Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
visning med att gå ärenden åt » mamsell », bära upp ved, elda och dylikt, och som var Tin- nies bästa vän och tröst i all nöd.
Ty medaljen hade också sin frånsida.
Lilla Charlotta var visserligen vän af barnen, men hon var ändå större vän af kattor.
Och så- dana hade hon två stycken, alldeles kolsvarta, med gnistrande, gulgröna ögon — riktiga hex- kattor.
Jämförelsevis välfödda lågo de alltid på den af tegelsten murade låga kakelugnen, söm ej på en hel aln räckte upp till taket, där de mådde skönt i värmen.
Antingen det nu berodde på värmen och dieten, eller kat- torna voro af någon särskild krigisk art, skall väl evigt förbli fva outredt — visst är, att så snart någon främmande öppnade dörren från förstugan till yttre rummet, störtade båda kat- torna ögonblickligen ned frän sin upphöjda plats, fräste och sköto rygg och sågo alldeles ursinniga ut.
Tinnie, som var en liten feg och blyg stackare, var alldeles hjärtängslig öf- ' ver det dagliga mötet med de svarta vilddju- ren, men Fia — så hette hennes väninna — som var både äldre och modigare och dess- utom mera bekant med odjuren, var alltid till- hands, beväpnad med eldgaffeln, för att hålla dem på vederbörligt afstånd.
De små flickorna lärde sig både läsa och sticka och fingo sedan lärarinna i hemmet.
Lilla Charlottas skola fortgick ännu några år, men så kom den nya, förbättrade folkskolan och trängde undan henne och hennes metoder.
Det gula håret blef grått, den rutiga kappan blef sliten och gammalmodig, kattorna gingo allt oftare en förtidig död till mötes och sörj- des djupt, oeh — • det värsta af allt — in- komsterna minskades, våningen inunder blef icke uthyrd.
Kom man då upp till tant Char- lotta, fann man henne rätt ofta vid fönsterbor- det med kortleken framför sig — hon hade ej heller så mycket arbete nu, stackars lilla Charlotta.
sitt hus så förträffligt ordnade, att han kunde » följa sitt hjärtas röst » och bjuda sin gamla uppoffrande syster ett godt hem, hvilket så djupt rörde henne, att hon genast sålde sin gård och gjorde sitt testamente, genom hvilket senare bror Janne och hans barn tillförsäkra- des allt, hvad lilla Charlotta ärft, förvärfvat och kunde komma att ärfva och förvärfva.
I många, många år har nu gräset grönskat på den graf, som gömmer » lilla Charlotta », och hvars inskrift gärna kunnat vara denna: » Mycket tålde hon att skrattas åt, men mer att hedras ändå. » " Hjälpredor. "
ä ^ j 1 a insändarinna i Idun rådde för någon tid sedan till inrättandet af klädsömnads- skolor för våra döttrar i hufvudstaden.
Detta är ett godt och beaktansvärdt råd ej endast för Stockholm, utan äfven för landsortsstäderna.
Också där skulle ej elever tryta.
I samman- hang härmed skulle vi vilja påpeka en klass af unga flickor, som särskildt borde anse det som sin plikt att genomgå en kurs i linne- ooh klädsömnad.
Vi mena de måuga hundra, som annonsera efter plats » att gå frun tillhanda ».
Man förundrar sig, då man tar upp en tid- ning med tre, fyra spalter fulla af sådana annonser, att icke finna en enda, som såsom kvalifikation uppger, att hon kan sy linnesöm eller kläder.
Favorituttrycket är, att hon vill » gå frun till banda i husliga göromål », eller att hon » vill vara till sällskap och hjälp », någon gång att hon är kunnig » i sömnad » eller » handarbete », och ej så sällan att hon är » musikalisk ».
Tar man så en dylik flicka i sitt hus, i hopp 3 m att med sömnad eller handarbete väl må menas, att hon kan ändra eller vända ett enkelt plagg, om hon fär hjälp och ledning, så står hon där dock vanligtvis som inför ett olösligt problem.
Lika litet har hon ofta ett begrepp om att ordentligt sätta på en lapp; oeh att stoppa strumpor är under hennes värdighet.
Det händer, att hon helt förnämt svarar: » ja, däri har jag verkligen ej någon öfning, det brukade pigorna göra i mitt hem ».
» Jag lägger ut korten för bror Janne, » sade hon alltid då, » Han söker pastorat, och jag vill se litet, huru det kommer att gå.
Det Mimmi däremot fick som oftast roa sig med ligger så bra för honom — en ljus väg — ett strykjärn i miniatyr, som nödtorftigt upp- och hjärter ess — det betyder lycka — - här värmdes genom att hållas mot de vanligen ha vi tian också — men så kommer en mörk brännheta kakelungsluckorna och sedan med ka^l i vägen!
Se här — klöfverkung — och betydlig framgång användes.
Förnöjelserna va- så spader dam — skvallerkäringen - - ja, det rierades stundom med att beskåda en gipskatt är så mycket- intriger vid prestval så — trö- och dito papegoja, som stodo på spegelbordet sta oss!
Janne får väl aldrig något! » Men huru hon lade och lade sina kort och och i spegeln reproducerades, hvilket af de Man har all möda att tillbakahållä det sva- små vederbörligen beundrades.
Eller också huru många gånger det låg för Janne och ret: » Att fröken då ej stannade hemma, ty förevisade tant Charlotta ett slags cittra, som.
emot Janne, så fick han ändå till sist pasto- fröken behöfver väl få sina stumpor stoppade till följe af sin form kallades Davidsharpan, rat.
Och nu trodde alla hennes vänner, att någon gång. » på hvars många strängar barnen fiugo knäppa lilla Charlotta skulle riktigt komma på grön Den musikaliska begåfningen består ofta, ej mycket försiktigt.
Men det klingade ändå litet kvist.
Men bror Janne hade så stora utgifter alltid, i att de platssökande som mest och bäst och var mycket trefiigt.
Skulle det vara rik- — • det var så mycket, som nu behöfdes, så kunna spela » la priere d ' une vierge ».
Efter tigt rart, tog tant Charlotta ned sin gitarr, att lilla Charlotta kunde ej få någon plats i närmare bekantskap finner man därför ofta, hängde dess ljusblå band om halsen, knäppte hans nya hem.
Lyckligtvis kom i detsamma att hela deras kvalifikation för den plats, de på dess stundom litet ostämda strängar oeh från annat håll en liten ljusglimt.
En afläg- åtagit sig, består i att rusa ödmjukt framstupa sjöng en visa, som slutade med orden: » tvi sen släkting, som fått veta hennes bekymmer- för att passa upp, där man är van och därför den stygga katten, som tog dufvan! » eller samma belägenhet, skickade henne ett litet bäst nöjd med att passa upp sig själf, eller ock en tysk romans med omkvädet: » Lebe understöd och lofvade att årligen sända samma att springa omkring med en bunt nycklar för Lyckan har alltid följe, oeh lilla att » lemna fram », hvilket hvarje insiktsfull wohl, vergiss mein nicht! », hvilka ord Tinnie summa.
uppsnappade och med förtjusning gömde i sitt Charlotta fick hyra ut sina rum ät badgäster, •matmor väl ändå helst gör själf, såvida hon ej hjärta såsom grundval för blifvande studier i som alltmera började samla sig hit, och så vill utsätta sig för mycken missräkning vid drog hon sig fram.
tyska språket.
slutet af kapitlet.
Må nu sådana unga flickor, som vår uppsats Efter några år dog den nyssnämnda släktin- Dessutom inträffade det, isynnerhet om Tin- nies mamma gjort något besök i skolan, att gen, en rik ungkarl, och hade till lilla Char- kan gälla, ej taga illa upp och tro orden tuppen värpte ganska snällt, icke blott åt dem, lotta testamenterat en summa af femtusen kro- komma från någon, som vill illa åt dem!
Tvärt som läste, utan äfven åt dem, som stickade, nor.
Intet millionarf har någonsin skapat så om, vi vilja dem allt godt och önska, om möj- stundom till och med öfver lag åt hela skolan, stor fröjd som denna lilla summa, för den ligt, gifva dem en liten fingervisning.
utan någon dess förtjänst eller värdighet.
Ele- sträfsamma gamla en nästan ofattlig rikedom.
Alltså kunna de som ganska säkert antaga, verna voro, utom de små prestgårdsflickorna, Det som mest förundrade henne själf, var att att ej en familj på ett hundra tar en person en flicka och en gosse af ungefär samma ål- hon inte blef » alldeles tokig » af glädje.
i sitt hus som sälWcap, annorlunda än till der som de samt en något äldre flicka, kan- Det märkligaste var ändå, att bror Janne hälften såsom sjuksköterska åt någon äldre eller ske tio år eller så, som betalade sin under- kort därefter hade fått både sina affärer och sjuklig person, och då bör hon vara kvalifi-
cerad härför och dessutom begåfvad med en god portion tålamod och försakelse.
Vanligtvis behöfver man en person för att ha uppsikt öfver de större barnen, då man vill omse dem något bättre än genom en van- lig barnjungfru.
I detta fall bör den unga flickan för det första sy åtminstone linnesöm väl, helst äfven hafva genomgått en kurs i klädsömnad, så att hon kan ändra gamla oeh sy nya barnkläder.
Hon bör dessutom kunna ordentligt lappa, laga, stoppa, sticka och märka.
Detta är visst icke så mycket, som det låter.
Kan hon väl sy linnesöm, så lär hon sig det öfriga (utom klädsömnad förstås) på några få timmar.
Hon bör vara flitig, så att hon ej menar, att all rättfärdighet är uppfylld därmed, att hon sitter och håller en nål i handen, men att det gör detsamma, om saken blir i dag, i morgon eller i nästa vecka.
Dessutom bör hon kunna stryka och till och med tvätta litet, så att, om det behöfs, hon kan i en hast göra eller åtminstone deltaga i en liten tvätt till barnen — det är sådant, som modern själf gör ibland, och som alltså hjälpredan bör kunna göra.
Antager hon återigen en plats för att gå tillhanda i hushållet, så bör hon utom någon insikt i bakning och kokning äfven kunna sy, först och främst linnesöm, helst också klädsöm.
I många hem, särskildt på landet, sys alla kläder hemma; det är ej angenämt för en sådan flicka, då husmor och döttrar hjälpa till, » när man fått sömmerska i huset », att stå handfallen eller, hvad värrre är, bära sig bak- vändt åt eller förderfva saken, emedan hon ej vill erkänna sin brist på kunskap och öfning.
Sådant är mycket tålamodspröfvande för hus- modren, och det är endast naturligt, om den unga fliokan ej är lycklig på sin plats, då hon känner i luften, att man ej är nöjd med henne.
Vi skulle vilja råda alla unga flickor, som söka platser att gå frun till hända: om det blott är för att slippa ifrån ett tråkigt eller enformigt hem eller för att komma ut och få roligt eller i hopp att göra intressanta bekant- skaper, så tag ej en sådan plats, ty ni kunde utsätta er för en stor missräkning.
Är det åter för att med redbart arbete förtjäna ert uppehälle, så måste ni i någon mån hafva gjort er kompetente för en sådan plats.
Litet af hvarje, som ofta är det samma som intet, duger ej nu för tiden.
Ingen tar en person i sitt hus, som ej har behof af den personens arbete, och, äfven om lönepretentionerna äro små eller alls inga, så måste matmodern ej ha så litet valuta i arbete, för att hon skall känna sig ha fått ersättning för ett helt års underhåll.
Är den unga flickan ej stark på en eller två punkter, så är det fara värdt att husmodern ej får denna ersättning, och med » det vänli- gaste bemötande » i världen har den unga fliokan ej angenämt och trifs icke (n. b. om hon har förnuft och ambition), ty hon känner, att hon ej motsvarar, hvad man haft rätt att vänta och hoppas af henne.
An en gång alltså: lären er sy linnesöm, klädsöm, tvätta och stryka.
Eller: en mindre kurs i bakning, matlagning, linnesöm och stryk- ning; framför allt i bägge fallen: att laga, stoppa och sticka strumpor.
Hur den unga flickan än må tänka sig sin blifvande ställning, att hon skall ibland sysselsätta sig med sittande arbete får hon väl tänka sig, och då blir det ett oeftergifligt vilkor att kunna sy väl i hand och på maskin.
Har hon så gjort sig kompetent, så behöfver hen ej gifva sig ut » utan lön blott för ett vänligt bemötande ».
Hvarje matmor, som själf kan arbeta, skall förstå att uppskatta arbetet hos en annan och veta, att » arbetaren är sin lön värd ».
Det vänliga bemötandet följer då af sig själft.
Men en sådan flicka får ej med » vänligt bemötande » förstå att roa sig vid hvarje till- fälle.
Att vara fruns » hjälpreda » innebär, att hon skall taga vid, där frun ej räcker till.
Om denna sednare behöfver lemna hemmet, så bör hon känna sig öfvertygad, att det och barnen få en bättre tillsyn, än om de lemnades med tjänarne allena, och dessa sednare böra likaledes känna, att de hafva någon i sin när- het, som representerar niatmodrens öga.
Är det främmande i huset och frun måste säll- skaps, så måste hjälpredan veta, att just nu behöfvas hennes tjänster utomkring.
Hon skall sörja för, att serveringen sker, som sig bör, hjälpa tjänarne, gifva barnen någon sysselsätt- ning — korteligen allt hvad matmodren skulle vilja göra, om hon ej sutte fastspikad därinne i salongen.
Den unga flickan säger kauske: » det är ju pigsysslor; skall man då aldrig få vara med, aldrig ba roligt! » V i säga om igen: den som tänker så, skall ej åtaga sig en sådan plats, ty bon kan bli besviken.
För det första är allt arbete, som sker i ett hus, pigsysslor.
Nämn ett, som icke är det, såvida man ej undantager sömnaden?
Hvad husmodren ej hinner med, sköta pigorna, och ofta får hus- modren just sköta, hvad dessa borde, men ej bry sig om att hinna med.
» Hjälpredan » får ej vara bättre än matmodren.
Äfven om denna håller sig en hjälpreda för att själf slippa att göra en del saker, så är det ju ej mera än rätt, att hon får den lättnad hon åsyftat.
» Hjälpredans » ställning är sådan, att hon kan vara mindre med än guvernanten, än husets dotter, men detta innebär ej det samma som att vara tillbakasatt eller att ej röna ett vän- ligt bemötande.
Hennes plikter hålla henne delvis ifrån salongen, då det gifves främmande, men ingen matmor med hjärta och hufvud skall underlåta att draga henne fram, göra henne bekant, bjuda henne en plats ibland de andra, då hennes sysselsättningar tillåta henne att stanna inne en stund, och i allmänhet att be- handla henne som sina vuxna barn, om hon förtjänar det.
Grymt är att låta en sådan flicka, som ofta är af lika god familj som man själf, bära in eh bricka, knapphändigt presen- tera henne (eller också alls icke) och låta henne gå ut igen och dricka sitt kaffe med tjänarne eller svälja ned det med sina tårar i en vrå hvilken som helst.
Om detta än händer, så får man hoppas, att det ej sker ofta.
Bäst är för den unga flickan, att hon på förhand föresätter sig att ej lägga småsaker på hjärtat.
Mycket kan bero på ängslan, bråd- ska, tankspriddhet hos matmodren.
Om hon blott intresserar sig för husets bästa som för sitt eget hem, om hoa är flitig och omtänksam i saker, som ligga inom hennes område, om hon med kärlek och tålamod bemöter barnen och i allmänhet i hela sitt förhållande är såsom.
en medlem af familjen, så skall hon bli behandlad som familjemedlem, känna sig hemmastadd oeh lycklig och kanske vinna vän- ner för hela lifvet.
K. Glömmen ej lduns skollofskoloni!
1 Minsta bidrag emottagas tacksamt.
" I pigflyttningen. "
F ö r I d u n af Matte Brm.
» " p ^ ä r e Harald, huru skall jag bära mig " jjfli åt!
Jag tror jag snart sprungit Stock- 6 / 1 holm rundt för att få tag uti en hjälpmadam och dock icke lyckats.
Det står ej till att ens för guld få en sådan, ty de äro så upptagna nu i pigflyttningen; och både Kristin och Lina vilja gå i dag.
Jag be- griper sannerligen ej, huru jag skall bära mig åt. » Ett humoristiskt leende gömde sig under Haralds yfviga mustascher och lekte i hans uttrycksfulla ögon.
» Hvad du kan se förarglig ut, Harald! » utropade den unga frun i allt mera retligt lynne, » du inte ens svarar mig, då jag talar.
» » Min lilla kära vän; jag hörde ej, att du gjorde mig någon fråga, jag blott uppfattade, att du jämrade dig öfver madambristen, » sva- rade han lugnt.
Laura slängde broderiet, hon arbetat på, bredvid sig på soffan, och gaf sig till att trumpet stirra på sin spetsiga s k o 3 u i b b, hvil- ken i otålig takt rörde sig emot mattans rosor.
Harald såg hennes dåliga lynne allt mera växa, började tveka, om han skulle välja just detta ögonblick för att säga, hvad som låg honom på hjärtat; men så tänkte han: skräp!
Harmonien för i dag är ändå störd — och så slog han sig helt obesväradt ned bredvid henne på soffan och precis på hennes broderi.
» Hör du Laura, du — vill du höra en liten berättelse? » Hon gaf honom en trumpen och lång sidoblick.
» Bara den inte är lång. » » Det får du finna dig uti. » Hans röst lät, ehuru mild, dock ganska allvarlig.
» Nåväl!
Jag minns så väl en liten flicka, som för två år sedan tjusade en ung läkare, både med sitt intagande väsen och ej minst med sina husliga dygder.
Jag mins bara, huru pedantisk noga hon lade ihop duken, när hon hjälpte till att afduka b o r d e t!
Den unge mannen var nybakad medicine licentiat och hade just ingen praktik, med undantag af tre stackars patienter.
Nåväl — när nu den unge doktorn på allvar blef in- tagen af den unga flickan och hans böjelse besvarades, blef det ett undrande, om de unga skulle kunna gifta sig snart, ty de voro båda fattiga.
En gammal rik faster till honom, som tyckte det vara en farlig snara för unge män att gå ogifta i Stockholm, lofvade att hjälpa till med deras lilla bo och dessutom ett lån på afbetalning för att ha något att börja med.
H o n gjorde detta så mycket hellre, som hon visste, att hans val fallit på en sådan liten genomanspråkslös och praktisk flicka.
Så gifte de sig — och allt såg först så solljust ut.
Snart började dock verkligheten tränga sig på honom — och det första året var gräsligt.
De där timmarne då mottagningstiden var utsatt, kunde göra honom galen!
Han blef nervös som en gammal gumma, ty när det ringde på tamburklockan fick han riktig hjärt- klappning.
Och fast han låtsade läsa eller skrifva, hade han i verkligheten ej reda på ett dugg, förr än han fick veta, hvem som
ringde.
Hans hustru kom rusande från ett håll, gamla kokerskan från ett annat, och husan, som skulle öppna, hon kom merän- dels in till doktorn med en priskurant på dyra viner eller profböcker från boklådan, eller ock var det någon liten frysande parfvel,som ville sälja grönt eller tvål eller papper » för tjugufem öre ».
Under tiden våndades han där inne vid sitt skrifbord och undrade, hvart i Herrans namn detta skulle bära.
Deras hus var ord- nadt på » stor fot », som det egnar och anstår en läkare förstås.
Utgifterna voro riktigt » ståtliga », under det att inkomsterna voro nästan inga.
Visserligen hade patienterna blifvit något flere, men bestodo för det mesta af fattiga släktingar, som på skämt kallade honom sin » husläkare » och ökade förrådet af soffdynor och dukar.
D å de j u naturligt- vis ej kunde föreslå att betala med klingande mynt till en släkting!
Hvar voro nu alla kalkyler, som de älskade som förlofvade un- der heta smekningar uppgjort?
Bortblåsta som dimmor ».
» Men, Harald, skall detta vara någon sökt kvickhet, som passar in på oss, så är den just inte så lyckad.
» » A h, jag har inte slutat på länge ännu, » fortfor han obarmhärtigt.
» Hvar var jag nu?
Jo — den unga frun var en liten lätt- ledd, god varslse, som gärna tog råd af an- dra, oeh hennes vänner gjorde det klart för henne, att en läkares hustru kunde inte ha hemgjorda kläder — • hon måste uppehålla sin mans anseende.
En läkare måste ha två dyrbara riktiga jungfrur m. m.
Hvar se ' n mannen tog medlen till allt, det brydde de ej sina små söta hufvuden med att utfun- dera — — Han började redan, ehuru så ung, få några grå hår vid tinningarne, under det hon, vac- ker och strålande, skötte sina åligganden, nämligen att föra nöjets spira i de kretsar, där hon var efterlängtad.
Sällan åtföljde han sin hustru, » ty han hade ej tid » hette det, men i själfva verket hade han ej råd, ty af lånet återstod nu snart en- dast ett par hundra kronor. » » Men Harald!
Hvarför har du ej förr talat om detta för mig?
Och hvad kan jag för resten göra för att rädda en farkost, re- dan borrad i sank?
Ä r det kanske din me- ning, att jag bort ensam förrätta alla de mångfaldiga sysslorna inom ett hus, så borde du sökt dig en maka långt under mitt stånd ... » » Se så där j a!
N u äro vi där! » Som en pil flög han upp ur soffan, och började, med händerna begrafna i sina fickor en storm- marsch fram och tillbaka genom rummen.
Snart måtte väl efter stormen äfven regn komma, tänkte han.
Mycket riktigt började hon andas tungt, men lemnade rummet med stolt hållning och bibehållen krigsära.
* Doktorn stirrade en stund med kufvad vrede på dörren, som öfverflödigt hastigt slöt sig efter hans lilla afgudade husstru.
Att han kände sig olycklig, märktes tydligt på de slutna läpparne och sammandragna ögon- brynen.
Sedan han en stund förgäfves vän- tat på, att hon skulle återkomma för att säga ett försonande ord, ryckte han till sig hat- ten, som låg på pianot, tog i förbifarten port- nyckeln, som hängde i tamburen, och gick med hastiga steg hvisslande ned för trappan.
Och Laura — hon låg framstupa i för- makssoöan och grät och hoppades, att han skulle komma och säga något mildrande ord.
Det var j u så hjärtlöst att skylla deras ofärd på henne!
Rådde kanske hon för, att han hade så få patienter?
Inte hade väl hon tvingat honom att gifta sig med en » fattig flicka ».
Men så midt upp i detta försvarstal ljöd en röst inom henne: du har ej lefvat efter edra tillgångar — du visste nog, huru allt var ställdt!
A h, det var en efterhängsen domare, det där samvetet!
Men tyst — nu närmade sig hans s t e g.
Nej, de gingo förbi till tamburen.
Så hörde hon honom gå utför trappan.
Hon ville så gärna ila efter honom, men stoltheten höll henne kvar.
Hon reste sig och borttorkade tårarne.
Liksom utan att vilja tillstå det tog hon vägen genom tamburen och sneglade på portnyckelspiken.
Den var tom!
Hon greps af vild ånger!
Tänk, huru han lidit och våndats, under det hon bara tänkt på sina nöjen.
Nu måste hon ut att säga ett ingalunda smärtsamt afsked till sina jungfrur och stängde snart köksdörren efter dem.
Det var en un- derlig kuslig känsla hon erfor, något af bar- nets rädsla för mörkret, då hon visste sig vara ensam i hela våningen.
Dock snart började hon med nyvaket in- tresse se sig omkring.
Det var hennes kök, detta, hennes rättighet att gå där och » snoka », utan att två surmulna tjänsteandar sneglade på hvarje hennes rörelse.
H o n tänkte mer och mer, på hvad Harald sagt.
Han hade dock kanske haft rätt; hon ville strax börja ändra sig.
Hade ej hon och modern ofta under den tid de hade inackordenter fått reda sig själfva?
Inte kunde hon väl ha blifvit så bortkommen på dessa två år!
Hvarför göra sig så beroende af hjälp, då man själf har två friska starka händer, klart förstånd och en redlig vilja.
Nu måste där bäddas.
Det gick litet ovigt, och bädden blef f u l.
Klockan slog half nio, och ingen Harald hördes af!
Skulle han komma snart, skulle allt åter bli g o d t.
* * * V i d niotiden kom han helt omärkligt, själf öppnande tamburdörren, och väntade att finna sin hustru försänkt i » stilla vemod », om hon var hemma, något som han betviflade.
Han blef förvånad, då han kastade en blick in i våningen, där taklamporna lyste klart både i salen och hans rum oeh muntra brasor flammade oeh sprakade gladt och hem- trefligt.
Ett inbjudande kvällsbord stod färdigdu- kadt med en blomma som prydnad och sir- ligt brutna servietter.
Ingen människa syntes dock till, där han sökte genom alla rummen.
Endast köket återstod ännu.
Liksom gripen af en aning smög han sig ljudlöst dit.
Med hvitt förkläde framför sig, ifrig och blossande, stod Laura vid spiseln i full färd med stek- panna och smörbytta.
Aldrig hade hon före- fallit honom så täck och intagande som vid dessa husliga bestyr.
Han gjorde ett lätt buller för att ej skrämma henne, och hon var ej sen att kasta sig i hans famn.
» Men mitt älskade lilla barn.
Hvarför är du här ute — och ensam, » frågade han med oroligt kärleksfull röst.
» Därför att både Kristin och Lina ha gått sin väg — de äro borta.
För alltid — Harald, och jag är nu fru i mitt hus, och det är så förtjusande att ha sin frihet och känna sig nyttig.
O, Harald, att du kom så snart, jag är så glad, » skrattade hon och svängde rundt om med honom på köksgolfvet, så att mjölkbudet, som just i detsamma knac- kade på, trodde att där var stor bal.
Så tog han henne om lifvet igen och ville dansa galopp in i salen, men hon skrattade och spjärnade emot.
» Biffen, biffen, hör du då inte, vi ska ' ha den med. » Och hon tog det ena fatet och han det andra — och en minut därefter sutto de vid bordet, vid den trefligaste lilla supé de ätit sedan så länge de mindes.
» H ö r du Harald, » sade Laura, när de efter slutade omsorger sutto tillsammans i lilla soffan i sängkammaren, » hittills ha vi nästan endast skämtat om hvad vi så tragiskt afhandlade i middags.
Men nu vill jag, in- nan jag somnar, säga ett allvarligt ord.