Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Genom ett så beskaffadt embetsfel är icke någon fläck satt på embetsmannens karakter och har derefter så lång tid förflutit som fem år, eller den i 14 § af Rikets Ständer för deras del beslutade längre preskriptionstiden, synes skäl icke vara för handen, att han skall äfven sedermera vara blottställd för det äfventyr att kunna när som helst åtalas för en dylik ouppsåtlig förseelse, ofta måhända den enda, hvartill han uuder en längre tjenstemannabana gjort sig skyldig.
På sådan grund hafva Rikets Ständer för sin del beslutat föiåndringen i denna §. 6 KAP.
Om skadestånd.
De i 6 § gjorde restriktioner i fråga om ersättnings utgående för skada, gjord af person under femton år eller sådan, som eljest ej är tillräknelig, nr dens egendom, som skadan gjorde, hafva synts Rikets Ständer mindre rationella.
Det 6 Expeditions-Utskottets Förslag till underd.
Skrifvelse, N:o 185. kan visserligen synas hårdt för den icke i kriminelt hänseende tillräknelige, att nödgas utgifva ett skadestånd, hvarigenom tilläfventyrs alla hans tillgångar medtagas.
Men han är dock skyldig till skadan, och den, som lidit henne, är oskyldig, Och då fråga uppstår, hvilkendera af dessa två bör vidkännas följderna af gerningen, kunna Rikets Ständer ej finna annat, än att desamma böra drabba den förre eller gerningsmannen heldre än den alldeles oskyldige, och någon dispache af skadan icke ifrågakomma.
Det är derföre sorn Rikets Ständer ur denna § uteslutit omförmälda restriktionor. 7 KAP.
Om religion sbrott.
Utom straffnedsättningar i 1 och 3 §§ häfva Rikets Ständer i sistnämnda § vidtagit äfven annan förändring.
Dels har det synts Rikets Ständer, som skulle ordställningen: „utan det sker till egen eller annans nödtorft, som uppskof ej tåla kan“, kunna gifva anledning till den tydning af §, å ena sidan, att arbete å sabbat, om än aldrig så brådskande och angeläget för den, som verkställde eller lät verkställa detsamma, voro förbjudet, derest det ej skedde till egen eller annans nödtorft, och å andra sidau, att arbete å sådan tid, ehuru företaget till egen eller annans nödtorft vore med ansvar belagdt, utom i den i de flesta fall svårbevista händelsen, att nödtorften ej tålde uppskof; och hafva härföre Rikets Ständer ändrat ordställningen i denna del.
Dels hafva Rikets Ständer funnit nödigt vid uttrycket »kramlåda eller annan bod“ att emellan de två sista orden inskjuta ordet „dylik“, för att derigenom utmärka, att förbudet icke afser sådana försäljningsställen, deri, såsom fället t. ex. är med brödbodar, mjölkmagasiner och sockerbagerier, en handel drifves, som, afsedd till fyllande af nödvändiga lefnadsbehof, ingalunda är till rörelsens omfång och art jemförlig med i egentliga kramlådor idkad handel, och som dessutom redan nu i allmänhet eger rum å sabbat, utan att, så vidt Rikets Ständer försport, någon förargelse derigenom åstadkommits. 8 KAP.
Om förräderi, så ock andra för Rikets säkerhet menliga brott.
Rikets Ständer hafva i 1, 2, 4, 5, 6, 7, 9, 11, 13, 18, 21, 22 och 27 §§ infört förändrade straffbestämmelser samt i 30 § utbytt påföljden af förlust af medborgerligt förtroende för alltid till dylik förlust för alltid eller på viss tid.
I 22 § är dock jemväl en annan väsendtlig förändring vidtagen.
Så som denna § är uppställd i E. K. Maj:ts Proposition, lemnar den skälig anledning till den tolkning, att man vore underkastad straff, om man icke upptäckte allt hvad man om ett tillämnadt förräderi visste, således äfven den brottsliges namn, och detta oaktadt man icke vore i tillfälle att förebringa någon bevisning emot personen, utan kunde blifva af denne tilltalad för falsk angifvelse.
Sista punkten i §:n „ej skall dock någon af de i 3 kap. 11 § nämnda personer till straff i ty mål Expeditions-Utskottets Förslag till underd.
Skri/velse, N:o 185. 7 fällas, der brottets upptäckande icke utan angifvelse till åtal ske kunnat" utmärker nemligen just, att andra personer skulle vara skyldiga att upptäcka ett å lärde varande iörräderi, äfven då sådant upptäckande icke kunde ske utan angifvelse till åtal, hvilket åter förutsätter att man namngifver personen.
Dertill synes dock ingen böra förpligta^, utan att lian har bevis emot den brottslige: denna grundsats är iakttagen i nu gällande lag, och det är med ledning af dess stadganden i 3 och 4 §§ af 4 kap. Missgernings-Balken, som Rikets
Ständer antagit förändrade karakterer å det i nu förevarande § uppställda brott. 9 KAP.
Om Majestätsbrott; så ock om brott emot Riksstyrelse eller Rikets Ständer.
Här äro inga andra förändringar gjorde, än straffnedsättningar i 1, 2, 4, 7 och 8 §§.
Hvad särskildt straffbestämmelsen i 8 § angår, hafva Rikets Ständea ansett den böra jemkas till närmare likhet med 10 kap. 2 §, dock så att straffet i den förra blifver något högre än i den sednare. 10 KAP. Orri brott mot offentlig myndighet.
Straffnedsättningar äro af Rikets Ständer vidtagna i 1, 3, 5, 8 och 10 §§.
Dessutom hafva Rikets Ständer ansett det i 14 § förekommande medgifvande af rätt till allmänna sammankomsters hållande, hvilket medgifvande är uttryckt genom denna ordställning:
„Ej vare menighet å landet eller i stad förment att sammankomma till öfverläggning om mål eller ärende som menigheten rörer“, vara alltför inskränkt.
För det första synes nemligen ordet „menighet“, om man dermed jemför uttrycket mål eller ärende, sorn menigheten rörer, samt den längre ned i § gjorda förutsättning, att sammankomsten redan kan vara „genom lag eller särskildt stadgande bestämd14, endast alse en sådan menighet, som utgör en i judicielt-administrativt hänseende redan bildad kommun, såsom ett härad eller en socken, hvaraf man skulle kunna förledas till den slutsats att offentliga sammankomster af personer som icke representera någon sådan menighet, skulle vara förbjudna, Och för det andra synes uttrycket “mål eller ärende14, som menigheten rörer, syfta endast på frågor, som direkt röra menigheten såsom sådan — såsom kommun.
Genom att helt enkelt utesluta ifrågavarande § skulle väl följden blifva, att sammankomster af alla slag, enär de icke vore i lag förbjudna, borde anses tillåtna; men då beröfvades ock polismakten alla vapen, i händelse samlingsfriheten skulle någon gång missbrukas till brottsliga företag.
Ständer hafva derföre och då det förty är af vigt att tillträde till sådana sammankomster varder genom lag tillförsäkradt den offentliga myndigheten och att denna må ega upplösa desamma, så framt dervid företages något, som emot lag stridande är eller eljest allmän ordning störer, gifvit åt denna § en redaktion, hvarigenom dessa rättigheter fortfarande förbehållas den offentliga myndigheten, men som för öfrigt 8 Expeditions-Utskottets Förslag' till underd.
Skrifvelse, N:o i85. icke direkt uttalar något medgifvande i afseende å samlingsfriheten, utan förutsätter denna såsom gifven.
Och har derjemte funnits nödigt att stadga straff för den, som underlåter att hörsamma myndighetens bud med afseende å sammankomstens upplösning.
Deremot hafva Rikets Ständer ansett stadgandet, att sammankomst skall hos den offentliga myndigheten förut anmälas, böra ur förslaget utgå.
Klagan har nemligen försports öfver den omgång och den tidsutdrägt, som härigenom å landet ofta förorsakas, då den offentliga myndighetens representant är boende på långt afstånd eller ej kan anträffas; och med den utsträckning, offentligheten hos oss vunnit, lärer ej skäligen kunna befaras, att sådan sammankomst skulle kunna hållas hemlig.
Åsyftades någon gång sådant, i afsigt att träffa brottsliga rådslag, vore den återhållande kraften i detta lagbud säkerligen ingen, så vida man ej ville skärpa straffet för underlåtenhet till en grad, som åter för vanliga fall vore alltför obillig. 11 KAR Om fridsbrott.
Endast ett par mindre förändringar äro i detta kap. af Rikets Ständer vidtagna.
I 9 § talas, bland annat, om våldsgerning vid sockenstämma.
Då emellertid genom de nya kommunalförfattningarna sockenstämmor äro aftysta, hafva, med uteslutande af nämnde ord, i stället införts orden kommunal- eller kyrkostämma.
Bland de i 15 § omförmälda fridsbrott har äfven upptagits det fall, att friden på det i denna § angifna sätt störes vid auktion.
De oordningar, som ej sällan ega rum vid dessa af en större menniskomassa ofta besökta offentliga sammankomster, synas i förening med den likhet, auktioner ega med de i § redan omförmälda marknader, utgöra ett tillfyllestgörande motiv för tillägget härutinnan. 12 KAP. Om förfalskningsbrott.
I 2 § af detta kap. är straffbestämmelsen af Rikets Ständer jemkad till likhet med gällande lag; och hafva straflnedsättningar i öfrigt vidtagits i 3, 5 och 7 §§, hvarjemte en särskild straffnedsättningsgrund införts i 12 §:s sista moment.
Den förändrade redaktion, Rikets Ständer gifvit åt 9 §, öfverensstämmer med den af Högste
Domstolen föreslagna och har funnits nödig, på det att denna § ej måtte behöfva åberopas i den 21:sta.
Ett åberopande derstädes af 9 §, sådan denna är uppställd i E. K.
Maj:ts förslag, medför den oegentlighet, att enär jemväl 3 § är åberopad i den 9:de, men icke särskildt i den 21:sta, förlust af medborgerligp förtroende skulle ådömas den, som förfalskat ett af Norsk myndighet utgifvet frejdbetyg, fastän sådan påföljd icke vore stadgad för förfalskning af dylikt betyg, utgifvet af Svensk myndighet.
Genom redaktions-förändringen i 9 § blir deremot dess införande i den 21:ta öfverflödigt.
Eör Expeditions-Utskottets Förslog till under cl. Skri/velse, N:o 185.
För öfrigt är i 21 § ingen annan ändring af Rikets Ständer beslutad, än att förlusten af medborgerligt förtroende skulle kunna ådömas på viss tid i de fall, der, enligt E. K.
Maj:ts förslag, denna påföljd borde ovilkorligen för alltid ådömas. 13 KAP.
Om mened.
Yid 5 g af detta kapitel bar af Högste
Domstolens fleste ledamöter blifvit anmärkt, att då grunden för straffbarheten i de fall, hvarom här är fråga, icke vore edens vanhelgande, utan störandet af den säkerhet, som måste tilläggas lagligt vittnesmål, vore, så länge lagen stadgade, det gifven ed vore så god som gången, nämnde straffgrund äfven tillämplig på falskt vittnesmål, då ed vore eftergifven; hvadan tillägg till denna § i sådant syfte borde ske.
Delande denna åsigt om grunden för Statens straffrätt i förevarande fall, hafva Rikets Ständer derföre i sitt förslag infört det tillägg, hvarom Högste
Domstolens fleste ledamöter sålunda hemställt. 14 KAP. Om mord, dråp och annan misshandel.
I enlighet med Rikets Ständers här ofvan uttalade åsigter om latitud-systemets fordringar i afseende på upphälvande af alla absoluta straff, hafva Rikets Ständer i 1 §, 3 § 1 morn., 28, 30 och 38 §§ förändrat de der förekommande bestämmelser om dödsstraff eller straffarbete på lifstid till alternativa; och har i sammanhang dermed särskilda straff för mord och dråp å de i 35 § omförmälda personer icke ansetts böra bestämmas, utan sådan misshandel å dessa personer blott utmärkas såsom en synnerligen försvårande omständighet; äfvensom såsom en följd af den förändrade bestämmelsen i 3 § 1 mom. en redaktions-förändring i §:ns 2 mom. egt rum; hvarjemte straffnedsättningar blifvit vidtagna i 39 och 41 §§.
I afseende å 4 § hafva Rikets Ständer ej funnit skäl att frångå den redaktion al densamma, som finnes i gällande lag och som blef af sednast församlade Ständer beslutad.
Ständer hafva derföre utbytt orden den lian ej dräpa ville mot uttrycket men utan afsigt att dräpa.
Härigenom lärer dock ej, såsom Högste
Domstolen på grund af de utaf förra riksdagens Lag-Utskott anförde motiv befarat, någon viss uppfattning af begreppen “i uppsåt att döda“ och “utan afsigt att dräpa“ kunna anses sanktionerad.
En definition af dessa begrepp kan ej tillfyllestgörande lemnäs i ett lagstadgande och bör ej heller der förekomma.
Det tillhör doktrinen att bestämma hvad dermed rätteligen bör förstås och domaren att i hvarje särskildt fall pröfva den brottsliga viljans större eller mindre omfång.
Det är derföre att gällande lags redaktion synts vara att föredraga framför den föreslagna, som Rikets Ständer funnit den förra böra bibehållas.
Bill. till JR.
Prot. 1862—1863. 10 Sami. 1 Afd. 2 10 Expeditions-Utskottets Förslag till underd.
Skrifvelse, IX:o 185.
Ur 6 §, som stadgar att “om lifstidsfånge begår dråp, som i 3 elior 4 § sågs, och om omständigheterna ej äro synnerligen mildrande, skall han mista lifvet“, har uteslutits ordet synnerligen, hvarigenom detta stadgande blifvit stäldt, i harmoni med hvad på andra ställen blifvit i afseende å dödsstraffet af Rikets Ständer beslutadt.
Åt 43 § hafva Rikets Ständer ansett böra gifvas den lydelse, som den eger i gällande lag, d. v. s. att det i förslaget befintliga Usta morn- deraf skulle utgå.
Ett, sådant moment var jemväl föreslaget, då den härutinnan gällande lag, eller Förordningen om mord, dråp och annan misshandel, af Rikets Ständer antogs; men då varande Lag-Utskott afstyrkte detsamma på de skäl, att det vore af vigt att ur lagstiftningen utesluta hvad som tillhörde doktrinen eller rättsvetenskapen, — att redan språket i detta moment häntydde derpå, som skulle den deri uttryckta sats vara uttalad, icke af lagstiftaren, utan af rättsläraren, — att satsen ock redan vore antagen i lagskipningen och således öfverflödig i lagen — samt att den vore öfverflödig äfven derföre, att §:ns sista moment för den uppmärksamme granskaren indirekt tillkännagåfve hvad genom det första velat uttryckas.
I öfrigt hafva Rikets Ständer, som i följd af den beslutade ändringen i 35 § ansett införande af denna § i den 46:te vara öfverflödigt, ändrat den i sistnämnde § utsatte påföljd af förlust af medborgerligt förtroende för alltid till alternativ sådan: för alltid eller på viss tid; hvaremot Rikets Ständer, enär efter deras åsigt det i 27 § upptagna brott att med qvinnas vilja söka döda eller fördrifva hennes foster, vore, i synnerhet om det, så att säga, gjordes till ett yrke, lika skamligt, som brottet i 28 §, att utan qvinnans vilja söka döda eller fördrifva hennes foster, i likhet med hvad för det sednare brottet är i 46 § bestämdt, stadgat förlust af mederborgerligt förtroende för den, som begår det förra brottet, äfven i den händelse han icke är läkare eller apothekare. 15 KAP. Om. brott emot annans frihet.
De absoluta straffbestämmelserna i 1, 12 och 15 §§ hafva, på förut angifna grunder, föranledt de i samma §§ vidtagna straffnedsättningar.
En annan straffmildring har skelt i 9 §, i anseende till de synnerligen mildrande omständigheter, som ej sällan visat sig vara förenade med detta brott, hvilket till och med stundom begåtts af rent oförstånd, utan ondt uppsåt.
I 20 § hafva Rikets
Ekander utbytt ordet sin emot hennes såsom efter deras åsigt rigtigare. 16 KAP.
Om falsk angifvelse; sfi ock om annan ärekränkning.
Do enda förändringar Rikets Ständer i detta kapitel funnit nödiga, äro dels jemkning i straffbestämmelserna i 3 §, i följd af Rikets Ständers åsigt att ej stadga Expeditions- Utskotlets Förslag till underd.
11 absoluta straff samt i anledning af Rikets Ständers beslut om suspensionsstraffets bibehållande, — dels ock en, i följd af förändringen i 14 kap. 35 §, dermed likartad förändring af 12 § i förevarande kap. 17 KAP.
Om äktenskapsbrott.
I detta kap. hafva Rikets
Ständer ej funnit skäl till annan förändring än att Rikets Ständer i sista punkten af 3 § ändrat ordet vunnit till sökt.
Detta synes nemligen vara en konseqvens af första punktens innehåll.
Och har, genom ansökning om äktenskapsskilnad af den ena utaf de oskyldiga makarna, brottet blifvit lemnadt åt offentligheten, finnes intet giltigt skäl att ej befordra begge de brottslige till straff. 18 KAP.
Om sedlighetsbrott.
I detta kap. hafva Rikets Ständer funnit några förändringar nödiga.
Så i 4 §, enligt hvilken, för otukt emellan ett syskon och det andras afkomling, straffet ovilkorligen skulle vara högre för den förra än för den sednare.
Detta synes dock obilligt i händelse den, som vore af ett lägre led, likväl vore äldre till lefnadsåren.
En brorson t. ex. kan vara en äldre man, då hans fader-syster ännu är en helt ung flicka.
— Rikets Ständer hafva derföre i denna § antagit en gemensam straffbestämmelse, — öfverlemnande åt domaren att efter omständigheterna i hvart fall afgöra i hvad mån den ene är mer eller mindre brottslig än den andra.
Straffnedsättningar äro för öfrigt af Rikets Ständer vidtagna i 7, 10 och 15 §§, hvarjemte Rikets Ständer ansett redaktionen af sistnämnda § böra jemkas till närmare likhet med den i nu gällande lag antagna. 19 KAP.
Om eldskada aj uppsåt eller vållande; så ock om annan skadegörelse ä egendom.
Straffnedsättningar äro af Rikets Ständer vidtagna i 3, 11 och 13 §§ af detta kapitel.
I 17 §, som stadgar straff för den, som uppsåtligen sprider ut kreaturssjuka. som smittosam och farlig är, hafva Rikets
Ständer jemväl infört ansvarsbestämmelse för det fall, att någon veterligen bryter emot de föreskrifter, som till förekommande eller hämmande af kreaturssjuka äro gifna.
Att meddela stadgande i 12 Expeditions-Utskottels Förnlöf' lill underd. Skrifvelse., N:o 185. detta afseende har synts så mycket mindre kunna öfverlemnas åt den ekonomiska lagstiftningen, som gerningen, i det fall att skada deraf följt, väl bör beläggas med högre straff, än som med egenskapen af polisförbrytelse i allmänhet är förenligt.
I följd af det sålunda gjorda tillägg till 17 §, har i kapitlets 22 § hänvisningen till 17 § blifvit från första punkten förflyttad till den andra, hvarigenom någon sak förändring i E. K.
Maj:ts förslag dock icke skett. 20 KAP. Om stöld och snatteri.
I detta kap. hafva Rikets Ständer ansett sig böra vidtaga åtskilliga förändringar.
Den i ämnet nu gällande lag, Kongl. Förordningen den 4 Maj 1855, hvarifrån någon annan hufvudsaklig afvikelse icke i förevarande förslag skett, än att straffarbete allena och icke tillika böter stadgats såsom straffpåföljd för stöld, var den första af de större reformer inom vår brottmålslagstiftning, hvarigenom den nyare kriminalrättens principer i någon vidsträcktare mån hos oss adopterades, — och den hos mången då rådande föreställning om den alltför öfvervägande mildheten i frihetsstraffen måste föranleda lagstiftaren till en skärpning i ansvarsbestämmelserna, som eljest måhända icke ifrågakommit, liksom jemväl farhågorna för latitudsystemet synas hafva föranledt till ett detaljerande i föreskrifter, som gjort uppställningen af lagen något invecklad.
Åsigterna hafva sedan dess förändrat sig, — och det är derföre som Rikets Ständer ansett sig kunna föreslå dels mindre stränga ansvarsbestämmelser i vissa af de i detta kap. upptagna fall, dels ock en något förenklad uppställning i fråga om åtskilliga qvalificerade stölder.
Vid bestämmande af skillnaden emellan stöld och snatteri har den omständighet, att det allmänna omdömet stämplar den för stöld straffade med en vanära, som det är af vigt att afvärja från den i mindre mån felande, den der eljest skulle blifva så godt som utstött från samhället och föras allt längre in på brottets väg, föranledt Rikets Ständer att höja quantum furti från 5 R:dr, hvilket belopp ända sedan år 1734, oaktadt penningevärdets fall, varit i vår lagstiftning qvarstående såsom gränsskilnad, till 15 R:dr, hvilket belopp närmare motsvarar värdet af de tio daler, som år 1734 i detta afseende bestämdes.
Vid en lägre siffra hafva Rikets Ständer trott sig ej böra stadna, för att ej den, som blott af okynne eller i följd af en tillfällig frestelse gjort sig skyldig till ett brott emot eganderätten, måtte drabbas af den vanfrejd, som benämningen tjuf medför.
Skulle äfven denna siffra anses för hög och befarar man att den någon gång kan komma att från ett rättvist straff skydda den, hvars gerning uppenbarar ett redan inrotadt moraliskt förderf, så torde denna våda vara ringare, än om man äfventyrade att såsom tjuf stämpla den, hvilken eljest skulle haft både vilja och kraft att återvända från brottets väg.
Af enahanda skäl har ock en återgång ansetts nödig till 1734 års princip, att icke andra, utan först tredje resan snatteri tager karakteren af stöld.
Emellertid och med afseende å de sålunda vidtagna förändringar hafva Rikets Ständer höjt maximum af det för snatteri stadgade straff till högst ett hundra Riksdaler i böter eller fängelse i högst sex månader, hvarigenom vinnes ett Expeditions-Ulskoltels Förslag till underd.
13 korrektiv emot det missförhållande emellan brottet och straffet, som kunde befaras uppkomma genom förut föreslagna ändringar.
I enlighet med nu uttalade åsigter har nödig rättelse blifvit- iakttagen i de §§ af Rikets Ständers förslag, sorn motsvara 1, 2, 9, 12 och 11 §§ i E. K. Ma.j:ts förslag.
Till 3 § hafva Rikets Ständer från § 5 uppflyttat dess 4 morn., angående mjölkändo af annans ko, m. m.
Den vigtigaste följden häraf blifver, att jemväl för dessa brott snatteribot skulle kunna ega rum, — en straffmildring, som torde vara af brottens natur betingad. 6, 7 och 8 §§ af E. K.
Maj:ts förslag hafva Rikets Ständer ansett kunna sammanföras till en enda med en gemensam straffbestämmelse, hvars maximum funnits lämpligen kunna sättas något lägre än maximum i 8 § af E. K. Maj:ts förslag.
Den i berörda förslag gjorda gradation af ifrågavarande försvårande qvalifikafioner vid stöld, synes nemligen icke kunna på en fullt giltig teoretisk grund försvaras, och den bidrager att göra kapitlet inveckladt.
— Äfven den ordning, hvari de uppräknade qvalifikationerna förekomma, hafva Rikets Ständer något förändrat, så att till arten liknande qvalifikationer, t. ex. stöld från posten och stöld ur försegladt bref, ställts bredvid hvarandra, hvarigenom Rikets Ständer ansett öfversigten blifva lättare.
I följd af denna förändring, har jemväl förändring i de följande §§:nes nummerordning och de i desamma gjorda hänvisningar till andra §§ blifvit nödig.
Särskild redovisning derför lärer icke tarfvas.
I 13 § af E. K.
Majits förslag (den litte i Rikets Ständers) hafva två förändringar blifvit vidtagna.
Den första är, att Rikets Ständer, i anseende till de synnerligen mildrande omständigheter, som kunna förekomma vid en andra resan föröfvad stöld, icke ansett det böra dervid bestämmas något minimum, utan blott ett maximum för höjande af det straffarbete, som å gerningen, första gången föröfvad, bort följa.
Den andra vigtigare förändringen rörer straffet för fjerde resan stöld.
Rikets Ständer hafva i sådant hänseende antagit straffarbete från och med sex till och med tio år eller på lifstid.
Det är icke blott i följd af Rikets Ständers åsigt, att absoluta straff oj böra bibehållas, som denna afvikelse från E. K.
Maj:ts förslag ansetts nödig.
Brottmålslagskipningens annaler hafva nemligen att uppvisa en mängd fall, då ej allenast sammanlagda värdet af det vid de tre första resorna tillgripna varit högst obetydligt, utan värdet af det fjerde gången stulna endast uppgått till några ski 1 lingar; och att vid sådana fall brottet ej skulle kunna försonas med mindre än straffarbete på lifstid, deremot lärer den allmänna rättskänslan ej kunna undgå att uppresa sig.
I slutet af 14 § af E. K.
Maj:ts förslag (den 12:te i Rikets Ständers) hafva Rikets Ständer utbytt orden då skall ock iakttagas emot orden galle ock, såsom mer egentliga med afseende derå, att den bestämmelse om straff-förhöjning, hvartill §:n hänvisar, endast är fakultativ. 20 och 21 §§ af E. K.
Majrts förslag stadga ansvar för den, som utan loflig anledning innehar dyrk eller falsk nyckel, äfvensom för smed, hvilken vanvårdar dyrk m. m.
Rikets Ständer hafva dock funnit dessa §§ böra utgå.
Orden dyrk och falsk nyckel äro nemligen så sväfvande begrepp, att den orimligaste tillämpning af dessa lagbud skulle kunna ega rum.
Innehafvande af en dyrk kan oj heller betraktas såsom ett sjelfständigt brott, — ej heller såsom ett försök till brott, utan blott såsom en aflägsen förberedelse dertill.
Men denna förberedelse 14 Expeditions-Utskottets Förslag till underd.
Skrifvelse, N:o 185. lärer ej kunna anses af en allmänt farliga beskaffenhet, att dess bestraffande står tillsammans med de principer i öfrigt, som i förevarande lagförslag äro följda.
I följd deraf, att 6, 7 och 8 §§ i E. K.
Maj:ts förslag blifvit af Rikets Ständer sammanförda till en enda, har förändring i kapitlets sista § ock blifvit nödig.
Ständer hafva dervid ansett sig böra i förra delen af §:n såsom alternativ införa förlust af medborgerligt förtroende på viss tid, så mycket heldre som denna § eljest skulle i vissa fall blifva strängare än E. K. Maj:ts förslag, nemligen i fråga om de stölder, som i sistnämnda förslags 6 § omförmälas. 21 KAP. Om rån.