Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
» Nej, nu måste ni stanna, » sade hon ifrigt, » säg, vill ni inte i all enkelhet dricka en kopp te med mig och låtsa som om vi vore gamla bekanta?
Jag känner er ju numera, ända sedan barndomen, » försäkrade hon, därmed åsyftande Annas förtroliga meddelanden.
Anna hann icke svara; en knackning på tam- burdörren kom de båda damerna att hastigt spritta till.
Fröken Pettersson skyndade att öppna.
» Nej, se, är det du! » — hördes strax därefter hennes stämma helt muntert därute i tamburen.
» Ja, » svarade en manlig röst, som kom lilla Annas hjärta att skena, där hon satt lyssnande inne i rummet, » jag måste hit för att tala om ett litet missöde med ett bref, har någon varit här och nämnt någonting? » » Hvem menar du då skulle ha varit här? » sporde kusin Anna och såg helt oskyldig ut.
» Har ingen varit här, ingen alls? » frågade åter Karl Gylling med förundrad min.
» Här ha nog varit många, dels på förmidda- gen med nya beställningar på arbeten, dels.
» » Men jag menar en ung flicka, hon bor här i huset.
Vet du, det var ett förtjusande äfven- tyr, jag måste berätta.
» Fortsättningen dog bort på hans läppar.
Han hade just stigit öfver tröskeln till sin kusins rum och där fann han Anna stående blyg och för- virrad och rodnande ända upp till det ljusa håret.
» Hvad ser jag, min nya bekantskap sedan i går! » utropade han i omisskänligt glad ton.
» Det var då snällt af er, att ni icke glömde ert löfte. » Därpå vände han sig till sin kusin och höjde handen mot henne med en lekfullt hotande åt- börd.
» Så du kan narras, Anna, nog vet du om hän- delsen med brefvet! » » Ja, käre Karl, det vet jag och jag tackar dig hjärtligast för din välmening.
Hvad jag förlora- de i går har jag dock fått riklig ersättning för i dag, och jag hoppas, att jag för framtiden för- värfvat en ny liten väninna. » Hon smekte vänligt Annas hand, i det hon yttrade detta, och Annas hjärta rördes, så att hon fick tårar i ögonen.
» Hvad ni är god mot mig, » svarade hon sakta.
Karl Gylling tyckte att hon liknade en liten fågelunge, som fallit ur boet, och han fick med ens en sådan besynnerlig lust att stöda och hjälpa henne.
Det var blott tjugufyra timmar, sedan han såg henne första gången, och likväl genomfors han af en plötslig aning om, att hon skulle komma att äga betydelse för hela hans framtid.
Det blef en stämningsfull tystnad i det lilla rummet.
Kusin Anna log ett vemodsfullt löje vid tanken på sin egen ungdom.
En tår ville nödvändigt tränga fram i ögonvrån, men det fick den ej lof till.
Hon ryckte upp sig helt hastigt och yttrade muntert: » Nu stannar du naturligtvis hos mig till kväl- len, Karl, fröken Anna har också lofvat att stan- na.
Och nu få ni spraka, medan jag går ut i köket och styr om den storartade supén. » Hon beredde sig att lämna de båda unga på tu man hand, men Anna bad då helt bevekande att få hjälpa till med anordningarna.
Hon vå- gade icke vara ensam med Karl, hon kände sig så sällsamt förvirrad.
Och Karl satt i sin kusins bekväma gungstol och njöt af att betrakta lilla Anna, där hon helt beställsamt gick ut och in mellan köket och rummet.
» Hvad det klär er att vara husmor, » yttrade han, » det roar er visst mycket att ha sådana där husliga bestyr? » » Ack, ja; om jag hade en sådan verksamhet i stället för att sitta dagen lång på kontor och bara skrifva och räkna.
Men om jag får råd en Med silfver, guld på mången ort — Ett bland de rikaste på jorden.
Ett namn det är mitt tredje se ' n, Med hvilket mannen brukar ståta.
Ja, gissa nu — dock ej på Sven — Här slutar jag min lilla gåta.
Ifyllningsuppgift.
Mitt första är betydligt I verkningar och - mått Och därtill mycket prydligt Samt tål vår granskning godt, Ibland det dansa syns i ring, Ibland så ger det dödligt sting.
Mitt andra lätt och smidigt På jakt ibland oss går, Och både sent och tidigt Sitt villebråd det når; Men också har det — som jag tror — Till vapen bortåt tjugu klor.
Mitt hela i optiken Sin enda lösning har Och öfver land och riken I namn af norrsken drar.
Gernandts Boktr.-Aktieb, N:r 21 (231) Prenumerationspris pr Idun med Modetidning och kolorerade planscher Idun m.
Idun ensam Fredagen den 20 maj 1892. år kr.
• 6: 50 » Byrå: Klara v. Kyrkogata 7, 2 tr, (Aftonbladets nya hus.)
Kedaktör och utgifvare: FRITHIOF HELLBERG.
Utgifningstid: bvarje h e l g f r i fredag.
M a r i a C e d e r s c h i ö I d.
&lt;ör helt visst de flesta af våra läsarinnor torde den människo- vänliga institution, som bär namnet Diakonissan- stalten, vara väl bekant.
Från krönet af Brsta berg vid hufvudstadens inlopp speglar den sina murar och torn i Saltsjöns djup, och det hänförande pano- rama, som för » systrarna » däruppe vidgas öfver stad, skärgård och vatten, slu- ter sig som en värdig ram kring det 3köna, kär- leksverksamma lif, ät hvil- ket de där ägna och ut- bilda sig: ett lif för de fattiga och sjuka, för de andligen och kroppsligen betryckta.
Från detta högkvarter draga kärlekssystrarna ut öfver hela vårt land, och få äro väl de, som icke någon gång vid den armes dörr eller en plågans bädd mött den enkla, nästan stränga uniformen, hvil- kens allvar dock förmild- ras af den hjärtats varma eld, som lyser ur kvinno- ögonen under mössans hvita t y l l.
I dessa dagar har ge- nom pressen gått en väd- jan att stödja och värna om det ädla företaget, som icke, enligt en för- modan, som vunnit all- män spridning, ännu för- fogar öfver så rika medel, att dess omfattande verk- samhet kan bära sig själf.
Utan ha tvärtom det se- naste årets räkenskaper lagt i dagen, att bistånd kräfves, för att den allt framgent skall kunna i samma utsträckning öfvas.
Ty vi må besinna, till hvilket väldigt träd det lilla senapskorn växt upp, som här hemma lades för endast fyrtio år tillbaka.
Å r 1836 hade pastor T. Fliedner grundat det rykt- bara första diakonisshuset i Kaiserswertb, och med den allsmäktiga lifskraft, som den ädla idén äger bredde sig diakonissaken på få år öfver den evan- geliska världen.
Dennas tanke lydde: » att i den apostoliska kyrkans me- ning och efter dess före- bild låta genom diakonis- sor utöfva den kristliga kärleksvården, så vidt den tillkommer kvinnan, och därvid afse olika slag af bjälpbehöfvande: barn och ungdom, sjuka och fattiga, häktade och frigifna fån- gar samt för detta ända- mål utveckla och använda alla kvinnokönet särskildt utmärkande förmögenhe- ter, för såvidt de ej tagas i anspråk för andra plik- ter. » I Sverige tog idén form, då i Stockholm år 1849 bildades ett sällskap
Tiden vill ej rätta sig; Efter tiden ställ då dig: Tål och bida, hoppet visst Ej hamnar illa.
Längsta natt når ock sitt slut, Nordanblåst ock tröttas ut; Och när böljan kraften mist, Står klippan stilla.
för åvägabringandet af en diakonissanstalt, och den 9 juli 1851 invigdes och öppnades stiftelsen.
Den kvinna, h vilkens bild i dag pryder Idun, var den svenska diakonissanstaltens första hus- moder och föreståndarinna.
Hennes lifs vackra gärning har särskildt i dessa tider förts i minne, ty den 6 januari detta år lycktes hen- nes ögon till den långa hvilan.
I » Olivebladet », Diakonissanstaltens tidskrift, ägnar densammas nuvarande föreståndare, hov- predikanten Bring, i sista numret hennes minne en varmt erkännande runa.
De drag ur hen- nes lif, som vi nedan teckna, tillåta vi oss därifrån hämta.
Fadren, Casper Haqvin Oederschiöld, var lärare i Wexjö, då Maria C.
1815 såg ljuset.
I Forsheda prästgård uppväxte hon jämte flere ynglingar, som fadren, dåvarande kyrkoherden, f. d. läraren, åtagit sig att undervisa och fostra.
Med en af dessa ingick hon trolofning.
Döden bröt förbindelsen mellan henne och denne varm- hjärtade, hetlefrade yngling.
Förhållandena där- vid voro särdeles gripande.
De grepo ock djupt in i hennes andelif.
Ofvergången till ett nytt sådant befordrades af en just då stiftad när- mare bekantskap med den fromme doktor Fjell- stedt, samt med fru Emilia Petersen, öfver hela Sverige känd under namnet » mormor på Herrestad », hos hvilken hon ofta vistades längre tider.
Omkring 1838 eller 1839 flyttade Maria C. till Lund och började en mindre flickskola.
Under de därpå följande åren för- värfvade hon sig en mängd vänner inom uni- versitetstaden, vänner, som hon fick behålla ända till sin död.
Mellan henne och barnen i skolan var ock förhållandet mycket innerligt.
Kallelsen att blifva den påtänkta diakonissan- staltens ledarinna träffade henne under dessa omständigheter.
Närmast blef det nu hennes uppgift att vid Kaiserswerths diakonissmoderhus genomgå en längre utvecklingskurs.
En pröfning blef redan afskedet från Lund och från barnen, ö m detta och om den till henne utgångna kallelsen skrif- ver hon den / s 1850 ifrån sitt föräldrahem: » Det var mig svårt att skiljas frän min skola i Lund, och de kära barnens tårar rörde mig djupt.
Jag kände dock, att den kallelse jag erhållit ej var af människor, utan af Herren, och på hans befallning måste jag akta. » 7 I april samma år ankom hon till Kaisers- werth.
Under de trenne första månaderna de- lade hon rum med en landsmaninna, fröken Carolina Frumerie, som vid anstalten bildades till sjuksköterska.
Ehuru de så kort tid vista- des tillsamman och då träffades blott morgnar och kvällar, slöts dock dem emellan ett vän- skapsförbund för hela lifvet.
Den första tiden var för Maria C. särdeles pinsam.
Hemläng- tan, envis tandvärk, saknad efter de kära bar- nen och umgänget i Lund samt ovanan vid anstaltlifvets offentlighet voro väl de egentliga och helt naturliga orsakerna härtill.
Huru godt att hon då hade den svenska väninnan.
Ju mer hon inträngde i arbetet, dess hängif- nare greps hon dock af sin uppgift, och dess bättre fann hon sig i sin nya ställning.
Och till julen kunde hon skrifva hem, full af nit och bästa förhoppning.
I detta bref säger hon bland annat: » I sjukvården har iag öfvat mig på afdelningarna för små barn, män och gossar, är nu på kvinnoafdelningen och skall flytta därifrån till den station, hvarest man värdar de djupast sjunkna; sedan återstår att vistas inom barnhemmet samt att besöka undervis- ningstimmarne vid seminariet och i småbarns- skolan; äfven hoppas jag att få öfva mig på apoteket.
Med anstaltens inrättning och prof- systrarnas utbildning har jag ock gjort mig förtrolig.
Det blir en stor glädje att återvända till fosterlandet och vännerna där.
Hemlandet har ett mäktigt inflytande, en stark dragnings- kraft.
Jag hoppas få dröja något i Lund och Kristianstad för att på sjukhusen därstädes tillse, hur man inom Sverige går till väga.
Det torde underlätta mitt arbete i Stockholm. » Maria C:s första bref efter återkomsten från Tyskland var af maj 1851 och skrifvet i Lund.
Det redogör för hennes hemresa.
Hon hade ej medhunnit att besöka Berlin, men stannat dess längre i Strassburg och på åtskilliga sjuk- hus, samt i Hamburg.
Sitt afsked från Kai- serswerth tecknar hon med följande ord: » Från K. skildes jag med saknad, afskedet kostade tårar huru svår än början varit. » Ankomst- dagen, till Stockholm bestämdes till den 10 juni och den 17 i samma månad välkomnades föreståndarinnan af dikonissanstaltens förvalt- ningsutskott.
» Måtte anstalten få börja ringa, obemärkt och stilla, ty endast då kan man hoppas, att den skall äga bestånd och vara en Herrens plantering, som i det fördolda och genom det oansenliga kan utföra stora ting. » Så skref en gång Maria C. från Kaiserswerth, och så skedde det.
Vid den ännu alltjämt afsides belägna, obe- märkta Pilgatan ä Kungsholmen hade ett enkelt hus blifvit hyrdt, däri 12 sjuka kvinnor och barn kunde inhysas.
Men tillväxten lät icke vänta på sig.
I den vackra trädgården stod ett lusthus, som, innan ett år var gånget, vim- lade af skolbarn.
Till dessa sällade sig redan följande år, 1853, småttingar tillhörande det nybildade diakoniss-barnhemmet.
Den hyrda lokalen blef alltför trång, och egen bostad in- köptes vid Jaktvarfsgränden å Kungsholmen.
Dess trädgårdar sträckte sig i sakta sluttning ända ned till Mälarens strand och erbjödo ett skönt hem åt både vårdande, och vårdade, åt både gamla och barn, sjuka och friska.
Här verkade Maria C. omkring åtta år af sin ' elfva års långa arbetstid.
Vid sin sida hade hon älskande och deltagande vänner, såväl i förvaltningsutskottets och styrelsens medlem- mar, som ock i anstaltens själasörjare och dess läkare samt i personer, hvilka intresserade sig för verket och gåfvo ej blott penningar, utan äfven sitt arbete.
Systrarna stodo också tro- get vid hennes sida, synnerligast de, som hon med kännareblick fostrat för ledande platser.
Alltjämt ökade sig arbetet.
Koleraåret 1853 gaf mycket att göra.
Systrarna användes flitigt såsom privatsköterskor, mänga föräldralösa barn togos om hand och utackorderades på landet eller kvarstannade vid anstaltens barnhem.
Så väl detta som alla dikonissanstaltens öfriga afdelningar utvecklade sig snabbt.
Då Maria C. nedlade sitt arbete, hade barnens antal vuxit till 26, de sjukas från 12 till 60, och sko- lan hyste 80 barn.
Men ej nog med dessa filialer.
Maria C. sammarbetade innerligen med de fruntimmer, som på impuls af Fredrika ^.UDENSCHÖLD.
Bremer bildat en förening för besökande af fängelserna.
Härmed sammanhängde nog.
på det närmaste öppnandet af ett Magdalenahem, 1858 och ett räddningshem, 1860.
Då stifta- rinnan 1862 afflyttade, hade det förstnämnda redan 36 kvinnor och det senare 22 barn.
Huru mycket arbete och kärlek ligga icke för- borgade bakom dessa torra siffror.
Verksamheten inom anstalten med dess filia- ler kunde ju vara mer än nog, och dock kom härtill omtanken för 37 i landet utsända syst- rar, som voro anställda på 2:ne sjukhus, i 25 skolor, 6 barnhem och 1 fattighus.
Det var mycket, det var för mycket, då man härtill lägger modersomsorgen, som skulle omfatta inalles 71 systrar, nämligen 27 diakonissor, 36 profsystrar och 8 på förprof varande personer.
» I sin krafts dagar », så skildrar henne Oli- vebladets minnestecknare, » var hon glädtig, liflig, häftig och sträng, men ej långsint och mera förstånds- än känslomänniska, dock entu- siastisk för sin diakoniss-sak.
Strängheten var moderlig, fostrande, ett nit om att göra an- vändbar för kallet.
Hon kunde i sin stora ifver säga till en syster: » Du duger e j »; men tillägga: » Detta säger jag, för att du skall komma att duga. » Till främmande personer kunde hon om samma syster yttra: » Hon blir nog bra med tiden. » En syster på ålderdomshem- met säger än i dag: » Då hon bannade mig rätt hårdt, var jag redo att taga henne i famn. » Huldhet fattades ej.
Hur gärna gladde hon ej systrarna med gåfvor, och huru brukade hon ej sin poetiska begåfning för att göra deras julklappar och födelsedagspresenter dess mera tilltalande.
Moderligen delade hon allas be- kymmer från de innersta ända ut till de eko- nomiska.
Mot alla, som vårdades, var hon öm och deltagande.
Då fattiga patienter skulle utskrifvas, efterfrågade hon ofta, huru de skulle få det, och hittade gärna på någon hjälp.
Hon var en god organisatris med skarp blick för hvars och ens begåfning, hvilken hon visste att upptäcka och utveckla genom att anförtro uppgifter, som skulle utföras på egen hand.
Huru glad var hon ej, då systern motsvarade det gifna förtroendet.
Att behärska de un- derlydande var henne lätt, och dock vågade dessa säga henne, då hon begått ett misstag.
Äfven öfver andra personer hade hon stor makt, då hon kom i beröring med dem.
Lätt fick hon dem att ingå på och arbeta för hennes planer.
En god gåfva, som högeligen tjänade dikoniss-saken!
Hon skulle ej länge få tjäna den.
Men hon prydde in i sista stunden det tjänande kallet, för hvilket hon arbetade, ty stilla och undergifven var hennes ande, då hon måste lämna sin kära lifsuppgift.
De, som under sjukdomen närmast vårdade henne, märkte väl, huru djupt hon led, men något knorr hörde de ej.
ödmjuk var hon inför Gud och män- niskor, bad ej en, utan flere personer om för- låtelse, emedan hon ansåg sig hafva varit allt- för sträng emot dem.
Så lämnade hon det arbetsfält, för hvilket hon utgifvit sina kropps- krafter, sin förmåga, sin kärlek. » I april 1862, just då den blifvande förestån- daren, pastor Bring, med sin unga hustru in- flyttade i diakonisshuset, afreste Maria C, men ej allena.
Med henne följde en af systrarna som hennes vårdarinna.
Den uttröttade fick nu hvila.
I Ousby, där hon som barn tillbringat långa tider hos nära släktingar, bildade hon sitt lilla hem, be- stående af henne själf, hennes mor och den vårdande » systern ».
Där bosatte sig ock på uppmaning af Maria C. hennes vän från Kai- serswerth-tiden, fröken Carolina Frumerie.
I Onsby kvarstannade Maria C.
12 år.
där några vinna, många sjunka b l ö d a n d e ned, där några j u b l a o c h många k v ä f v a nederlagens smärta.
tag, j u s t d ä r i g e n o m att han sett e x e m p e l - v i s sin hustru, förut v a n v i d l y x o c h ett g l ä d j e f y l l d t lif, u t a n k l a g a n o c h m e d l e e n d e m i n o r d n a sig in i n y a förhållanden.
H v a r f ö r s å o l i k a l o t t e r?
V i få i n t e t s v a r, Detta förnöjsamma s i n n e är e n r i k s k a t t m e n d e t är så, o c h d ä r f ö r m å v i b e r e d a o s s a t t t a g a l i f v e t s å d a n t d e t g e s t a l t a r s i g.
att t a g a v a r a p å, o c h d e t k a n förljufva v å r t i l l v a r o i alla l i f v e t s s k i f t e n.
M e d ett V i s s t är, a t t i n o m o s s ä r o n e d l a g d a m ä k - förnöjsamt sinne ser man världen i gladare t i g a krafter s o m m o t v i k t m o t d e törnar, v i t i d t o c h o f t a få l i d a d ä r u t e i v ä r l d s - f ä r g t o n e r; m e d d e t i n o m b o r d s g å r d e t b e - Vid diakonissanstalten bibehöll man i det s t ä m d t o c k s å m y c k e t l ä t t a r e att ä l s k a sina v i m l e t, b l o t t v i själfva b e m ö d a o s s o m, att längsta hoppet att återfå Maria C.
Då hon medmänniskor, äfven o m d e ibland springa icke dessa krafter slappas o c h slumra in.
efter A års bortovaro begärde tjänstebetyg, om o s s v i d lifvets stora kappränningar.
afböjdes detta på grund af de närda förhopp- B ä s t ä r d e t, o m d e fatt s ä k e r t r o t f ä s t e P r i s k u n n a j u i c k e v i n n a s a f alla, t y alla r e d a n i b a r n d o m e n, o m b a r n e t r e d a n från ningarna; 1863 måste sådant dock lämnas.
Att ha j u h v a r k e n l i k a l å n g a b e n eller l i k a g o d a d e första å r e n l ä r t att, i s t o r t s o m smått, det innehöll varma, erkännsamma, lofordande or.
ha ett l ä r t a t t i c l k u e n g alla uttryck förstå vi väl.
Tacksamheten visade k u n n a h a l i k a, a t t v a r a n ö j d m e d d e t lilla sig ock, då förvaltningsutskottet våren 1864 Litet förnöjsamhet k u n n a d ä r e m o t alla o c h njuta a f d e t t a utan a f u n d m o t a n d r a, erbjöd henne en mindre årlig pension samt t i l l k ä m p a s i g — o m d e t ä f v e n ej alltid g å r s o m h a d e t b ä t t r e, d å j u — f ö r a t t tala hjärtligen inbjöd henne att under sommaren så lätt.
m e d d e n g a m l e S h a k e s p e a r e — » i c k e alla vistas å diakonissanstalten.
k u n n a h a e n v ä r l d till s o c k e r b a g a r e.
» D e t Den nitälskande anden lät sig ej kufvas, däraf kan n o g ibland t y c k a s s o m orättvisa, att att tillgångarne voro knappa.
Redan 1865 läm- d e n e n a i n d i v i d e n ä n d a f r å n v a g g a n till nade hon en mindre donation, däraf räntan g r a f v e n skall d a n s a p å m a t t o r o c h m a t a s efter hennes död skulle tillfalla systrar, och m e d manna, u n d e r d e t d e n andra redan 1872 följde en andra större, som afsåg diako- R u s t n i n g a r.
från d e första s t e g e n b e f i n n e r s i g p å g l a n s k i s, nissanstalten i dess helhet.
Sambandet med s t ä n d i g t p å v i p p e n att b r y t a b e n e n af s i g, diakonissanstalten fortfor ständigt.
De äldre |||justningar?!
K ä r a läsarinna, v i ä m n a o c h sällan f å r till lifs a n n a t ä n » p a s t e j e r, systrarna skrefvo gärna till henne, och i dia- J l § l i c k e skrifva n å g o n krigsartikel eller s p ä c k a d e m e d luft o c h m i s s r ä k n i n g a r », m e n konissarbetsföreningen kvarstod hon alltid så- %t profetera o m » d e p o l i t i s k a oväders- d e t ä r e t t m y s t e r i u m, s o m ej g a g n a r att som styrelseledamot.
Ehuru hon 1865 ej för m o l n e n », s o m ständigt l ä r a h ä n g a så d i g r a grubbla öfver.
M å v i t ä n k a, att h v a r o c h sin sjuklighet kunde besöka Ersta, dit anstal- v i d horisonten, m a n a n d e folken att h å l l a sig e n h a r f å t t sin p l a t s i l i f v e t — o c h sin ten flyttats på hösten föregående år, gjorde b e r e d d a i tid.
D e t är o m helt fredliga rust- b ö r d a.
D e t finnes n o g s o r g e r o c h b ö r d o r, hon det ett par gånger längre fram, innan ål- ningar v i skulle v i l j a s p r a k a n å g r a o r d, rust- s o m d e så k a l l a d e l y c k l i g t l o t t a d e s l ä p a p å, derdomen inbröt.
ningar h v i l k a d o c k g ä l l a att slå ett stort fastän d e i c k e m ä r k a s u n d e r d e t g y l l n e Ur Maria C:s sista bref till diakonissanstal- s l a g: d e n s v e n s k a kvinnans v ä r d i g a represen- täckelset.
M å v i d ä r f ö r v a k t a o s s f ö r att tens föreståndare meddela vi följande, som ut- terande p å C h i c a g o u t s t ä l l n i n g e n!
den svarta, tärande mask, s o m heter afund, gör svar på hans välönskan till den vördade V i h a förr o m n ä m n t, huru p å F r e d r i k a g r i p e r f a s t i v å r t hjärta.
D e n s l ä p p e r i c k e gamlas födelsedag.
Brefvet var af december B r e m e r - f ö r b u n d e t s initiativ o c h under fru lätt, d e n s k a l l förbittra h e l a l i f v e t, d e n f ö r - 1891.
» Visst är det underligt att lefva så O l i v e c r o n a s v a n a o r d f ö r a n d e s k a p saken n u g i f t a r själen o c h i n y m p a r sitt etter, s o m länge, isynnerhet då man så mången gång känt drifvits fram så långt, att en h e l d e l k v i n - h e t e r hat.
O c h hatet har sin fröjd uti att sig stå vid gränsen.
Man undrar ofta på, att här bildats, representerande slita s ö n d e r b å d e s a m h ä l l s - o c h v ä n s k a p s - n o k o m i t é e r man ännu lefver.
Emellertid känner jag det, o l i k a f a c k a f d e n k v i n n l i g a verksamheten.
band.
som om jag doge hvar dag.
Måtte jag i anda- E n c e n t r a l k o m i t é leder d e g e m e n s a m m a an- nom lefva upp hvar dag igen! » — Ett förnöjsamt s i n n e är e t t l i f s e l e x i r, h v i l - gelägenheterna o c h r ä k n a r inom sig f ö l j a n d e Fortfarande besökte hon gärna goda vänner.
ket v i ständigt b ö r a hafva m e d o s s för d a m e r: fru O l i v e c r o n a, ordförande, fru A n - För vintern 1891 — 1892 var hon inbjuden till att » däraf taga v i d b e h o f », d å v i känna karsvärd, v i c e o r d f ö r a n d e, fröken M a l i n F o c k, Lund, där hon bodde hos sin goda vän, fröken oss u p p r o r i s k a o c h m o d f ä l l d a efter allsköns d o k t o r E l l e n F r i e s o c h fröken M a r i a W?
s r n, F. Här träffade henne dödsbudet.
m o t i g h e t e r.
D i s s o n a n s e r n a s k o l a snart u p p - D e t är i c k e utan, att m a n p å m å n g a håll l ö s a s i r e n h a r m o n i, o c h själen f å r n y s p ä n - Söndagen den 10 januari var för det svenska förmenat, att e n sådan m ä n g d k o m i t é e r v o r e stighet att fortsätta striden.
diakonisshuset en dag, som ej snart förgätes.
en o n ö d i g t v i d l y f t i g appparat, riktigt frun- Telegram hade kort förut ingått, att Maria C.
M ä n n e n ä r o n u e n g å n g, m e d få u n d a n - timmersaktig, säga n å g r a elaka belackare.
den dagen skulle jordfastas i Vexjö domkyrka.
t a g, e t t h å r d n a c k a d t s l ä k t e, o c h v i s s t är, M e n saken h a r v e r k l i g e n e n annan sida.
P å Då dygnet ingått, men långt före gryningen, att d e s k u l l e b e h ö f v a e n b r a m y c k e t s t ö r r e de allra flesta o m r å d e n k a n inlägget v i d C h i - fick en af de äldsta systrarna följa sin gamla p o r t i o n f ö r n ö j s a m t s i n n e l a g, ä n d e i all- cagoutställningen naturligtvis endast blifva föreståndarinna, och innan midnattsslaget hade mänhet ä g a.
D å s k u l l e ej m o t g å n g a r n a en så v i d t möjligt u t t ö m m a n d e statistisk re- bådat nästa dygns inbrott, aisomnade ännu en n e d s l å d e m så h å r d t, s o m n u ofta s k e r.
d o g ö r e l s e f ö r k v i n n o r n a s ställning i vårt l a n d; af de äldre, ännu en af Maria C:s döttrar.