Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Nej, det vet jag inte, jag har bara läst om dem i Rinaldo Rinaldino.
En nunna ska' alltid lefva ogift.
Det va grufligt, då har di väl ingen Svensk religion.
Nej, här står jag och pratar, då det är två kunder derute.
Adjö så länge, go'a frun.
Det va' grufligt.
(Skyndar ut.)
TREDJE SARA.
SCENEN. FANNY.
Ja, så der tänka andra flickor vid din ålder, och sådan ska' du bli, min lilla Fanny, bara du hinner glömma hvad presten och pensionsfrun prentat i dej, ty moraler kan vara bra för sådant folk; men ett fattigt fader- och moderlöst barnhusbarn lefver inte på moraler, inte.
12 FANNY.
Alltsedan herr Aron kom hit i huset, alltsedan jag för tre år sedan sattes i pensionen, alltsedan dess har ni blifvit nästan grym emot mig, min mor.
Jag kan inte visa mig så vänlig mot min välgörare, som ni önskar det, och hvarje gåfva, som han sänder mig, blir likasom pestsmittad, då den går genom Arons händer.
Nåväl, min flicka, efter du skyr herr Aron så mycket, så skall han ej längre vara någon budbärare från öfversten.
Din välgörare har lofvat att hädanefter i största hemlighet sjelf helsa på oss.
Hvarför så i största hemlighet, min mor?
Ja, den der saken förstå vi inte, och den får väl öfversten sjelf göra reda för.
Det säkra är, att du skall bli en stor sångerska, och bli en stolthet för din mor och din beskyddare.
En stor sångerska!
(Stirrar tankfullt framför sig.)
Ja, min flicka, och så fort du lofvat öfversten, att inte längre vara stenblind för den lycka, som väntar dej, så fort du lofvar följa hans råd och visar dej vänlig mot honom, så ska' du inte längre behöfva hjelpa till med uppassningen här hemma.
Ingen af mina kunder ska' då mera förolämpa dej, SARA.
13 utan din gamla fostermor ska' arbeta för dej och bära dej på sina armar, som när du var en liten, liten flickunge, utan huld eller skydd här i verlden.
Ser du, jag kan hålla af dej, elaka barn, fast du numera glömmer bort att hålla af din stackars beskedliga fostermor (låtsar snyfta och torkar sig med förklädssnibben i ögonen).
Ack, säg inte så (drar undan Saras förkläde).
Inga tårar för min skuld, de bränna så hett på mitt hjerta, inga tårar!
Ah, ingen fara med tårarna, du lilla enfald! (Högt) Ja, se nu ä' du igen min lilla beskedliga Fanny.
Gå nu på din kammare, och sätt dej och spela på ditt fortepiano, eller läs din franska eller gör hvad du behagar så länge.
(Fanny går till venstra bordet och aftorkar glasen.)
FJERDE SARA (för sig sjelf).
FANNY (rörd).
JAKOB.
Jag kan undra om jag går rätt.
Ja, det är svårt att svara på, min vän.
Det är inte för förtäringens skull, som jag kommit hit, inte.
14 SARA.
Nå, hvad vill han då?
Derute är skänkrummet annars, men han har kommit en rasande ingång.
JAKOB (går fram och betraktar det dukade bordet).
Åhja, nog ä' det bra dukadt, men hur ä' det med matbitarna?
Hva' behagas?
SARA (förnärmad).
Biffstekar, rossbiff, engelsk porter och allt så'nt der, som kapten tycker om.
Hvem ä' hans kapten och hvad vill han?
Fruntimret ä' väl gamla värdinnan på »Nya Verlden»?
Gammal eller ung, så är jag värdinnan, och mitt värdshus heter Nya Verlden.
Rätt så ja.
Här ska' finnas rum för resande.
Det finns bara ett, min vän.
SARA (pikerad).
Men, söta mamma, här finns ju inte ett enda.
15 SARA.
Berthel och hans pojke få flytta ned i lusthuset.
Men der ä' ju fönsterna söndriga?
Bekymrar inte mej (skarpt) och inte dej.
Bara ett?
Det är väl mycket ruskigt det?
Som det är, så är det.
Det har dugat för andra, och är väl ändå alltid bättre än en kajuta.
Stopp lite.
Frun känner inte till briggen Leonora, hör jag.
Kan kapten få bo der helt sonica, så att ingen stör honom i ensamheten och så att hin håle tar den, som får veta hans inkondito.
Mycket begärdt, men det går allt för sig.
JAKOB (som emellertid förvånad betraktat Fanny).
Det var lilla helvete, hvad fruns mamsell ä' vacker!
Man säger inte så till en bättre flicka, som är min dotter.
16 JAKOB (lugnt).
Nej, det gör man inte, men när det är sagdt, -- så är det sagdt.
Man står inte så der och bligar på min dotter.
Fruns dotter?
Nog har jag sett många olika folkslag, men inte så olika förr.
Ska' han ha rummet eller inte?
Uppgjordt!
Jag kommer tillbaka med kapten om en stund (går).
FANNY (aftorkande glasen, med mildt förebrående ton).
Nu var mamma inte särdeles beskedlig mot pappa och Herman.
De komma allt att fara illa i lusthuset, der alla vindar blåsa igenom.
Pappa och Herman!
Alltid lägger du dej ut för de der odågorna, som jag ska' kläda och föda.
Men pappa är ju jemnt så arbetsam och söker sin bergning på alla sätt.
17 SARA.
På alla sätt, ja, och lyckas i intet.
Det är just en ära och glädje att ha en man som varit kammartjenare, hofmästare, målare, skolmästare, pimplat strömming och metat braxen, går på auktioner och tvättar galoner, klipper hår och färgar handskar, ritar porträtter och klipper silvetter.
Pappa är en riktig tusenkonstnär.
Som skulle dött som tiggare, om han icke varit så lycklig och blifvit gift med mej.
Och sin pojke Herman förderfvar han totalt med sitt pjåsk, så att den ska' väl, med Guds hjelp, bli en välbeställd hamnbuse med tiden.
För allt i verlden, säg inte så, bästa mamma!
Jag kan inte tåla den pojken för hans sturskhet mot mej ... och hans beständiga försvar för far sin.
Han är nu tjugu år gammal, och duger till ingenting.
Men alla säja ju, att han har så stora anlag som målare.
Ja, englahufv'en och röfvarnäsor och Harkulsbeläten och så'nt der slarf totar han till; men min skänk, den kunde han inte stryka, som folk, jag som får föda och kläda honom.
FANNY (ängslig).
FANNY (leende).
18 SJETTE
Sedan BERTHEL.
HERMAN. Go'a frun!
Nu kom hofmästarn hem och hade aldrig ett qvitt till fisk med sej.
Två aborrpinnar! så små, så att kattungen skämdes för dem, och inte ett lefvandes fnask till braxen.
Hur ska' det gå med middagen, go'a frun?
(Det ropas utanför: »Jungfru, hur länge ska' man vänta?
Jungfru! Jungfru!») Nej, hör go'a frun, hvad di ä' ohöfliga derute.
Bara man vänder ryggen till, så förtalar di en.
(Rop: Jungfru!)
Gå du ut till skänken, Fanny, och hjelp till en stund, för jag ska' ta emot man min.
Ingen enda braxen!
Två aborrpinnar!
Och jag har kostat på honom fisksumpen, jag föder och kläder honom!
Men vänta mej, om drottning
Victorina kan regera hela England, så måste jag väl kunna regera mitt eget hus.
(Berthel och Herman inträda med korgar, knyten och metspön.
Berthel bär ett par långa sådana på axeln, och är för öfrigt utstyrd med flera småpaketer, askar och bylten).
Akta spetsarna, akta spetsarna, Herman!
Trassla inte in Engelska metrefven i ledstången der!
Så ja, det var galant, min gosse!
Nu klifva vi in till oss med vårt pick och pack.
BERTHEL (ropar utåt).
(Fanny och Christine gå.)
19 SARA (med hvass stämma.
Hon står med korslagda armar till venster nere på scenen, och observeras således i början ej af de inträdande).
BERTHEL (spritter till).
Hvart ämna herrarne ta vägen?
Ah jekeln!
Står du der, min lilla galanta?
Nå, det var galant!
Jo, du ser just galant ut, med två aborrpinnar och en fisksump, som kostat mej fem och tjuge -- Riksdaler förstås.
BERTHEL (godmodigt skämtande).
SARA (med stigande vrede).
Lek inte med mej, Mathias, ty i dag är jag som en brännässla.
Nå, min gumma!
Hvarför är du då så liflig i SARA (som förut).
BERTHEL.
dag?
Liflig?
Mathias, jag är rasande.
Ja, bara du säger ifrån, så vet jag hur det ä', min lilla gumma.
Hvem ä' det, som kläder och föder dej och din båt?
20 BERTHEL.
SARA (häftigt som förut).
Min båt?
Ja, stå inte här och fäst dej vid mina ord nu.
Jag är strandsatt på middag, jag förlorar mina kunder och min kredit, bara för att jag tagit en odåga till man.
Du har bett mej inte fästa mej vid dina ord.
Och den der tjuguåriga, långa tölpen, han skulle väl hjelpa dej hela åtta timmarna, att dra upp de der bägge aborrpinnarna?
HERMAN (med allvar).
BERTHEL (lugnt).
Åh, jag är inte din mor, och det ä' den enda glädje jag har.
Sara, du vet att jag är eldfängd som en fosforsticka!
Förolämpa inte min gosse, då blir jag ursinnig.
Det ville jag väl se, du som aldrig kunnat bli någonting i dina dar.
Se så, min lilla gumma, lugna dej, jag blir inte ursinnig.
Hvad jag förlorat på fiskfångsten, har jag BERTHEL.
BERTHEL (försöker bli ond).
21 vunnit i en splitter ny arbetsförtjenst (öppnar en ask).
Ser du, min lilla galanta, jag ska lära mej och Herman att polera silfver på lediga stunder.
Ser du, här är fyra dussin skedar (visar ett paket).
Och se här har jag galoner från en gammal statsråds-frack.
Rara galoner!
De ha hört och sett många rikshemligheter, de här galonerna.
Och här har jag silvetterat åtta förlofvade huspigor, och här ska jag tvätta Franska handskar, (fattar ett paket).
Ah, se här.
Aj, för tusan!
Nå, hvad är det der för hemligheter?
(läser på en lapp inuti paketet:) »Hofmästaren har förstört alla sjutton paren handskar i färgningen.»
Ja, så'nt hör till de dödligas öden.
BERTHEL (suckande).
SARA (uppbragt).
SARA (rycker till sig paketet).
Mathias, du vill då i grund ruinera mej.
BERTHEL (vänder sig blidkande emot henne, men nedsopar i samma vändning ättiksflaskan etc. med spetsarna af metspöna, som han alltjemt ännu bär på axeln).
Min lilla gumma, jag vill ju inte förstöra en knappnål för dej, om det ä' mej möjligt.
SARA (utom sig).
Mathias, du är i stånd att reta sjelfva Hin onde.
22 BERTHEL.
Ja, jag ser det.
Tycker du det ä' bra gjordt det der?
Åhja, för att vara illa, så är det bra gjordt.
Men trösta dej, min lilla galanta; i eftermiddag betalar jag hela olyckan.
Magisters
Haspers helpensionärer komma till mej klockan fyra.
Jag klipper dem, min lilla englabild, jag klipper dem, tjuge nie pojkbytingar för sex skilling hufvudknoppen, och din ättiksflaska står åter lifslefvande på bordet, såsom hon gick här i verlden.
Tjugu nie pojkar?
Ja, min gumma, det är en affär, som skaffar perukmakarembetet gråa hår.
Ser du, entreprenaderna, min lilla galanta, de ha gjort mer än en fattig fan till millionär. (till Herman, som under tiden i bakgrunden ordnat spön och refvar:) Men kom nu, min gosse, så gå vi in till oss och polera skedarna.
Du ska ha dej en ny frack till prisutdelningen.
(ämnar gå till höger).
Herrarne kunna göra höger om; derinne blir ingen perukmakarverkstad längre.
Jag har hyrt ut SARA (med korslagda armar).
23 rummet åt en resande och Herrarne kunna hålla till goda med lusthuset.
Men der nere regnar det ju in på mina taflor och teckningar.
Så har Herrn inte annat att göra, än stå och hålla paraply öfver.
Och hvar ska jag klippa mina pojkar?
I hufve't, min gubbe.
Du ä' ett geni, min lilla galanta, derför gör du oss också ständiga genistreck.
Och skynda er nu med bortflyttningen af ert skräp derinne, ty sjökapten är kanske här på minuten.
HERMAN (som nedslagen salt sig vid frukostbordet).
Nej, jag härdar inte ut längre!
Nå, hvad har Herrn der vid bordet att göra?
Frukosten är inte ämnad åt någon latmask.
24 HERMAN.
Kan jag få köpa lite mat?
Här har jag en silfverpenning.
Köpa!
Betala mej hellre hvad
Herrn kostat mej i kläder och föda.
Men Herrn vill kanske glömma det?
Skulle jag också glömma, så har ni, min mor, en förmåga att påminna, som aldrig sviker och aldrig tröttnar.
Kom, min gosse.
Här inne ä' det oväder, men vår Herre ska' nog skänka oss solsken der nere i lusthuset.
Och hvad han än gör för oss, den hedersmannen, men aldrig pockar han på tacksamhet och kontant betalning.
(Tar alla spöna samt fiskkassen och går ut i fonden.
Herman in till höger).
Alltid ska' det vara så gudeligt mellan de der herrarne.
Berthel, han tror väl att man uppfostrar en tjugu års pojke till en kyrkengel.
Vi lefva inte i några englatider nu för tiden, minsann! -- (går in till venster, möter Fanny i dörren).
Nu ska jag lösa af dej vid skänken, min flicka.
SARA (försmädligt).
HERMAN. SARA.
SJUNDE SCENEN. FANNY.
Strax derefter HERMAN.
Nu har jag smålett, när man ropat mig, nigit, när man skämtat med mig, skrattat när man förnärmat mig.
Nu har jag sökt vara sådan, som min fostermor vill ha mig.
O, hvad denna lefnad är förfärlig!
Och ingen enda vän, som fattar hvad jag lider.
HERMAN (som inkommit från höger med ett par taflor under armen och hört de sista orden).
FANNY (som stått försänkt i sorg vid venstra bordet, spritter till vid Hermans ord).
HERMAN (sätter från sig taflorna, springer till Fanny, fattar hennes händer, ömt).
FANNY (blygt).
Ingen enda vän?
Herman!
Har Fanny ingen enda vän?
Jag kan ej hålla af den vännen nu som förr.
Jag kan inte numera förtro dig allt, Herman.
Du har vuxit ifrån att vara min lekbror.
Barnhusbarnen.
26 HERMAN.
Och min lilla syster har blifvit så stor och så lärd, sen hon kom i pensionen.
Så lärd?
Har jag inte lärt dig nästan allt hvad jag sjelf fått lära?
Men det är nu många veckor sen du läste några lexor för mig.
Och det är nu många veckor sedan Fanny ville sitta för mig; men mitt madonnahufvud har ändå blifvit likt min lilla syster.
(visar henne en tafla).
Ser du här den fina hvita pannan, se så lagom och vackert den hvälfver sig, se de smidiga ögonbrynen, som försvinna så mjukt, nästan utan konturer.
Der, de klara, diamantklara ögonen, och den der lilla glansen vid ögonkanten; den föreställer en slocknad tår.
Se här, de persikofina kinderna, och munnen som ett rubinlås för tändernas perlor, och sedan halsens fina böjning.
Ser du, Fanny?
Nej, du får inte tala så der, Herman.
FANNY (blygt vändande sig bort).
HERMAN. FANNY.
Ack, allt, allt har det blifvit så likt.
Och ser du till och med den lilla svarta snodden, som du bär kring halsen, och som du har någon hemlighet fästad vid, den synes här på madonnans skuldra, och ett svart kors har jag hängt på snodden.
Fy, att Fanny ska' ha hemligheter för sin enda vän (fattar lekfullt snodden, som framskymtar på Fannys axel, och drar häf-
27 tigt på den).
Jag måste veta hvad du gömmer.
(Medaljongs locket springer upp, och Herman blir varse blytecknet).
FANNY (söker slita det ur Hermans hand, som hastigt fattar det).
HERMAN (hänryckt, kastande från sig taflan).
Herman, Herman!
Fanny, du ä' -- du skulle vara....
Ack, min Gud, hvilken glädje! bort).
Glädje?!
FANNY (vänder sig bedröfvad
Ja, en sådan outsäglig glädje!
(Han knäpper hastigt upp venstra blusärmen och visar Fanny ett blymärke på en snodd, lindad kring hans arm).
Ser du här min olyckas brännmärke?
Jag har burit det nu i flera månader, alltsedan min fosterfar yppade mig hemligheten.
(Fattar Fanny om lifvet och sluter henne till sig).
Här stå vi då, två arma, öfvergifna barnhusbarn, värnlösa på jorden.
Ingen far och ingen mor, som skyddar oss, intet hem och ingen slägt.
Bägge bära vi präglarna, som skänka oss skam och förakt till följeslagare genom lifvet.
Men barmhertighetens Gud, Han kan ej straffa intill tredje och fjerde led.
Nej, Fanny, vi skola göra dessa blystämplar till våra hederstecken, och kanske skola de då en gång gälla mera, än mången stjerna i briljanter.
HERMAN (som förut).
28 FANNY (sakta lösgörande sig från hans arm).
Ack, Herman, det har då slagit in, hvad jag så ofta drömt och tänkt.
Hvad har du då drömt och tänkt?
Nej, jag kan ej säga det.
HERMAN. HERMAN.
Jag ser på Fannys rodnad hvad hon känner.
Vi hålla af hvarann mycket, mycket, är det inte så?
Mycket, mer än mycket.
Mer än bror och syster.
HERMAN (blickar henne ömt i ögonen).
FANNY (lutar hufvudet mot hans axet).
Fråga inte mera.
Det har jag många gånger räknat ut, när jag målat Fannys drag, att vi aldrig kunnat vara bror och syster.
Har Fanny lärt sig räkna i pensionen?
Jag svarar inte mera.
FANNY (skalkaktigt leende).
HERMAN (trycker henne till sitt hjerta).
Jag frågar inte mera.
29 FANNY (gladt och beslutsamt).
Nu har jag lust att följa öfversten och hans fru tall främmande länder.
HERMAN (ängsligt).
Tänk, Herman, om jag kunde bli en stor sångerska, som öfversten menar -- fast aldrig tror jag sjelf derpå.
Men tänk, Herman, om jag kunde sjunga mig till guld och juveler!
Och så skickade jag pengar till Herman här hemma, han blef en stor målare, och så...
Och så?
HERMAN (ömt).
Och så råkades vi i främmande land.
Men då hade Herman glömt sin Fanny för en annan, som bättre passar till madonna.
Och så sjunger jag, och sjunger, tills jag en afton midt ibland blommorna, som man kastar på mig, sjunger med flit så starkt, att en åder springer.
Då sjunker jag så lätt, som en skjuten lärka, ner på blommorna.
Och allt mitt guld och alla mina perlor bli då Hermans och hans vackra bruds.
Nu talar Fanny som en liten toka. -- Men säg, hvad menar du med att följa öfversten?
Har du nånsin sett och talt med den besynnerlige välgöraren, som kostat på din uppfostran nu i tre år?
HERMAN (smekande hennes lockar).
30 FANNY.
Jag har sett honom några gånger, men jag är så rädd för honom.
Han har ett så underligt leende, och så smeker han mitt hufvud så besynnerligt, så att jag alltid springer bort ifrån honom.
Han kallar det för magnetism, och säger att det är så helsosamt, och att min röst skall bli starkare deraf.
Magnetism?
Jag har läst någongång, att den som magnetiseras skall fatta stor tillgifvenhet för magnetisören. -- Fanny, håller du af öfversten?
Nej, visst inte, jag är så rädd för honom, men ändå vill jag följa honom på hans resa för din skull, Herman.
Fanny, du skall lofva mig att aldrig gifva något löfte för denna resa, förrän du rådfört dig med mig.
Får jag inte göra hvad jag vill?
FANNY (skalkaktigt trotsande).
HERMAN (tankfull).
Inte vill Fanny göra Herman olycklig?
(Kysser henne på pannan).
ÅTTONDE SCENEN. DE FÖRRA.
SARA och ARON (från fonden).
Bevars, hvad det är ömt med den syskonkärleken.
Har inte unga herrn annat att göra, än att smeka syster sin?
Blir han klädd och född med det?
Och mamsell Fanny, har hon allt i ordning till herr Arons frukost?
(Herman går uppåt fonden, förbi Aron, utan att helsa; Fanny skyndar ut till venster efter frukosten).
Nå, ska' inte herr silfverpoleraren helsa på herr Aron, min kund och min gäst?
Silfverpoleraren går att skaffa sig frukost, men kanhända på ärligare sätt än herr kammartjenaren.
(Går med sina taflor stolt ut genom dörren).
HERMAN. SARA (vresigt).
NIONDE SCENEN. SARA.
ARON. Sedan FANNY.
ARON (ser efter den bortgående Herman).
Det är en stolt herre, den der!
Men vi ska' väl ta styfheten ur hans nacke, när vi få tid på oss. -- Nå, min söta fru Berthel, förlåt att jag låtit frukosten vänta så länge på mej, men jag har haft mycket arbete, (med tillgjordt öm ton och blick) arbete för vår framtid och vår lycka.
-- Ja, snart resa vi till det sköna Amerika, der ingen känner oss, ingen kan
32 uppspåra hvarifrån vi komma.
-- När vi der uppträda med hela rikedomens anseende, då ska' man inte längre förvisa oss till den förnedrande plats i samhället, der vi nu förödmjukas.
Der ä' frihet och jemnlikhet, der väntar oss lycka, ära och anseende Aron, du talar alltid så grannt, som om jag läste i en bok; men ändå kommer det öfver mej ibland en liten smula samvetskänningar för Mathias' skull, ehuruväl Gud ska' veta, att han förargar döden på mej tio gånger om dagen, och att jag klädt och födt honom nu i så många herrans år.
-- Tänk om han skulle på något sätt få reda på, att hans bror dog i fjol i Amerika, och att han ärft plantaget och allt det der, som jag nu skaffat mej med uppgiften att jag var enka!
Du narrade mej till det der, du, Aron.
Du bröt hans bref och du besvarade det i mitt namn.
Och nu kommer kanske en vacker dag arfsdokumenterna hit och då ska' det gå till domstol, och så bli vi röjda.
Just derföre, älskade Sara, resa vi arfvet till mötes, och hela saken är hjelpt.
Och så Fannys juveler, som jag har gömda.
Ja, jag har inte varit med och gömt dem.
ARON. SARA.
ARON (slugt).
SARA (suckande).
33 SARA.
Vet du, Aron, att ibland går det liksom en isbit utefter ryggraden på mej.
Och du har ingen låga i ditt hjerta, som kan smälta denna isbit?
Ack, Sara, du älskar mej inte som förr?
Älskar jag dej inte?
Det är ju för din skull, Aron, som jag gör allt detta bedrägeri.
Bedrägeri?
Hur många gånger ska' jag läsa om den lexan?
Hvarenda menniska bedrar och lurar den andra, ifrån ministern med kraschanen ner till mångelskan, som säljer sjuk potatis.
Nej, alltse'n ormen narrade Eva, och Eva narrade sin egen man, så äro menniskorna idel bedragare.
Ja, nog är det rätt.
Men tänk, Aron, tänk om också du nu skulle bedra' mig?
Hur kan du komma på sådana tankar?
Ser du, vi begge ä' ju kompanjoner, fast jag är beroende af dej.
Du har kapitalet och jag sköter rörelsen.
Vi måste vara en tanke och en handling, annars ä' vi begge förlorade.
Ja, nog ä' det rätt.
ARON (förvirrad).
ARON. SARA (ömt).
ARON (tillgjordt bedröfvad).
34 ARON (för sig sjelf).
Vi få väl se hur det går med den saken sedan, min gumma.
(Högt) Men tschy!
Fanny med frukosten.
(Fanny inkommer från venster, bärande en bricka; Aron, med en förstulen blick på Fanny, för sig sjelf:)
Den flickan ska' bli min, så sannt min hjerna sitter på sitt gamla ställe.
(Högt) Alltid är ni lika frisk och blomstrande, mamsell Fanny.
Jag tycker inte om de der artigheterna, Aron. ARON (sakta).
SARA (rycker honom i rocken).
Lilla fjolla!
Jag smickrar flickungen, för att få henne medgörligare för våra planer.
(Fanny går.
Aron högt)
Går ni redan bort, mamsell Fanny, då viker min sol ifrån mej.
FANNY (i det hon går ut, med allvarlig min).
ARON (ser efter henne; för sig sjelf:)
Solen viker alltid för natten.
Natten?
Den solen ska' dock en gång slockna i nattens famn.
(Högt) En delikat orre, min söta Sara.
(I det han sätter sig till bords).
Det synes, att du varit hushållerska i ett ministerhus.
Inte skämta så der, Aron. SARA.
35 ARON (slår i ett glas vin).
Hör nu, Sara lilla, blir flickan något medgörligare och vekare?
Jag får fortsätta min dagliga kur, att ömsom bannas och ömsom gråta, men mina tårar tyckas göra bästa verkan.
Jo, jo, saltvatten är helsosamt.
Hon har lofvat mej, att bli vänligare mot öfversten, så att så småningom går hon väl in på, att följa honom och hans så kallade fru på utrikes resan.
Jag har kommit på en ypperlig idé, Sara.
När vi väl fått den begärda penningesumman för flickan af öfversten, så resa vi genast med något fartyg till Amerika, och ta helt beskedligt flickan med oss.
Flickan -- hvad tänker du på?
Är det inte en vacker gerning att rädda ett offer ur röfvarens händer?
Man bör ibland göra en vacker gerning.
Men flickungen ska' förråda oss.
Jag är ju inte enka.
36 ARON.
Men ville gerna vara det, inte så? (slugt) Hvem vet hvad som kan hända.
Fy, Aron, du har inte något samvete.
Jo, Gubevars, jag har väl ett, men det ä' så förbannadt litet.
(Lyssnar.
Man hör några aflägsna toner af en vacker fruntimmersröst och ett piano).
Tyst, hvad är det?
ARON (gnagande på ett ben).
Det ä' flickungen som spelar och sjunger.
Hu, jag blir alltid så underlig till mods, när jag hör henne sjunga.
Jag tänker alltid på modren.
Man sitter inte och spelar fortepiano i grafven.
Ja, men kanske i himmelen.
SARA (rysande).
ARON. ARON.
Då hinner aldrig ljudet hit, min lilla Sara.
Flickan har en ovanlig röst.
Vi låta henne uppträda som Svensk sångerska i Boston, i New-York och andra Amerikanska städer, och vi bli slutligen millionärer.
Ofversten är lurad och det gör ingenting, ty öfversten är större skälm än jag; det är han som uppfostrat mej.
(Sången höres alltjemt, fast sakta.)
37 SARA.
Nej, jag härdar inte ut att höra den der sången.
Så stoppa fingren i örona, min älskade vän.
Men mitt samvete har också öron.
ARON. SARA (ängsligt).
ARON.
Åsneöron ja; du har ett dumt samvete, Sara.
Aron!
Förstå mej rätt, mitt sockerhjerta.
Du vet inte riktigt att behandla ditt samvete.
Det finnes två sorts domstolar här i lifvet att stå till rätta för:
Verldens och Samvetets.
Hufvudsaken är, att alltid stå väl vid verldens domarebord, ty samvetets kan man muta år från år.
Och när man en gång blir gammal, är det tids nog, att af brist på sysselsättning bli hederlig och beskedlig.
Nå Gudskelof, nu tystnar hon med sången deruppe.
Två sorters syndare finnes det också, -- de hvita och de svarta.
Den hvita har alltid en gloria omkring sig, att förblända de närgångna med; den svarta deremot är en stackare, som är född med för häftiga ARON. SARA.
38 passioner, för att kunna maskera sig.
En svart syndare är olycklig för sig sjelf, men oskadlig för andra, ty han liknar tjuren, som rusar mot klippan och krossar sina horn.
Den hvita deremot är lycklig, ärad och aktad; men han är ett skadedjur, ty han liknar scorpionen, som stinger med stjerten.
Men du talar så lärdt och grannt, att jag inte begriper dej riktigt.
ARON. SARA (i det hon fyller hans glas).