Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Hofrättens utslag är ej heller å vederdelosidan öfverklagadt. 55 Genom skriftlig anmälan och, i anledning deraf, från Öfverståthållare-embetet infordrade upplysningar, hade jag erfarit, att — sedan Öfverståthållare-embetet, den 27 September 1859, uppå ansökning af värden å Hotel
Rydberg här i staden att få, under ett års tid, i nämnda Hotel idka utskänkning af bränvin och andra spirituösa drycker, med åberopande af 23 § *) i Kongl.
Förordningen angående vilkoren för försäljning af bränvin samt andra brända och destillerade spirituösa drycker den 27 November 1857, tillåtit bemälde värd att utöfva dylik utskänkningsrörelse under tio månader, dock med vilkor, bland annat, alt utskänkningsafgift för berörda tid förskottsvis erlades med Två hundra sextiosex riksdaler 37 öre -så hafva dels dåvarande Herr Underståthållare^ å Öfverståthållare-embetets vägnar, den 18
December 1860, likaledes uppå ansökan af samme Hotelvärd och under åberopande af omförmälda författnings nämnda §, meddelat sökanden förnyad tillåtelse att under tio månader, räknade från den I Augusti sistberörda år, samma utskänkningsrörelse å Hotelet fortsätta, med enahanda vilkor, som nyss nämndes, dels ock dåvarande Herr Polismästaren, å Öfverståthållare-embetets vägnar, ej mindre den I Oktober 1861, med åberopande af 23 § i Kongl. Förordningen angående försäljning af bränvin och andra ofvannämnda drycker den 7 December 1860, beviljat samme Hotelvärd ytterligare tillstånd att å Hotel Rydberg idka utskänkning af spirituösa drycker, under sex månader, mot afgift af minst Etthundrasextio riksdaler, än ock den 10 Mars 1862 bifallit merbemälde Hotelvärds ansökning om enahanda utskänkningsrätt under ytterligare sex månader från den 1 derpåföljande April, emot afgift till enahanda belopp, hvilken borde förskottsvis erläggas.
Då det syntes uppenbart, att det förhållande, hvarunder öfverståthållare-embetets nämnda resolutioner tillkommit, icke inträffade på något af de i 23 § af åberopade Kongl. Förordningar beskrifna fall, samt att om, sådant oaktadt, afseende skulle fästas å den af öfverståthållare-embetet, uti de infordrade upplysningarna, anförda omständighet, att vid det tillfälle, då särskild värd antogs för Hotel Rydberg, någon ut *) Denna §, om hvars rätta förstånd tvisten hufvudsakligen hvälfver sig, har, ordagrannt lika i ofvanberörda 1857 och 1860 årens Kongl.
Förordningar, följande lydelse: »Vid läger, eller der trupp eljest är för flera dagar sammandragen, vid helsobrunn eller »badort, på passagerarefartyg, eller der värdshusrörelse af annan anledning kan komma i fråga »att under endast någon del af året utöfvas, må, för kortare tid än år, rättighet till bränviru»utskänkning meddelas af Konungens Befallningshafvande, när, i förstnämnda fall, befälhafvande »militärchef, och, i öfriga fall, andre vederbörande derom gjort anmälan.» »Afgiften bestämmes af den för bevillningstaxering näst derefter sammanträdande ko»mité, men får ej understiga det belopp, som för den i fråga varande tiden svarar mot den af»gift, hvilken enligt de i §§ 17 och 18 stadgade bevillningsgrunder, för år minst utgå bör.
»Skulle tiden ej uppgå till fjorton dagar, må dock afgifterna ej för kortare tid beräknas.
Innan »utskänkningen må företagas, skall nyssnämnda belopp förskottsvis erläggas till vederbörande »uppbördsman.» »Då till utskänkning, nu sagd är, tillstånd meddelas, underrätte Konungens Befallnings»hafvande derom vederbörande skattskrifvare.» 56 skänkningsrättighet icke varit ledig, ehuru den ganska vanliga utvägen att hyra slik rättighet tycktes kunna hafva af bemälde Hotelvärd begagnats, en sådan omständighet likväl icke borde lända lill ursäkt för någon annan, än den först (nemligen Ar 1859) gifna resolutionen, alldenstund det genom erhållne uppgifter från Stadens Handels- och Ékonomi-Collegium vore styrkt, att under loppet af åren 18G0 och 1861 ett stort antal dylika rättigheter varit lediga och blifvit å oflfentlig auktion försålda, ansåg jag Ofverståthållare-embetet, åtminstone vid de tillfällen, då de tre senare resolutionerna meddelades och den redan beviljade särskilda rättigheten till utskänkning å Hotel Rydberg förlängdes, hafva handlat i strid mot ej mindre ofvannämnda 23, än ock 7 och 10 §§ i åberopade Kongl. Förordningen; helst som, genom öfverstålhållare-embetets förfarande att, medelst dylika resolutioner, såsom tillfällig behandla en utskänkningsrörelse, sådan som den i fråga varande, hvilken vore och måste vara stadig och fortfarande, skapats ett, och kunde skapas flera utskänkningsslällen, jemväl utöfver det för staden bestämda antal, utan att Stadens Magistrat och Äldste varit eller komme i tillfälle att i föreskrifven ordning deröfver sig yttra, och utan att rättigheterna till sådana utskänkningsslällen blifvit, på sätt äfven stadgadt vore, å offentlig auktion utbjudna; i anseende hvartill jag uppdrog åt Advokatfiskals-embetet i Kongl. Svea Hofrätt att, för hvad som sålunda anmärkt blifvit, bos Kongl. Hofrätten tilltala för - bemälde Herr Underståthållare och Herr Polismästare.
Under den i detta mål hos Kongl. Hofrätten förda skriftvexling hafva Herr Underståthållaren och Herr Polismästaren till sitt försvar hufvudsakligen anfört: att uti det hus, hvarest i fråga varande Hotel för resande vore inrättadt, jemväl funnes en enskild klubb, kallad Stora Sällskapet; att till en början restaurationsrörelsen på bägge dessa ställen Bedrifvits af samma person, äfvensom utskänkning af spirituosa, på grund af endast en tillståndsresolution, hvilken Stora Sällskapet af ålder innehaft; att, då sedermera för Sällskapet och Hotelet särskilde restauratörer antagits, det blifvit för värden på det sednare stället behöfligt att erhålla särskild rättighet till utskänknings bedrifvande, i anledning hvaraf han ock, genom Ofverståthållare-embetels resolution den 27 September 1859, sådan rättighet för tio månader erhållit, hvarefter tillstånd till samma rörelses fortsättande blifvit beviljadt genom de särskilda resolutioner, som ofvan om förmälas, och dessutom genom ett, förut icke uppgifvet, beslut den 27 Mars 1861, af då biträdande, numera ständige, Polismästaren meddeladt, vid delta sistnämnda tillfälle för sex månader, från den 1 April samma år; att hvarje gång, då Hotelvärden bekommit förnyad tillståndsresolution, hans ansökning derom varit förordad af ordföranden för Grosshandels-societetens deputerade, såsom disponenter af Hotel Rydberg, hvilken person jemväl varit ordförande bland Borgerskapets Äldste; att det åtalade förfaringssättet förmodades icke vara stridande mot ordalydelsen af 23 § uti åberopade författningar, enär hvarje tillståndsresolution omfattat kortare tid, än år, och det hvarken i samma § eller annorstädes vore Konungens Befallningshafvande förbjudet att 57 att sådana resolutioner förnya; att Konungens Befallningshafvandes befogenhet att medgifva dylik särskild utskänkningsrörelse icke vore beroende derpå, att förnyelse af samma rättighet i omedelbart sammanhang med den, för hvilken tiden redan utgått, icke kunde i fråga komma, eller borde äga rum, utan fast heldre på tillvaron af något så beskaffadt exceptionelt behof, som i nämnda § afsåges, likasom bestämmelsen derom, att sådan rättighet finge endast för kortare tid, än år, meddelas, icke lade hinder i vägen för Konungens Befallningshafvande att rättigheten förnya, utan åsyftade att sätta nämnda myndighet i tillfälle, alt, hvarje gång förnyelse af tillåtelsen i fråga komme, tillse, huruvida det exceptionela behofvet fortfore, och om tillåtelsen blifvit missbrukad, i hvilket fall förnyelse deraf borde förvägras;
att de tillfälliga utskänkningsrättigheter, som uti samma § omförmäldes, skilde sig äfven i andra afseenden från de utskänkningsrättigheter, hvilkas antal i stad Konungens Befallningshafvande icke ägde att bestämma högre, än Magistrat och Borgerskapets Äldste föreslagit, enär de förra vore bundne vid de förhållanden, som föranledt deras medgifvande, och upphörde af sig sjelfva, om förhållandet upphörde, samt den frihet vid öfverlåtelse till annan person, som för de ständiga rättigheterna ägde rum, icke kunde tillämpas på de tillfälliga; att, hvad särskildt vidkomme den Hotel Rydberg förunnade rättighet, beviljandet deraf varit föranledt af det särskilda förhållande, som förefunnils i behofvet af en fullständig restaurationsrörelse å detta, hufvudsakligen för resande afsedda Hotel; att skada eller olägenhet genom dess beviljande icke uppstått, då derigenom hvar ken kommunens inkomst af bränvinsskatten blifvit minskad, ej heller fyllerilasten befrämjats, eller andra näringsidkare lidit märkbart intrång i sina rättigheter; att
Öfverståthållareembetet icke gjort sig skyldigt till missbruk af den Konungens Befallningshafvande genom oftanämnda lagstadgande tillerkända myndighet, då Öfverstålhållare-embetet allt ifrån början af år 1855, eller under hela den tid, bestämmelsen derom varit gällande, endast i nio fall beviljat förnyelse eller förlängning af utskänkningsrättighet; att invändningar emot Öfverståthållare-embetets förfarande icke blifvit framstälda vare sig af Handels- och Ekonomi-Collegium, som hade befattning med frågor rörande bränvinsförsäljning och, på grund af Öfverståthållare-embetets resolutioner, meddelade tillståndsbevis angående beviljade särskilda utskänkningsrättigheter, eller af Borgerskapets Äldste, hvilkas ordförande förordat nu åtalade tillåtelse, och hvilkas Delegerade i Drätselkommissionen deltagit i kommissionens framställning om sådant tillstånd för stadens gästgifvaregård; varande lika litet af näringsidkare, försedde med ständiga utskänkningsrättigheter, något klagomål öfver Öfverståthållare-embetets tillgörande uti i fråga varande hänseende anmäldt; att det förhållande att, under den tid värden å Hotel Rydberg, på grund af Öfverståthållare-embetets tillåtelse, bedrifvit utskänkningsrörelse, ständiga utskänkningsrättigheter blifvit å auktion försålda, desto mindre inverkade på sakens bedömande, som det icke syntes oantagligt, att bland orsakerna dertill, att såsom föremål för särskild tillåtelse blifvit undantagna vissa förhållanden, under hvilka bränvinsutskänkning finge af Konungens Befallningshafvande medgifvas, äfven kunde 8 58 hänföras den, att utskänkningen, under dessa förhållanden, icke förmådde draga den skatt, som bestämdes genom rättigheternas bortauktionerande; att detta vore fallet med i fråga varande Hotel, enär, om än häremot syntes strida den omständighet, alt utskänkningen på Hotel Rydberg det senast förflutna året blifvit af Taxeringskommitéen beskattad med 1400 Riksdaler, och att värden sedermera på auktion inropat en rättighet för en beskattningssumma af 122G Riksdaler, bränvinsutskänkningen på Hotelet likväl icke uppginge till den qvantitet, som motsvarade beskattningsbeloppet, utan den förhöjda skatten komme att drabba andra föremål, såsom bostad och mat.
Sedan denna förklaring, hvilken nuvarande Herr Polismästaren, såsom den der, å Öfverståthållare-embetets vägnar, meddelat ofvannämnda beslut den 27 Mars 1861, O 7 ' jemväl för sin del åberopat, blifvit af Advokatfiskals-embetet mig meddelad, har jag uti skrifvelse till sistbemälda embete förklarat, att nämnde Polismästares delaktighet i de åtgärder, som utgjorde föremål för åtalet, syntes vara af den beskaffenhet, att äfven emot honom ansvarstalan måste föras.
Advokatfiskals-embetets derefter afgifna ytterligare memorial i målet innehöll: att uppenbart vore, det undantagsstadgandet i oftanämnda 23 § endast afsåge ett tillfälligt behof af utskänkningsrätt, likasom att en sådan rörelse, hvilken från början varit ämnad att fortsättas under ett helt år, icke kunde vara åsyftad med berörda stadgande, gällande blott i fråga om utskänkning under någon del af året; att det äfven låge i sakens natur, att den, som inrättade en hotelrörelse, måste beräkna att O . ' få under en längre tid fortsätta densamma, helst han icke under blott ett år, eller på kortare tid, kunde erhålla godtgörelse ens för det till rörelsens bedrifvande erforderliga förlag, ännu mindre derutöfver hafva någon behållning; att, om detta icke kunde med fog bestridas, det ock syntes vara klart, att — då så väl vid det första af i fråga varande tillfällen som vid det andra, Hötelvärden för sin rörelse sökt utskänknings rättighet under ett helt år, samt han icke ens föregifvit än mindre styrkt någon om ständighet, som detta oaktadt skulle kunnat berättiga vederbörande att anse den utskänkning, hvilken han anmält sig vilja i Hotelet utöfva, lika beskaffad med den, som erfordrades viden tillfällig samling af menniskor, såsom vid ett militärläger, en badort eller dylikt — Öfverstålhållare-embetet saknat laga skäl att, på sätt som skett, den gjorda ansökningen bifalla och dymedelst i strid med den i ämnet gällande förordning bereda nämnde
Hotelvärd förmånen att emot erläggande endast af minimiafgiften få idka en näring, för vinnande af rättighet hvartill han eljest varit pligtig att inlåta sig i offentlig täflan, med deraf, såsom erfarenheten visat, oundviklig följd att få betala flerdubbelt högre afgift, på samma gång Ofverståthållare-embetet, genom detta sitt förfarande, i sjelfva verket ökat de allmänna utskänkningsställenas antal utöfver det, hvartill de af Magistraten och Stadens Äldste författningsenligt blifvit bestämda; att den omständigheten, att för tillfallet, då särskild värd skulle antagas å det i fråga varande hotelet, någon utskänkningsrättighet ej varit ledig, icke kunde ursäkta resolutionen af den 18
December 1860, då utskänkningsrörelsen uti hotelet redan öfver ett helt år fortgått, 59 samt emellertid {lera utskänkningsrättigheter af i fråga varande slag varit lediga och blifvit å auktion lill den mestbjudande upplåtna; att detta omdöme måste äfven i lika, om ej högre, grad träffa de följande resolutionerna, genom hvilka, under förnvadt åsidosättande af den i lag stadgade allmänna ordning för utskänkningsrättighets förvärfvande, Hötelvärden, hvarje gång under ytterligare ett halft år, beredts ofvannämnda förmån att emot lägre förskottsafgift, än den öfriga värdshusvärdar måst erlägga, få sin rörelse utöfva; att det dessutom särskildt förekomme, beträffande resolutionen af den 18 December 1860, alt genom densamme den deruti lemnade tillåtelsen erhållit en tillbakagående verkan, så att, ehuru Hötelvärden, allt ifrån den 1 Augusti 1860, utan vederbörligt tillstånd och utan att den för sådan näring bestämda skatt blifvit, såsom föreskrifvet vore, förskottsvis erlagd, idkat utskänkningsrörelse, Öfverståthållareembetet likväl, i stället att derför befordra honom till laga ansvar, förklarat uti nämnda resolution, det denna afsåge äfven den dessförinnan ifrån berörde 1 Augusti förflutna tiden, och dymedelst sökt göra laglig en i sig sjelf olaglig handling; samt att, för den sålunda ådagalagda oriktiga lagtillämpning, hvarigenom mannamån kunde synas, om ock utan afsigt, vara begången, Advokatfiskal, å embetets vägnar, yrkade ansvar å de personer, som i Öfverståthållare-embetet meddelat åtalade besluten, hvilket ansvar, med afseende å grunderna uti 1 kap. 12 § Rättegångsbalken, syntes Advokatfiskalcn icke kunna sättas lägre, än, för resolutionen den 18 December 1860, till böter af Ett hundra riksdaler, samt, för hvar och en af de öfriga resolutionerna, — meddelade den under den 27 Mars 1861 utaf då tjenstgörande biträdande Polismästaren, samt de under den 1 Oktober 1861 och den 10 Mars 1862 af ordinarie Polismästaren, — till böter af Femtio Riksdaler Riksmynt.
I den slutliga förklaringen invändes å vederdelosidan, under åberopande af hvad förut vore andraget och med bestridande af åtalet, bland annat, att Öfverståthållareembetet ingalunda, såsom Advokatfiskals-embetet anmärkt, beredt värden å Hotel Rydberg tillfälle att emot erläggande endast af minimiafgift få idka utskänkningsrörelse, helst det icke tillkomme Öfverståthållare-emhetet, utan vederbörande Taxeringsnämnd, att bestämma beloppet af skatten för dylik rörelse, och samme värd, under ett af de år Öfverståthållare-embetets resolutioner afsågo, enligt Taxeringskommittéens beslut, fått erlägga utskänkningsskatt till högre belopp, än hvartill sådan någonsin vid offentlig täflan blifvit bestämd; samt att —då, före nu i fråga varande åtal, icke af någon, som saken rört, anmärkning blifvit framstäld eller klagomål anförda emot öfverståthållareembetets resolutioner, hvarigenom rättighet till särskild utskänkningsrörelse är vorden, på grund af speciela förhållanden och, enligt förklarandernes åsigt, i öfverensstämmelse med gällande författning, beviljad, än mindre något prejudikat af högre myndighet, ådagaläggande oriktigheten af den tolkning, Öfverståthållare-embetet följt, funnes meddeladt, — Förklaranderne trodde sig kunna påstå, att, om äfven den tolkning af författningen, som de följt, icke skulle af högre myndighet godkännas, denna omständighet dock icke innefattade laga skäl för åtalet, lika litet som vid de andra fall, då en 60 lägre myndighets eller domstols på god tro meddelade beslut af högre instans ändrades, sådant plägade till åtal föranleda.
Eärförutan yttrade Herr Underståthållaren, uti nämnda slutförklaring, särskildt i fråga om den öfverträdelse, som må hafva legat värden å Hotel Rydberg till last i det afseende, att denne från den 1 Augusti 1860 fortsatt utskänkningsrörelsen, att Herr Underståthållaren icke haft skyldighet att uppträda, vare sig såsom angifvare, åklagare eller domare; att han visserligen kunnat för åtals anställande öfverlemna saken till vederbörande åklagare, men att han icke fattat sin embetspligt så, som skulle, uti förevarande händelse, då en ekonomisk författning blifvit af misstag öfverträdd, och öfverträdelsen af den skyldige sjelf anmäldes, Herr Underståthållaren hafva varit pligtig att låta bötesjagt mot honom verkställa, hvaremot Herr Underståthållaren ansett sig förpligtad att tillse, det någon förlust icke tillskyndades det allmänna, här kommunen, hvilket ock skett derigenom, att i resolutionen Hötelvärden förpligtats erlägga utskänkningsafgift för hela tiden från den 1 Augusti.
Efter sålunda föregången skriftvexling meddelade Kongl.
Hofrätten utslag den 23 November 1863 och, som ifrågavarande, af värden på ett här i staden inrättadt hotel för resande idkade utskänkningsrörelse, hvilken, efter hvad upplyst vore, han den 27 September 1859 hos Öfverståthållare-embetet anmält sig vilja under ett år utöfva, derefter till den 18
December 1860 bedrifvit och sistnämnda dag ytterligare anhållit alt få under ett år fortsätta, uppenbarligen icke varit af den tillfälliga beskaffenhet, som uti 23 § af Kongl. Förordningarne den 27 November 1857 och den 7 December 1860 afses; alltså och då således Öfverståthållare-embetets åtalade beslut den 18 December sistnämnda år, den 27 Mars och den 1 Oktober 1861, samt den 10 Mars 1862, hvarigenom, utan Magistratens och Stadens Äldstes hörande, bemälde värd lemnats tillstånd att mot erläggande af den afgift, som enligt nämnda Författningar minst utgå borde, omförmälda utskänkning idka, varit stridande mot stadgandena i 7 och 10 §§ af samma Författningar; samt, i afseende å beslutet den 18 December 1860, derförutan förekomme, att den tid af tio månader, hvarunder Hötelvärden då tilläts att utskänkningen fortsätta, genom nämnda beslut förklarats skola räknas från den 1 förutgångna Augusti, från hvilken tid intill den 18 December Hötelvärden utan tillstånd och utan att utskänkningsafgift blifvit förskottsvis erlagd, rörelsen idkat, genom hvilket
Öfverståthållare-embetets förfarande och dess underlåtenhet att Hötelvärdens lagöfverträdelse lagligen beifra, Öfverståthållare-embetet, hvilket, jemlikt 56 § i förstnämnda Kongl. Förordning, det ålegat att hålla allvarlig hand öfver iakttagande af hvad i Förordningen stadgadt vore, jemväl sitt berörda åliggande åsidosatt; pröfvade Kongl. Hofrätten, jemlikt 1 kap. 12 § Rättegångsbalken, rättvist döma Herr Underståthållaren, samt ej mindre ordinarie än ock biträdande Herr Polismästaren, hvilka, på sätt förmält vore, uti Öfverståthållare-embetet förutnämnda beslut meddelat, för embetsfel, det der dock icke borde anses hafva blifvit uppsåtligen begånget, att böta Herr Underståthållaren Femtio Riksdaler, biträdan - 61 de Herr Polismästaren Tjugu Riksdaler och ordinarie Herr Polismästaren Fyratio Riksdaler, allt Riksmynt, till treskiftes emellan Kronan, Stockholms stad och Advokatfiskal.
1 det aktionsmål emot en tillförordnad
Domhafvande i Kihls Härad, för hvilket redovisas i 1862 års Berättelse (sid. 52—55), och hvaruti jag, på sätt der förmäles, i underdånighet öfverklagat Kongl. Hofrättens utslag, har Kongl. Majit under den 7 April innevarande år meddelat nådigt utslag, och, med afseende 5 det uppenbart felaktiga i Häradsrättens beslut, att fälla Jonas Nilsson till det honom förelagda vitets dubbla belopp, i så måtto ändrat Hofrättens utslag, att den tillförordnade
Domhalvanden ålades att af hvad Jonas Nilsson, på grund af Häradsrättens nyssnämnda beslut, fått utgifva, till honom återgälda hälften med Tjugu Riksdaler Riksmynt.
Skepparen Garl August Sellholm ingaf, genom ombud, den 9 September 1862, till Justitie-Ombudsmans-expeditionen en skrift, innefattande klagan deröfver, att i ett vid Stockholms Rådstufvurätt af Sellholm såsom kärande part anhängiggjordt mål, protokollsföranden expedierat ett vid klagoskriften fogadt utdrag af Rådstufvurättens protokoll för den 14 Juli 1862, som förmentes vara stridande emot Kongl. Förordningen angående expeditionslösen den 30 November 1855 derutinnan att, i följd af den i samma expedition begagnade utdragna stil, det föreskrifna antalet af treliosex bokstäfver å hvarje rad på långt när icke förefunnes, hvarigenom expeditionen kommit att onödigtvis upptaga två ark, för hvilka i lösen och stämpladt papper påförts och uppburits Tre Riksdaler 50 öre Riksmynt; anhållande klaganden om min embetsåtgärd till åtals anställande emot bemälde protokollsförande, med yrkande af ansvar, efter 17 och 18 §§ i nyssåberopade nådiga Förordning, samt att protokollsföranden måtte tillförbindas icke allenast ersätta klaganden all skada och förlust, utan äfven godtgöra alla i och för detta åtal klaganden förorsakade kostnader.
Åtta dagar derefter, eller den 17 förutnämnda September, inlemnade klaganden en ny skrift, hvaruti han anförde, att, vid närmare efterseende, hans anmälda klagan emot protokollsföranden, som till honom expedierat Rådstufvurättens förrberörda protokoll, befunnits oriktig i så måtto, att bemälde protokollsförande ej tagit ens någon lösen för samma protokollsutdrag, utan expeditionen hade blifvit till klaganden utlemnad endast af misstag; hvarföre klaganden helt och hållet återkallade sin hos mig framstälda begäran om åtal och antydde, att ombudet skulle äga återtaga handlingarne; hvilken sistberörda del af uppdraget ombudet likväl aldrig fullgjorde, utan handlingarne qvarstadnade i Justitie-Ombudsmans-Expeditionen. 62
Vid granskning af merberörda protokollsutdrag befanns detsamma skrifvet med så utdragen stil att föga mer än tretio bokstäfver, och stundom ännu färre, förekommo på raden, och, ehuru lösen var påförd för två ark, upptog det andra arket, med namnteckningen inberäknad, likväl icke flera än sex rader med tillhopa nitionio bokstäfver, eller icke ens så många, som erfordrats för att fylla antalet af felande bokstäfver på första arkets första sida, hvadan hela expeditionen rätteligen icke skolat upptaga mer än ett ark, ej heller med lösen eller stämpladt papper till högre belopp, än för ett ark, beläggas; i följd hvaraf expeditionshafvanden måste anses hafva uppenbarligen gjort sig skyldig 'till ansvar, jemlikt 17 § af ofvanberörda Kongl.
Vid sådant förhållande, och då den hos mig gjorda angifvelsen var af fullständig bevisning om den angifna förseelsen beledsagad, fann jag angifvarens sedermera anmälda återkallelse af klagomålet icke berättiga mig att underlåta den sålunda yppade förseelsens lagliga beifrande, helst som, äfven om de uppgifter, på hvilka nämnda återkallelse grundades, skulle befinnas tillförlitliga, det i allt fall icke borde utan ansvar aflöpa, alt en expeditionshafvande med sitt namn beseglat en så felaktig expedition och dertill icke bättre vårdat densamma, sedan han blifvit färdigskrifven samt med underskrift och anteckning af lösen försedd, än att expeditionen, om ock utan lösen, utkommit och möjligen kunnat af obehörig person till lösens uttagande begagnas.