördunklade af norrskenets mera praktfulla former.
Jag har sålunda, ostörd af biomständigheter, kunnat egna mig åt insamlande af bidrag till utredande af dessa ljusbågars läge, och jag tror mig på detta sätt hafva kommit till några ganska märkliga slutledningar, hvilka närmare blifvit utvecklade i en särskild afhandling, tryckt i »Vegaexpeditionens vetenskapliga arbeten» (Del I s. 400).
Här medgifver mig utrymmet endast att derom anföra följande.
Norrskenens utseende vid Beringssund under minimiåret 1878–79 synes af vidfogade taflor.
Man såg här aldrig de praktfulla strålband eller stråldraperier, vid hvilka vi äro så vana i Skandinavien, utan endast mångårdslika ljusbågar, som timme efter timme, dag efter dag voro oförändrade till sitt läge.
Då himlahvalfvet ej var molnhöljdt och då norrskenets svaga ljus ej fördunklades af solens eller fullmånens strålar, började dessa bågar vanligen att visa sig mellan kl. 8 och kl. 9 e. m. och syntes sedan oafbrutet, under midvintern till kl. 6, längre fram på året till kl. 3 om morgonen.
Häraf framgår, att norrskenet äfven under ett minimi-år är ett permanent naturfenomen.