Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
AF ÖFRIGE REPRESENTANTER Å HERRSIDAN FÖRTJENAR SÄRSKILDT HR Akerblomen MENTION FÖR SIN YPPERLIGA MASKERING Ä LA SALIG ABJÖRNSSON.
HAN BEHÖFDE OCK ENDAST VISA SIG FÖR ATT FRAMKALLA ÅSKOR AF APPLÅDER.
SIST, MEN EJ SÄMST, MÅ NÄMNAS FRÖKEN Ekström 6om INNEHAFVARINNA AF TITELROLLEN.
Henn3s UTFÖRANDE AF BARBERAREDOTTERN-L-DAG-PRINSES- SANS ROLL FÖRTJÄNAR BERÖM BETRÄFFANDE SÅVÄL SÅNGEN SOM SPELET.
BIFALLET VAR, SOM SAGDT, HELA AFTONEN SYNNERLIGEN LIFLIGT OCH BÅDADE GODT FÖR OPERETTENS FRAMTID.
EFTER SISTA AKTEN FRAMKALLADES UTOM DE SPELANDE KOMPOSITÖREN, HR BERENS, SJÄLF OCH FICK MOTTAGA EN LAGERKRANS.
OPERETTEN GIFVES TILLS VIDARE HVARJE AFTON.
Matinéer och soaréer ÖFVERFLÖDA SOM VANLIGT UNDER OCH OMKRING PÅSKEN.
SÅ OCK NU.
VI ANSE OSS SÅ- LUNDA BÖRA PÅPEKA — GÅENDE i TIDSFÖLJD — FÖRST OCH FRÄMST FRÖKEN Georgina Bäckströms REEETT å K.
OPERAN TORSDAGEN den 3 DENNES, då » FREGATTKAPTENEN » UPP- FÖRES med HR ALMLÖF som FROMCMT, HR LAGERQVIST som HÖGBÅTSMANNEN, RECETTAGERSKAN som CADET, FRU HARTMAN som CELESTE ETC, HVARJÄMTE GREFVINNAN TAUBE F. GRABOV och HR ODMANN FÖREDRAGA FJÄRDE AKTENS DUETT UR » BOMEO och JULIA ».
FRÖKEN BÄCKSTRÖM HAR NU TILLHÖRT K.
TEATERN I 25 ÅR.
» SKAPELSEN » AF HAYDN UPPFÖRES som VANLIGT PÅ LÅNGFREDAGEN I ÖSTERMALMS KYRKA.
ETT SYNNERLIGEN FRAMSTÅENDE RUM BLAND DESSA DA- GENS MUSIKTILLSTÄLLNINGAR INTAGER OPSRASÅNGAREN HR A. linndbergs MATINÉ PÅSKDAGEN I BERNS SALONG.
PROGRAMMET UPPTAGER IDEL UTMÄRKTA SAKER, DÄRIBLAND FLERE MÄRKLIGA NYHETER, SAMT UTFÖRES AF VÅRA FÖRNÄM- STA FÖRMÅGOR.
Nya konstnärsgillet GIFVER EN SYNNERLIGEN TILLTALANDE
soaré å k. operan tisdagen d.
8 dennes med intres- santa tablåanordningar sång och musik.
Saronessau Kalharina von der Osten-Säcken, bördig från Salzburg, kommer under nästa vecka att här- städes anordna några recitationer af tyska författare.
Ofverallt, där hon uppträdt, i Tyskland, Danmark och Finland, har hon rönt de amplaste loford för sina uppläsningar.
(Forts.) * M3^å fattar den gamla Sonjas mjuka lilla flick- JlhäS hand och håller den upp, tätt under sina ögon.
Förvånad följer Sonja minspelet i gummans rynkiga ansikte, s o m vexlar i hastig skiftning, me- dan hon studerar de fina linierna i handens skära hud.
Först färskande ifver, så djupt, nästan hot- fullt allvar — Sonjas hjärta börjar häftigt klappa; hvilket ungt flickhjärta skulle ej ha gjort detsam- ma!
— och sist (hon andades åter!)
ett skimmer af ljusning i den gamlas drag.
» Ja, det är rätt — så är det — det är rätt », talade fru Berg lågmäldt, s o m för sig själf, utan att lyfta blicken från den darrande lilla hand, hon höll i sin.
» Jag har ej bedragit mig; det är omöj- ligt.
Jag har läst det förr otaliga gånger; det står skrifvet så tydligt i detta kött och blod, som vore det tryckt i bok. » Plötsligt höjer b o n rösten och sätter sina mörka ögon, brännande s o m eld, rätt in i Sonjas: » Det var detta j a g ville säga er i dag, fröken Sonja, i dag när ni upphör att vara ett barn.
Jag har sedan åratal studerat ut det i er hand, utan att ni vetat det.
Det är bäst att möta striden be- redd; ty en stor strid förestår er.
Jag varnar er, jag förbereder er.
Dem, ni högst älskar på jorden, skall en kvinna, en ond kvinna, stjäla ifrån eder.
Men strid, strid och ni skall vinna dem åter i en härlig seger.
Ja, jag vet det, jag läser segerns tecken i er hand! » Men Sonjas käcka lilla ansikte blir helt blekt, och de röda läpparne darra.
Då slår den gamla plötsligt sina armar om hennes lif och drar henne ned i sitt knä, öfverhöljer henne med smekningar, med ömma, tröstande amma, oroliga oVl.
» Mitt barn — älskade Sonja — mitt hjärtas guld — skrämde jag er — blef ni förskräckt?
— Ja, det var dumt, det var oförlåtligt att säga er det — ännu.
Ni kunde ej bära det.
— Men jag ville så väl — ville varna er i tid.
— Kära mitt barn — hör — tro ej en gammal gummas skrock; gör det ej » » Men Sonja springer med ens upp, spänstig och rak.
Hon kastar trotsigt sitt hufvud tillbaka, och hennes kind får åter färg, när hon brister ut: » Jo, j a g kan bära det o c h längtar efter striden! » III.
ÖFVERRASKNINGEN.
Klockan fyra körde en läng rad af glänsande vagnar ned till Stjärneholms järnvägsstation, öfver hvars tak, dagen till ära, den artige inspektören låtit hissa en fladdrande flagga.
En h o p folk från grannskapet hade samlats på perrongen, nyfikna att bevittna de grefliga gästernas ankomst; mest var det kvinnor och barn.
När Sonja, som i en lätt liten jaktvagn själf kört för sin far, vid dennes arm steg ut på per- rongen, blef där en allmän uppståndelse.
Alla ville se den kära, vackra fröken, och hvar hon gick fram, hördes halfhöga hviskningar och lof- prisande ord.
Grefven log, stolt och smickrad å Sonjas väg- nar, men hon själf syntes ovanligt allvarsam och gick, utan att se sig åt höger eller venster, tyst fram och åter vid hans arm, upptagen af sina egna tankar.
Till sist kunde grefven icke undgå att förvånas åt hennes fåordighet o c h frågade i ömt bekymrad ton: » Hvad är det åt min älskling?
Du förefaller så underligt tyst o c h allvarsam — au, min alltid muntra lilla fågel — och till på denna dag! » » Jag!?
Ahnej, kära pappa, jag endast tänkte på, på — — ja, just ingenting särskildt —, o m jag skall bekänna », svarade Sonja och tvang sig till att le.
Sanningen var den, att den gamla fru Bergs spådomskonster ännu lågo henne i taukarne: » En kvinna, en ond kvinna », men iwilkent — hon grubblade o c h grubblade.
» Och min öfverraskning, som i morse ej lem- nade din nyfikenhet någon ro — den har du visst alldeles glömt? » » Du är då ingen människokännare, kära lilla pappa!
Förslår du då inte, att det är just den, som gör mig tankfull », hakade hon sig fast vid hans ord och slog honom lätt med sitt röda pa- rasoll öfver armen!
Och grefven trodde henne.
Ty se — han var ingen människokännare.
Nen i detsamma hördes lokomotivets gälla hviss- ling uppe från kurvan påkalla uppmärksamhet, och det dofva bullret, som strömmade fram efter skenonia, växte till brusande dån.
En minut, och ännu skälfvande af den starka farten, gnisslande under bromsarnes tryck, stod den mörka raden af vagnar framför dem, s o m ett jättelikt odjur plöts- ligt hejdadt af någon hemlighetsfull makt i sitt vildaste språng.
Bland alla dessa unga män i vårdade skägg och glänsande hattar, i vårligt ljusa, eleganta resdräk- ter; bland alla dessa distinguerade gråhårsaristo- krater med nobel min; bland alla dessa vackra, muntert glammande unga damer i brokiga dräkter, som likt en hop fjärilar med ens svärmade ut ur de öppnade kupéerna; i hela denna lysande sam- ling af de väntade gästerna, som på de två korta minuterna, tåget ras !ade, af de ifrigf löpande, livré- glänsande betjänterna togos o m hand — bland alla hade Sonjas öga genast träffat en ende o c h såg så af de andra ingen mer.
Var det ett sinnets gyckelspel?
Var det möjligt — han och dock icke han!
Grefven kände hennes hand tungt hvila på sin arm, och med en röst, som den glada rörelsen gjorde osäker, hviskade hon vid hans kind: » Pappa — det är- j u Kurt?
Nej — j o — fort, svara mig! » » / a », sade grefven, förnöjdt småskrattande åt hennes ifver; » j a g tror den dugde, öfverrasknin- gen! » Men Sonja hade redan släppt hans arm o c h skyndade med glänsande ögon och ett ansikte, som rodnade af glädje, emot en ung man, hvilken i ena handen lastad med en nattsäck, med den andra sökte bana sig väg till dem genom den just på denua punkt tätast packade hopen, ansträng- ningar som utfördes med mera kraft och synbar ifver att ä tous prix snabbt nå målet än med öf- verflödigt undseende för de omgifvandes armbågar och toaletter.
* * På tre år hade de ej sett hvarandra, på tre långa år s o m af den halfvuxna flickan vecklat ut en blomstrande jungfru, af den nyutnämnde, litet snobbige underlöjtnanten en stark, modig i farans och strapatsernas skola härdad man.
Kurt Stråle var son af en aflägsen kvinlig slägting till grefve Stjärne; tidigt föräldralös hade han tagits an af Sonjas fader, som inackorderade h o n o m h o s en gammal vän i Upsala, där han genomgick skolan.
Om somrarne delade han emellertid alltid ljuft och ledt med Sonja ute å Stjärneholm, och fastän han var hela sex år äldre än hon, uppstod dem emellan en varm, oskiljaktig syskonförlrolighet, som år från år genom gemensam lek och gemen- samt arbete stärktes och växte till.
Emellertid hann gossen blifva man, medan ännu Sonja trampade sina barnskor; lifvets allvar kal- lade h o n o m — han måste välja sig en bana.
Han var icke rik och måste se till att bryta sig en egen väg.
Ty allt för nobelt stolt o c h själfstän- digt var hans lynne, att han skulle kunna be- kväma sig att längre än nödigt äta sin välgörares bröd.
Hans håg ledde h o n o m in på den militära ba- nan; o c h grefve Stjärne billigade hans val.
Det var en väg, som beredde goda utsikter för fliten och arbetsamheten, lyckligt understödda af infly- telserika relationer.
Men än mer gillade Karl Stjärne den käcke, unge fänrikens beslut, när denne en dag trädde inför h o n o m och yppade, hur det tomma, ytliga hufvudstadslifvet i officers- kretsarne ingaf h o n o m afsmak, och alt han beslu- tit pröfva o c h härda sina krafter i ett verkligt ar- bete, s o m fordrade både hängifvenhet och m o d.
Han gaf sig ut att verka vid koloniseringen o c h civiliseringsarbetet i Kongo.
Det var en hård dag för Sonja, när Kurt reste.
Hon grät sina klara ögon röda, men hvad hjälpte det!
Sagdt var sagdt o c h beslut beslut; fastän sannt är — Kurt kommer evigt att förneka det — att en stor tår glänsande tillrade ned äfven i den unge martissonens blonda mustasch, när han kysste » lilla syster » till afsked på perrongen.
Och nu, hur underbart, var han åter här, den- samme och dock icke densamme!
Ater stodo de gamla lek- och barndomskamraterna hand i hand och betraktade hvarandra länge med glänsande ögon, som sökte de känna igen och åter inpränta hvarje minsta drag.
Och fastän det oroliga stim- met bullrade rundt o m dem, röster helsade, ro- pade, skrattade, hörde de det knappast, sade själf- va näppeligen ett ord.
Störst var öfverraskningen för Kurt; han hade icke beräknat, att Sonja ' skulle hunnit bli så ut- vecklad, han hade gömt henne i sitt minne, sådan han såg henne för de tre åren sedan.
Hur vac- ker hade hon icke blifvit!
Huru varmt lyste ej hennes bruna ögon, hvilken täck o c h frisk rund- ning öfver hennes kind!
Och så det där glada, gamla leendet kring munnen, det hade då åtmin- stone de tre åren ej kunnat röfva bort af den forna Sonja.
Aldrig förr hade det fallit Kurt in att föreställa sig henne som en skönhet och att uppleta några behag bland fräknarna och solbrännan, o c h han blef därför så förbluffad, s o m om någon vänlig fé med ens skapat en skön prinsessa af det barn till askunge, han väntat sig få se, Det fanns j u icke en tum kvar af den forna flickans skrangliga, kantiga former hos denna smidiga, mjuka gestalt, som i den eleganta, åtsittande vårkappan afteck- nade sig så väl i den klara majdagsluften.
Ändtligen var den stora glänsande middagen slut — » ändtligen » suckade Sonja.
Ty hon hade visserligen hela Liden haft Kurt vid sin ena sida och fadern vid den andra, men alla de öfriga gä- sterna hade äfven anspråk på hennes intresse och uppmärksamhet, och hon längtade att få spraka ostördt med barndomsvännen.
» Om du visste, hur jag brinner af längtan alt åter få föra dig omkring i vår kära gamla park härute » sade hon, när hon efter middagen trädde sin arm under hans o c h drog honom med sig utför terassen.
» Mins du hur rgsligt roligt vi ha haft där tillsammans — många, många gånger, hur vi hade lekstuga där borta i grottan, o c h vi lekte herre o c h fru, o c h hade trädgård utanför med po- tatis o c h reseda?
Och den där klätterbjörken sen, s o m var så utmärkt att klättra i o c h hade så många präktiga, lummiga små sittplatser, minns du d e n?
Det var verkligen en utmärkt härlig park där på Stjärneholm.
Själfva slottet låg högt och fritt, med den stora, vackra, gammalmodiga trädgården terassformigt på sluttningen nedanför.
Där den slutade, tog sjön vid, o c h efter sjöstranden på si- dan o m trädgården sträckte sig parken långt, långt bort utåt ägorna.
Där var kuperad och vexlande mark.
An öpp- nade sig en liten grön, gräsbevuxen plan, s o m lyste så saftigt i solljuset, där icke ckarne kastade sin skugga, än trängde träden ihop sig i klungor och snår, glesare o c h tätare, stora mörka, dystra, susande granar, knotiga tallar och späda, hvit- stammiga björkar.
Än sluttade marken säfligt o c h jämnt så småningom af nedåt " stranden, så att man kunde se långa sträckor mellan stammarne på de uppkvistade träden ända fram till sjön, vas- sen därute, båtarne, holmarne o c h skogen på an- dra sidan.
Eller också var där backe upp och backe ned, med sten, moras, gröna mossbelupna klintar, klyftor och språng, stora ormbunkar, gra- nar o c h tallar, vilda, ogenomträngliga snår o c h lodräta, stupande berghällar ned emot stranden, där vågorna ideligen plaskade o c h brusade, så snart där blåste aldrig så litet från sjön.
Och genom all denna vexlande mark, härs och tvärs öfver äng och backe, mellan furu och björk, under ek och gran voro otaliga små slingrande gångar upptagna.
Oberäkneliga såsom naturen där o m - kring, togo de af åt höger, när man väntade, att de skulle gå åt venster, stupade af ulföre, när de borde stretat uppför, nyckfulla och just därför dess mera förtjusande genom sitt så föga lagbundna behag.
Att börja med följde Kurt helt tystlåten vid hen- nes sida; han njöt utan ord af att låta kära gamla minnen väckas i sitt inre af hvarje bekant före-
mål, de - passerade.
Men Sonja höll målron uppe; utan alt det ringaste märka hans fåordighet, pladd- rade och skrattade hon i ett, talade om allt hvad hon- sett och hört o c h upplefvat, sedan de sist råkades, o c h o m hur roligt det var att få honom hit igen till det gamla Stjärneholm, till trädgården och parken och lekstugan och den gamla lek- o c h trälokamraten.
Hur det var, så smittades äfven Kurt af hennes språksamhet o c h munterhet; j u mer han såg in i kusinens djupa, skälmska blå ögon och lyssnade till hennes friska, klingande skratt, dess lättare blef han till sinnes och — hvad som mest af allt skulle förundrat honom själf, o m han blott kom- mit alt tänka ditåt — dess varmare om hjärtat.
G ö r en g o d g ä r n i n g!
Då jag häromdagen vid ett besök på Iduns re- daktion såg de nytryckta exemplaren färdiga att skickas land och rike omkring, uppstod för min fan- tasi bilden af alla de lusentals lyckliga hem, dit den omtyckta tidningen om ett par dagar skulle anlända, öppnas och läsas.
Jag föreställde mig, hur familjens medlemmar, den ene.
efter den andra, togo del af tidskriftens innehåll och nyfiket betraktade det i da- gens nummer införda kvinliga porträttet, bur man måhända på aftonen samlades kring lampan för att läsa högt lefnadsteckningen öfver någon af dessa ädla människovänner — en Lotten Wennberg, en syster Kose Gertrud, — hvilkas lif varit en enda stor kärleksgärning, som, kraftigare än ord, manar oss att vakna ur egoismens slummer till nytt lif i kärlek och barmhertighet.
Förslag till mafordning för veckan 6 — 13 april.
Denna soppa är beräknad för 10 personer.
Sandwichs med ost, eng. Wales Chesterost rifves och blandas väl med smör samt bredes på hvete- brödsskifvor (af formbröd), på hvilka man strukit helt litet engelsk senap; beströs med litet cayennepeppar.
Bröden sättas därpå i en med smör bestruken panna och rostas hastigt ljusgula i het ugn, men icke så att de bli hårda.
Omtvckt rätt till smörgåsbord.
rarebit.
Söndag: Buljong med ris; peppar- rotskött med potatis; vinkaka (recept i Idun för d.
24 januari n:r 4).
Måndag: Stufvadt oxkött; bröd- soppa (recept i Idun för d.
31 jan.
n:r 5).
Tisdag: Salt sik med stufvade morötter; mjölkvälling.
Onsdag: Blodpudding; ölost.
Torsdag: Dill kött; Fruktsoppa.
Fredag: Gädda med pepparrot; soppa på gröna ärter.
Lördag; Hvarjehanda-pudding; haf- resoppa.
Men som en paralell till denna intagande bild visade sig genast en annan: hem, där man ingen lampa har att samlas kring, hem, där förnämsta ämnet för alla öfverläggningar är: » hur skola vi få pengar till hyra, ljus, ved? » etc. och den stående frågan på dagordningen: » med hvad skola viföda och kläda oss? » Och ur dessa skärande kontraster mellan de bägge taflorna uppstår tanken på den plan, jag nu beratt få framlägga för Iduns läsekrets.
För några år sedan grundades af en varm männi- skovän ett litet barnhem i Bohuslän.
Hemmet, som nu i två år haft sin egen byggnad, hyser för när- varande 6 barn (flickor), hvilka, tagna ur de usla- ste hemmen i trakten, uppfostras till enkla, dugliga tjänarinnor.
Genom många personliga uppoffringar och genom välvilliga människors bidrag har det hit- tills lyckats hemmets föreståndarinna att hålla sitt välsignelsebringande företag vid lif, men nu stöter hon på ett bland de svåraste af alla hinder, nämli- gen penningebrist.
Det skulle emellertid af flere skäl vara mycket sorgligt, om detta hinder ej kunde öfvervinnas; ty som det är godt om små barn, hvilkas såväl i fy- siskt som psykiskt afseende hjärtslitande belägenhet tyckes ropa på hjälp, vore meningen att, om möjligt, icke endast låta hemmet ha bestånd, utan äfven ut- vidga det.
Den plan, som jag nu förtröstansfullt framlägger för Iduns läsarinnor är, att hvar och en af alla de lyck- liga, som äga jordelifvets bästa skatter: hemtrefnad och hemglädje, skola med ett litet bidrag (50, 25 eller 10 öre) tänka på dessa arma små, för hvilka det hem, som skulle skyddat och vårdat det, blifvit ett fattigdomens eller lastens näste, hvarur barmher- tighetens hand måste rädda dem.
Idun har för när- varande 19,000 prenumeranter, således kanske om- kring tredubbelt eller femdubbelt så många läsare; ger nu hvar och en af dem blott en 10 öring, så blir det ju en icke obetydlig summa.
Ack, måtte ingen undandraga sig denna lilla gåfva, som väl egentligen mera är en yttring af företag- samhet och intresse än en pekuniär uppoffring!
Måtte ingen tänka: » hvad betyder det, om jag ger eller icke, en tioöring mer eller mindre, det är ju af ingen vikt! » Jo, hvarje 10-öring är af den stör- sta spelar vikt, sin och hvarje roll: glömd eller undcrgräfva försummad hemmet 10-öring och omöjlig- Det är bokstafligen sannt, och icke blott ett talesätt, att hvarje af dessa skänkta silfverslantar bidrager att kläda, föda och härbergera dessa » minsta », hvilka, i all sin ringhet, dock haft den högste och mäktigaste förespråkare: vår Fräl- sare själf.
I en liflig förhoppning att ej förgäfves ha vädjat till de lyckligt lottade, vågar jag härmed föreslå, att, — i och för underlättande vid emottagandet, — inom umgängeskretsar i städer och inom församlin- gar på landet en person insamlar och sedan afsän- der gåfvorna till undertecknad.
Men skulle någon finna det bekvämare att själf afcända en 25-öring eller en 10-öring eller motsvarande värde i post- märken, så blir detta lika välkommet.
Bedogörelse för influtna medel samt för hemmets verksamhet och — som jag hoppas — utvidgning skall sedan inflyta i Idun.
göra dess utvidgning.
Mathilda Stockholm, 12 Roos.
Arti / lerigatan.
kunskaper, men de samtal, som de vuxna inbördes föra i barnens närvaro, böra gå ut på att öppna deras hjärtan för allt ädelt och heligt och gifva deras sinne den ideella riktning, som ger lif- vet ett förklarande skimmer.
S ä l l s k a p s l i f v e t.
Kom snart och helsa på!
Af alla konventionella fraser brukas knappast någon oftare än den ytliga inbjudnin- gen till ett besök.
Huru lätt uttalas O. H.
inte de få orden och huru sällan vän- tar man, att de skola efterkommas.
I synnerhet fruntimmer, som varit bo- Våra barn.
satta på landet, men sedan bli stads- Föräldrars samtal.
Hvad föräldrar bor, utsätta sig till en början ofta för tala om i närvaro af barnen och så ett iskallt mottagande, som helt och Recept.
att dessa höra på har ett mycket stort hållet afskräcker dem, då de taga den 1.
Soppa p å torra gröna ärter.
Torra inflytande på barnen.
Föräldrarnes ofvan uttalade uppmaningen på allvar.
gröna ärter sättas pä elden med smör hemligaste tankar och förhoppningar, På det hela taget är storstadslifvet icke och vatten efter behag; då de äro half- deras verkliga grundsatser och böjelser egnadt för oväntade besök, men därför färdiga, tillsättas morötter, skurna i fina och de önskningar, som de till följd skulle vi också vara mera försiktiga tärningar, och fullkokas, medan så myc- däraf hysa, uppenbaras under sådana med denna fras, som så lätt halkar öfver våra läppar, men hvilken, såsom ket skal som möjligt afskummas.
Sop- samtal.
Till och med om barnen äro upp- fransmannen säger, är helt och hållet pan afredes, men utan att koka, med Hur obehagligt för förut vispade äggulor, grädde och per- tagna af sina lekar eller sitt arbete » sans conséquence ».
silja.
Serveras med eller utan frika- och synas vara helt och hållet fördju- den besökande att stå inför den för- pade däri, kan man likväl vara nästan lägna husjungfrun, som » först skall deller af kött eller fisk.
viss på, att icke ett enda ord af sam- höra efter om nådig frun träffas » och A n m.
För vegetarianer.
talet undgår dem, att de fastna djupt sedan med en föga inbjudande min öppnar dörren till en kanske ouppeldad 2.
Soppa p å grönsaker n:r 2.
I / i deras själ.
liter stora gröna ärter kokas i 3 liter Medan de lärdomar och förmaningar, salong och ber henne sitta ned.
Några vatten, stötas i stenmortel och slås till- vi direkt framställa till barnen, ofta gå ändlöst långa minuter förgå, tills frun baka i det spad, hvari de kokat, hvarpå in genom det ena örat och ut genom i huset visar sig, uttrycker sin glädje de jämte detta drifvas genom en gles det andra, göra föräldrarnes samtal det öfver besöket, tager henne med sig in Bil.
Tre skalade, urtagna gcrkor skä- djupaste intryck på barnets hjärta, och i ett varmare rum oeh här bjuder ras i skifvor, persilja och tre groft sön- den riktning samtalen antaga bidrager henne att taga plats, utan att utsträcka derskurna saladhufvuden fräsas tillsam- kanske mången gång i väsendtlig grad sin artighet till alt bedja henne taga mans i smör en timme öfver så sakta till att utbilda barnets karaktär och af hatt eller kappa.
Lika litet bjudes &gt; att smöret icke brynes.
Grönsa- kan sålunda ha stort inflytande på hela den besökande på någon förfriskning, hvilket ursäktas med, att man själf kerna upptagas med skumslef och läggas dess framtid.
är bortbjuden på middag, kaffe eller i soppan.
Allt smör, som till äfven- Böra sig föräldrarnes samtal endast supé, allt efter tiden för besöket, och tyrs medföljt afskummas noga.
Soppan om det yttre och materiella, om nöjen sättes åter öfver elden.
Under tiden och förströelser, kan man vara öfver- därmed har den olyckliga åtminstone kokas 65 centiliter fina ärter i vatten tygad om, att barnets sinne skall ut- fått en ypperlig anledning till reträtt så fort som möjligt.
Samtalet kommer med 2 små lökar och litet persilja.
vecklas i samma riktning.
nästan aldrig riktigt i gång, verkliga Då ärterna äro färdiga, läggas de hela Kärlek till nästan och ett mildt öf- intressen beröras ej, och om några mi- i soppan, som kryddas med salt och verseende skola svårligen finna en frukt- nuter rekommenderar sig den besökande, Peppar och serveras med rostadt bröd.
bar jordmån, då barnen oupphörligt medan den olycksaliga frasen klingar A n m.
Man kan efter behag taga hört, hur medmänniskors svagheter och efter henne: » Kom för all del och hälsa gröna färska ärter eller torra gröna fel underkastas den strängaste kritik, på snart igen, ni hade ju i dag en så- åkerärter; tagas färska ärter blir sop- och då de lägga märke till, att föräl- dan otur. » Men för det mesta är det pan bättre, om de ursprängda ärtskalen drarnes käraste ämne består i att utan stackars offret redan afkyldt och aktar få koka en timme och det erhållna skonsamhet tala om andra.
sig för att komma igen annat än på spadet afsilas och användes till soppan.
De vuxnas samtal med barnen böra särskild inbjudning.
Om man så vill, kunna gurkorna ute- ha till mål att utveckla deras förstånd slutas.
och rikta deras minne med nyttiga Man bör därför vara ytterst försiktig vis ä vis dylika fraser och framförallt bör man aldrig efter en middag, på en bal, eller öfver hufvud vid något fest- ligt samkväm uttala eller mottaga nå- gra inbjudningar.
Man befinner sig då i animerad sinnesstämning och i det nyktra dagsljuset dagen efter före- falla sådana förbindelser tryckande.