Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Persedelns öppnande
Kan dä ej anses ske i afsigt alt stjäla det förvarade, såsom i och med persedeln redan stulet; och skulle detta öppnande betraktas såsom inbrott i detta ords legala betydelse, så hörde det äfven till konseqvensen, att lika betrakta öppnandet om förbrytaren väntat att finna något i persedeln, men blir bedragen.
Således torde ej eller omförmälda förhållande kunna hänföras till inbrott.
Men sjelfva stölden antager dock derigenom en vida brottsligare karakter, än om förvarings-persedelns öppnande ej erfordrats för att åtkomma innehållet; och en stöld, som utmärkes af denna försvårande omständighet bör derföre hårdare bestraffas, än den icke qvalificerade. 12 Lag-Utskollels Utlåtande.
Med anledning af de anmärkningar, som blifvit framställda derom, att, genom stadgandet i 16 § 3 mom. af förslaget, den tvetydighet, som i denna del af lagstiftningen nu förefinnes, och den skiljaktighet i meningar, som inom lagskipningen deraf varit en följd, ej blifvit undanröjde, har derföre Utskottet, vid frågans förnyade pröfning, i enlighet med sina nu yttrade åsigter, i 1 momentet af nu ifrågavarande § upptagit det fall, att någon borttager en tillsluten förvarings-persedel och med våld eller list öppnar densamma, för alt åtkomma hvad deri finnes förvaradt.
Stölden försvåras i detta fall genom en åtgärd, sorn, om ej inbrott, dock till karakteren är närmast hänförlig dertill; och i öfverensstämmelse härmed har förslagets 16 §, den 12 § i nedanstående förslag, jemväl blifvit omredigerad.
Deri har Utskottet bemödat sig gifva uttryck ål den nu gällande åsigt, att man begår inbrott då man, i afsigt att stjäla, uppbryter tillsluten förvarings-persedel, som af annan innehafves, utan all fråntaga denne sjelfva persedeln.
Skulle man ej gifva lagbudel denna utsträckning, så vore det ej något brott om man på landsvägen, i afsigt att stjäla från t. ex. post, med våld elfir lisl öppnar den med lås tillslutna postväskan eller bref-förvaringskistan, utan att lyckas i sitt uppsåt. litt försök af dylik beskaffenhet utgör dessutom för närvarande inbrott.
Vidare har Utskottet något förändrat redaktionen i 4 och S mornenterna af ifrågavarande §.
Hvad det förra angår, så synes, på sätt anmärkt blifvit, den omständighet, att någon, som stjäl, dervid medför vapen, ej ensamt vara tillräcklig anledning alt göra gerningcn till en gröfre qualificerad stöld.
Visserligen skulle berörde omständighet ej försvära gerningen, om icke vapnet blifvit, till brottets föröfvande, medtaget; men della uppsåt lärer knappast kunna bevisas, då det ej ådagalägges med någon handling.
Och har det ej framträdt i handling, så torde det ej eller böra blifva föremål för den vcrldsliga straff-makten.
Har åter vapnet blifvit begagnadt för injagande af skräck, så försvåras ostridigt brottet; och då bestraffas icke ett naket uppsåt, ulan en handling, som manifesterar det onda uppsåtet; och dermed synes äfven rättvisans fordran vara uppfylld.
1 enlighet härmed har berörde inom. således blifvit förändradt; och ur det femte har Ulskoltet uteslutit orden »ansiglcls betäckning» i följd af den anmärkning, att en ljuf, som, för att ej bli känd, med sin rock-krage eller dylikt tillfälligtvis beläcker ansigtet, eljest kunde komma alt straffas efter omförmälda §, hvilket dock ej ar meningen.
Det har väl blifvit yrkadt, att delta sednare inom. måtte belt och hållet ulga. emedan den omständighet, ali en ljuf förkläder sig, icke borde verka till förböjdt ansvar, derest förklädnaden ej användts såsom skräckmedel, i hvilket fall förhållandet innefattas i 4 inom.'; men afsigten må hafva varit hvilken som helst, så röjer den, som gått åstad att stjäla, sedan han svärtat ansigtet eller annorledes sig förklä dt, att brottet varit sä öfverlagd!, att det måste bedömas vida strängare, än stöld i ali — Lag-Utskottets Utlåtande, M 48. 13 mänhet.
Här beböfver man ej för uppsåtet söka några andra bevis, än de, som sjelfva handlingen uppenbarar.
I öfrigt har emot straff-bestämmelserna i denna § blifvit anmärkt, att då stöld efter 1 § kan försonas med, utom böter, två månaders straff-arbete, samt den ringaste arten af inbrott, efter 16 §, ej eller ådrager längre straff-arbete, det ej vore fullt rättvist, att en med inbrott förenad stöld skall bestraffas med minst 1 års straff-arbete, om än både inbrottet och stölden vore af den obetydligaste beskaffenhet; och Utskottet har så mycket mindre ansett sig böra bestrida en förändring i denna del, som, genom nu gjorda tillägg i l:sta morn., skiftningarne af de brott, hvilka falla under denna §, kunna blifva mångfaldigare, än förut var tänkt.
Derföre har Utskottet nu föreslagit, att straff-arbetet skall sättas från och med sex månader till och med två år.
Den B §, sorn är den 7 i nya förslaget, har Ridderskapet och Adeln åter remitterat.
Deremot har blifvit anmärkt: alt det vore orätt, att i samma § sammanföra två brott af den art, som omtalas i de två mornenterna af denna §; att i det andra lika väl borde nämnas om klippning af får, som gå i bete, som om borttagande af tagel från häst; — samt alt det för stöld af tagel och oloflig mjölk ning föreslagna straff vöre allt för strängt, och olämpligare än nu begagnade skamstraff, som alltså borde hihehållas.
Härå svaras: att de förbrytelser, som omtalas i 2 morn., utgöra en del af den grupp brott, som är föremål för ifrågaställa §, hvilken alltså upptager i 1 mom. tillgrepp af sjelfva kreaturen under det de gå i bete; och i 2 morn. tillgrepp från vissa bland dessa kreatur utaf föremål, hvilka, jemlikt hvad erfarenheten lärt, äro särdeles begärliga; — alt, ehuru ull visserligen kan genom klippning tagas från betande får, detta brott likväl ingalunda är af den grofhet, som tillgrepp af tagel från hästar, enär dessa i vida högre grad skadas, derest de förlora malmar och svansar, än får genom förlust af ull, som snart återväxer, hvilket ej är förhållandet med mahnarne och svansarne, i hvilken omständighet grunden ock ostridig! linnes lill den stränghet, hvarmed borttagande af tagel från i bete gående bastar bedömes i gällande lag, hvars principer i detta fall Utskottet ej funnit anledning frånträda; — samt alt Utskottet icke kan dela öfvertygelsen om lämpligheten af de skain-straff, hvarmed oloflig mjölkning och tillgrepp af tagel från hästar äro belagde, eller inse hvarföre tillgrepp af omförmälda art höra beliiggas med annorlunda beskaffade straff, än tillgrepp i allmänhet.
1 denna del af förslaget har inom öfriga Riks-Slånd ej eller förekommit någon anmärkning; och derföre har Utskottet än mindre skäl till någon förändring här utinnan.
Hos så väl 1’reste-Slåndet sorn Borgare-Ståndet är vordet hemstäldt, om icke 11 § i förslaget bör alldeles utgå.
Man har ansett den skärpning af straffet, som, i följd af det tillgripnas värde, enligt denna §, kan ega rum, ej vara rättvis.
Yär - 14 Lag-Utskottets Utlåtande, Jt/t 48. det vore oftast en tillfällighet vid brottet; och ehuru man ej helt och hållet får förbise skadan, borde den likväl aldrig i afseende på straffet kunna utöfva det inflytande, denna § medgifver.
Något absolut inflytande har likväl Utskottet ej medgifvit; endast en vilkorlig rätt har blifvit lemriad domaren alt öka straffet; och dertill har Utskottet sökt angifva ur det praktiska lifvet hcmtade grunder, hvilka således i första rummet här åberopas.
Att man ej vid straffets bestämmande kan lemna värdet åsido, bevisar redan den ensamt deraf beroende gränsen emellan stöld och snatteri; och verkan af värdet framstår än bjertare, då’ man besinnar, att, enligt gällande lag, den, som tredje gången stjäl, skall, om det stulna är värdt
Ett hundra daler, straffas med fästningsarbete för lifstiden, men blott med tre års om det är af mindre värde.
Detta värdets inflytande återfinner man äfven i andra länders nyare straff-lagar.
Så innehåller t. ex. en bland de nyaste och, i anseende till sin vetenskapliga och praktiska syftning, mest berömda, eller den Österrikiska af år 1852, uti 179 §, att om, vid stöld i allmänhet, summan af del stulna går öfver trehundra gulden, så skall stölden, hvilken eljest kunnat försonas med högst ett års svårt fängelse, straffas med dylikt fängelse från fem till tio år; och, enligt Badiska lagen, är straffet på en ej qvalificerad stöld lill tjugofem gulden fängelse till fyra månader, öfver tjugufem till trehundra gulden straff-arbete till två år, samt öfver trehundra gulden tukthus från ett till sex år.
Häraf torde således inbemtas, att hvad Utskottet föreslagit hvarken strider mot grunderna i vår äldre lag, eller emot de principer, som andra länders nyare lagstiftningar hyllat.
Stöld är ock derföre ett så vådligt brott, som det djupt störer egande-rällen, hvars skyddande utgör ett bland de förnämsta vilkoren för samhällets bestånd.
I den mån denna rätt störes, i samma mån skadas ock samhället; och det kan derföre, vid utöfning af sin straff-makt, icke förbise den större eller mindre skada brottet medför.
På så säll kommer den genom stöld förorsakade skadan, så vidt den beror på det stulnas värde, alt hafva inflytande.
Men, på sätt nämndt är, har Utskottet, i motsats mot gällande lag och andra länders lagar, sökt så modifiera bestämmelsen i denna del, att domaren kan bedöma om och hvad inflytande värdet af det stulna må medföra.
Utskottet vidhåller således de åsigtcr, som uttryckas i förenämnde §, hvilken nu blifvit den 10 i ordningen.
Vid den granskning af förslaget, som Utskottet förehaft, har Utskottet vidare ansett en större omflyttning af vissa stadganden nödig, till förekommande af den osäkerhet, vid förslagets uppfattning, hvarom framställda anmärkningar vittna.
Således har 2 morn. i 12 §, sorn afser flera särskilda stölder, blifvit nedflytladt till den §, som handlar om flera på särskilda lider begångna snatterier; och den 16 § har uppflyttats så, att den i nedanstående förslag är den 12, till hvilken 21 § slutligen Lag-Utskottets Utlåtande, M 48.
15 blifvit fogad såsom ett moment.
Hvad denna sednare § innehåller, står nemligen i oskiljaktigt sammanhang med inbrott, såsom följd af detta brott.
För den förändring stadganderna, om hvad skall hänföras till inbrott, undergått, har Utskottet vid 6 § redogjort.
Det återstår således, hvad denna § angår, endast att uppgifva orsaken dertill, att Utskottet här uteslutit straff för itererade inbrott.
Den är, att Utskottet, som betraktat detta farliga försök lill stöld lika med fullbordad stöld i fråga om återfall, samt jemväl derför stadgat lika långt straff-arbete, som för enkel stöld, ej eller finner anledning, att bestämma annan grund för straff-arbetets förlängning vid förnyadt inbrott, än den som gäller vid itererad stöld.
Utskottet, som alltså gillar hvad i denna syftning blifvit anmärkt, har, i följd deraf, gifvit 15 §, den 14 § uli det nya, förändrad redaktion, jemlikt hvilken denna § äfven kan tillämpas vid itererade inbrott, af hvilken anledning Utskottet slutligen tillagt, att inbrott skall i fråga om straff-förhöjning anses lika med stöld, eller egentligen gjort 17 § till ett mom. uti den förevarande, sedan densamma likväl blifvit så förändrad, att den klart uttrycker meningen.
Ett par talare hafva visserligen funnit det betänkligt, att stadga det andra gången snatteri skall med straff beläggas såsom första gången stöld; men dermed äro de skäl ej vederlagda, hvarpå Utskottet grundat sitt förslag om förändring i denna del af gällande lagstiftning, och om hvilkas vigt Utskottet, vid en förnyad pröfning af frågan, blifvit än mera öfvertygadt.
Stadgandet härutinnan är derföre bibehållet oförändradi i 13 § efter nya ordnings-följden.
På sätt nyss är nämndt har 2 mom.
12 §, om flera stölder, blifvit flyttadl lill den §, som handlar om särskilda snatlerier, eller den 15 § i nu framlagda förslag, såsom afseende lika beskaffade förhållanden.
Men derjemte har berörde mom. undergått förändring.
Efter 40 Kap. 2 § Missgernings-balken skall den, som stulit på flera ställen, eller tider, om han förut ej stulit, dömas för alla dessa brott, »som den första gången stulit».
Härmed är uttryckt den grundsats, alt flera stölder, hvarför man på en gång lagföres, skola betraktas såsom gemensamt innefattande en gerning; och denna grundsats är af Lagberedningen vidhållen, dock så att flera stölder, som betraktats såsom fortsättning af samma brott, böra anses såsom en försvårande omständighet.
Samma tanke låg äfven till grund för Utskottets förslag i denna del; men deremot liar dock med fog blifvit anmärkt, att grundsatsen ej är fullt uttryckt samt att förslaget ej eller har tillämpning på det fall, att flera ej qvalificerade stölder på en gång blifva föremål för åtal.
Detta har Utskottet nu sökt rätta derigenom, att Utskottet förklarat, att om någon på en gång lagföres för särskilda stölder eller inbrott, skola de särskilda förbrytelserna anses inbegripna i samma gerning.
Således om någon begått en enkel stöld å fem Riksdaler, en annan förenad med inbrott å tio Riksdaler och en tredje med användande af skräckmedel å tjugu Riksdaler, så skall han anses som om han stulit sammanlagdt trettiofem Riksdaler i en gerning, och dervid begått inbrott samt användt skräck - 16 Lag-Ulskollels Utlåtande, JM 48. medel.
Då man derefter går till 11 § finner man huru straffet skall bestämmas, om vid samma stöld två eller flera sådana fall, som inbrott och skräckmedels an vändande, sammanträffa, och frågan ur dermed löst.
Men då i förnyandet af brottet flera gånger ostridigt ligger en ökad grad af brottslighet, som ej kan lemnäs utan påföljd, har Utskottet föreslagit, att i delta fall må det sträft-, som eljest å gerningen följa hör, ökas med straff-arbete på högst ett år, ett stadgande, som har tillämpning på så väl flera qvalificerade, som särskilda enkla, på en gång åtalade, stölder.
I ordningen härefter följa de §§, som hafva specielt afseende på delaktighet i stöld, eller 18, 19 och 20 §§ i förra förslaget, som motsvaras af 16, 17 och 18 §§ i det omarbetade.
Dessa äro hufvudsakligen hemtade ur 41 Kap.
Missgernings-balken och blott lämpade efter den förändring i lagstiftningen om stöld, som Utskottet i öfrigt föreslagit.
1 följd af gjord anmärkning har likväl
Utskottet något modifierat straffet för do fall 17 § omfattar.
Principen att den som lockar den, öfver hvilken han har makt, att stjäla, hör anses strängaro än eljest, har dock Utskottet bibehållit.
Utom berörde anmärkning har emedlertid förslaget, i denna del, inom BorgareStåndet gifvit anledning till en annan, eller den, alt
Utskottet skall kommit att behandla frågan om delaktighet i brott alltför knapphändigt, derigenom att Utskottet hänfört sig till 1734 års lag.
Då det knappast i brotlmåls-lagstiflningen funnes något kapitel så svårt alt behandla, som det, hvilket angar omförmälda delaktighet; då Lagberedningen deråt egnal ett särskildt kapitel, och då en stor förbistring härutinnan är inom lagskipningen rådande, hoppades anmärkaren att Utskottet skulle vid en »omarbetning söka närmare urskilja och bestämma lagbegreppen häruti».
Det synes som om denna anmärkning skulle hafva sin grund i något missförstånd otn ändamålet med omförmälde §§.
Detsamma har ej varit att skrifva en lag om delaktighet i brott i allmänhet, utan endast att angifva de grunder, som specielt hafva afseende på delaktighet i stöld; och för sådant ändamål förmodar
Utskottet de föreslagna §§ vara tillfyllestgörande.
Om vår lagstiftning skullo tåla vid en revision angående delaktighet i brott, sa är dock detta behof mindre da fråga är om delaktighet i stöld.
Så vidt Utskottet känner, råder derom icke någon särdeles förbistring inom lagskipningen, och emot hvad nu är föreslaget har Utskottet ej funnit någon sådan anmärkning, som ådagalägger behofvet af en närmare urskiljning, eller bestämmande af »lagbegreppen» deruti.
På grund af flera, särdeles inom Bonde-Ståndet, framställda anmärkningar, har Utskottet förändrat straffet för olofligt begagnande af annans häst, eller båt m. m.
Det förra, ur 1734 års lag hemtade, stadgandet härutinnan torde ock i flera fall vara väl mildt, med afseende å ifrågavarande brottslighet, hvilken vår lag, likasom åtskilliga andra lagar, bland andra den Danska, hänför lill så kalladt bruks-tjufveri.
Lag-Utskolhts Utlåtande, JM 48. 17 Den föreslagna, i 19 § af omarbetade förslaget innefattade straff-bestämmelsen låter lämpa sig efter de flera modifikationer, hvari denna brottslighet kan förekomma.
Såsom l:sta mom. i 20 §, som upptager återremitterade förslagets 23 §, har Utskoltet, i anledning af inom tres Riks-Stånd gjorda anmärkningar, infört stadgandet i 4 § af 40 Kap.
Missgernings-Balken, att hvad stulet är bör gäldas åter innan böter uttagas; och uti 21 § eller den sista, som hörer till afdelningen om stöld och snatteri, har Utskoltet intagit SO Kap. berörde Balk, som angår stöld af öfvermage.
Som detta kapitel hörer till gruppen af de i vår lag förekommande stadganden om stöld, har man påyrkat intagandet deraf, och derigenom vinner författningen onekligen en större fullständighet och omfattning.
Då Utskottet ansett omförmälde § böra blifva den sista, har Utskottet, lika med gällande lag, tagit i betraktande, att alla föregående stadganden hafva afseende på personer, hvilka äro fullt tillräknelige för sina gerningar, hvaremot berörde § angår andra.
För de vigtigaste förändringar, hvartill
Utskottet ansett framställde anmärkningar emot Utskottets förslag, så vidt det angår stöld och snatteri, böra leda, har Utskoltet härmed redovisat.
Åtskilliga andra hafva riktats emot straff-bestämmelserna i allmänhet; och vid den verkställda revisionen har Utskottet jemväl funnit nödigt, att i åtskilliga fall, utom de redan uppgifna, modifiera dessa bestämmelser.
1 en lag påkallar den ena ändringen den andra.
Det kan ej undvikas om man vill bibehålla harmoniskt sammanhang i lagen, och denna omständighet förklarar de smärre förändringar, sorn här ofvan ej blifvit uttryckligen omtalade.
Hvad särskildt straff-bestämmelserna vidkommer, så har Utskottet häri funnit modifikationerna af nöden, för inskränkning af den latitud vid straff-mätning, sorn blifvit öfverlemnad åt domaren.
Slutligen anser sig Utskoltet ock böra tillkännagifva, att benämningen daler blifvit bibehållen, oansedt man påyrkat förändring häri.
Då en förändring af vårt mynt så lill namn, som i öfrigt, är att snart motse, har Utskottet ansett lämpligast att i denna del ej afvika från den lag, deraf den nu föreslagna skulle komma att utgöra en del.
I ordningen föijer förslagets andra afdelning, eller den Om rån.
Emot förslaget härutinnan bar en anmärkning blifvit gjord, hvars godkännande skulle komma större delen af öfriga anmärkningar att förfalla.
Den går nemligen ut derpå, att för rån, utan afseende å brottets beskaffenhet, fortfarande bör stadgas straff af lifvets förlust.
Och till stöd för denna inom Preste- och Bonde-Ståndet framställda anmärkning, har man åberopat brottets grofhet, under tillägg af en talare Rih. lill R.
Prat. 1833 & 1!!54. 7 Sami. 1 Åfd. 23 lläfl. 3 18 Lag-Ulskollets Ullålande.
Jhs 48. inom sistnämnde Riks-Stånd, att, om ej dödsstraff komrne all följa, bör åtminstone straffet i intet fall nedsättas under lifstids-fängelse, enär rån vore ett så vanligt brott på landet, der boningarne ligga enstaka och ringa polis finnes.
Sistnämnda omständighet, eller att rån är ett så vanligt brott, bevisar dock bäst dödsstraffets olämplighet eller att det ingalunda är afskräckande.
Att i annat än utomordentliga fall tillämpa dödsstraff, der menniskolif ej spilles, öfverensstämmer dessutom ej med nutidens begrepp.
Gjorde man så, hade man ej något straff för den svårare förbrytelsen, såsom mord; ty om än rån är ett groft brott, måste man dock medgifva, att det ingalunda är jemförligt med det förra.
Af nyare lagar har ej eller någon bibehållit dödsstraffet för rån; och ehuru det qvarstår i vår lag, kan det likväl i sjelfva verket anses borttaget, enär Kongl. Maj:t alltid mellankommer och låter nåden godtgöra den orättvisa, som ligger i det ovilkorliga lagbudet.
Efter hvad Utskottet förut anfört, förskonar nemligen Kongl. llaj:t städse i detta fall, om lif ej blifvit spildt, från dödsstraffet.
Men härigenom förlorar benådningsrätten, denna, en bland Majestätets heligaste rättigheter, sin djupa betydelse.
Den bör sparas lill vigliga tillfällen, då särskilda omständigheter, som lagstiftaren ej kan förutse, påkalla mildring i de straff, hvilka lagen stadgar, och ej begagnas emot lagens uppenbara brister, ty deras afhjelpande tillhör lagstiftaren.
Honom åligger det att lämpa straffen efter brottens olika beskaffenhet och skiftningar, sådana de i allmänhet gifva sig tillkänna; och då, hvad ifrågavarande brott angår, detsamma är ett bland dem, som kan förekomma i de mest olika grader af grofhet, är det en lagstiftarens ovilkorliga pligt att så inrätta lagen, att den kan lämpas efter dessa brottets olikbeter, och således alt förändra den lag, som med lika hårdhet bestraffar den grofsta och den ringaste arten af brottet.
Utskottet, som derföre vidhållit sina åsigter i denna del, har åter, med anledning af gjorda anmärkningar, något förändrat den i 24 §, den 22 <§ i nva förslaget, intagna beskrifning på rån.
Utskottet har nemligen från beskrifningen på det psykiska våldet uteslutit orden »för lif och helsa», och således ansett detta våld böra utmärkas med »hot, som innebär trängande fara».
Samma uttryck är äfven i flera utländska lagar begagnadt; och det lernnar domaren en friare pröfning vid bedömandet af brottets beskaffenhet.
Ett hot kan innebära trängande fara af den mest svåra ari, utan att vara riktadt emot den öfverfallnes lif eller helsa; och då det användes för att åtkomma annans egendom, sker ostridigt derigenom rån.
Då det ej är anledning alt för rån och försök dertill använda olika straffarter, bar Utskottet, efter gjord anmärkning, äfven för försöket föreslagit fängelse vid vatten och bröd jemte straff-arbete; dock med den förändring af tiden för detta arbete, alt den kan nedsättas till två år.
Ehuru samma slag af straff skola användas vid det fullbordade brottet och försöket, har likväl
Utskottet ansett det sednare böra straffas mindre strängt än det förra.
Men om försöket ej kunde beläggas med straff-arbete på kortare tid än fyra år, så inträffade det förhållande, alt Lag-Ulskollets Ullålande, JYi 48.
19 det obetydligaste försök och ett fullbordadt mindre rån komme att straffas lika.
Af denna anledning har Utskottet gjort omförmälda nedsättning i tiden för straff-arbetet, i tidsbestämmelserna hvarom
Utskottet utmärkt olikheten i brottslighet emellan försök och fullbordadt rån.
Genom den redaktions-förändring, som skett i påföljande §, har meningen ej blifvit förändrad, utan blott erhållit ett lämpligare uttryck; och enär denna § afser en grad af brottet, sorn i grofhet står emellan den, som i 22 § omförmäles och hvari straff-arbete på tid bör ådömas, samt den, hvarå 24 § stadgar dödsstraff, torde skäl ej vara att, på sätt en och annan yrkat, redan i de fall, som omför mälde § omfattar, tillämpa dödsstraffet.
1 öfrigt angå anmärkningarne, som förekommit emot denna del af förslaget, den 28 §, eller den 26 § i omarbetade förslaget.
Den förändring, som denna § undergått, är motiverad af samma grunder, som föranledt förändringen i 2 mom.
12 §, som afser det förhållande, att någon på en gång lagföres för särskilda stölder eller inbrott.
Särskilda rån kunna nemligen ej eller anses annorlunda, än såsom en fortsättning af samma brott; och fortsättningen kan i detta fall ej bedömas på annat sätt, än vid stöld.
Jemte det Utskottet bemödat sig att uttrycka denna åsigt, har Utskottet förklarat, att fortsättningen må föranleda tillökning af högst två år i straffarbetet för den svåraste gerningen.
Då en sådan fortsättning endast bör betraktas såsom en försvårand^ omständighet, torde vidare tillökning ej böra komma i fråga, helst sådant skulle leda till en alltför utsträckt latitud, till hvars begränsning Utskottet, efter hvad ofvan är yttradt, af framställda anmärkningar funnit sig manadt.
Ridderskapet och Adeln har för sin del dessutom beslutat, att i denna afdelning borde införas en ny § af detta innehåll: »Regår någon sådant brott, som i 24 och 25 §§ sägs, och får sår eller varder dråpen, vare ogildt».
I öfrige RiksStånd har deremot fråga om något dylikt stadgande ej förekommit, och Utskottet anser detsamma hvarken nödigt eller lämpligt.
Vid rån inträda de i lag innefattade allmänna grunder för nödvärnet, och dessa äro fullt tillräckliga för den öfverfallnes värnande.