Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Visserligen säger hon äfven, att den enklaste knypplade spets är vackrare än någon virkad sådan, men därmed uttalas väl icke något » hat » till virkning, ej heller att » hvar och en kan skaffa sig materiel och verktyg till knyppling. » Slutligen måste jag afstå från äran att kallas både » lärd » och » skriftställarinna », utan presen- terar mig såsom en till sparsamhet hänvisad hus- moder på landet, som i mer än 25 år haft riklig anledning och tillfälle till att fundera öfver och experimentera med, hur man skall få ett enkelt hem vackert med små medel.
Hvilan i maj 1898.
Hedvig Holmström.
Drottningen väntas återkomma från Honnef till Stockholm omkring den 15 dennes och lär komma att taga sin bostad å Rosendals slott öfver sin födelsedag den 9 juli, hvarefter hon anträder färden till Skinnarböl i \ orge, för att där, i likhet med flere föregående år, uppehålla sig några veckor.
Från Kreuznach telegra- feras den 1 dennes: Kronprinsessan af Sverige- Norge, som ankom hit den 26 maj, aflade annan- dag pingst jämte sina två äldsta söner besök hos drottningen i Honnef.
På återresan hit gjor- des kortare besök hos drottningen af Rumänien och hos änkefurstinnan af Wied på Segenhaus.
Kronprinsessan afreser härifrån i morgon till Baden-Baden och begifver sig några dagar där- efter till Franzenbad.
Hälsotillståndet har trots den ogynnsamma väderleken icke försämrats.
* De automatiska barn- och turisttält, som Gustaf Wiséns bokhandel i Östersund annonse- rar i detta nummer, synas nu i sommarsäson- gen för sin lätthandterlighet, prydlighet och prisbillighet förtjäna uppmärksammas.
Som lek- stugor för barn, som badtält och till allehanda andra ändamål torde de lämpa sig förträffligt.
Sveriges kvinnor utmanadetillbrottnings- kamp.
Myvrow Wanwer Geelen, en bekant kvinnlig brottare från Holland, företager för när- varande en tur genom Skandinavien för att väcka damernas intresse för idrott.
För det ändamå- let utmanar hon de svenska kvinnorna till täf- lingskamp och hoppas att någon direktion för Patent.
Specialité: Finfina 1898 sport- eller idrottsetablissement vill sätta henne i tillfälle att få visa sin styrka.
Skansens vårfest.
Under den senaste vec- kan ha pressens härolder med pukor och trum- peter i alla väderstreck förkunnat början, fort- gången och slutet af nämnda traditionella fest.
De ha — förstås i andanom!
— fägnat oss med genljudet af Skansens kyrkklockor och kanoner, dragspel och nyckelharpor, fioler, messingsinstru- ment och sångarstrupar, trakterat oss med alla under festen inmundigade läckerheter, stamman- de förnämligast från våffeljärnet, vintunnan och kaffepumpan, samt upprullat den ena taflan gran- nare än den andra öfver det brokiga marknads- lifvet, folkdanserna och de historiska tågen.
För Idun återstår för ögonblicket just icke annat än att konstatera, att mor Kajsa Brita i Häggdånger, den där ock Lovisa Petterkvist och fru Alfhild Agrell kallas, framgångsrikt, som väl var att förutse, upptagit Delsbostintans mantel och skördat stormande munterhet med sina lu- stiga infall och kvicka gladlynta historier — af eget fabrikat, att Maria Eleonora — liksom de öfriga drottningarna och hoffruntimbret i all- mänhet — var fager under ögonen, att drott- ning Kerstin — hur morsk hon såg ut — icke var riktigt sadelfast, utan måste anlita rå manna- kraft för att kunna tygla sin ystre springare, att Johan III, glömsk af sin konungsliga vär- dighet, galant gjorde honnör för några applåde- rande ungmor, till tack hvarför han inhöstade en den vanvördigaste skrattsalfva, att de öfriga höga herrskaperna — synnerligast Gustaf II Adolf och Karl XII — sväfvade i högre rymder och visade vederbörlig suverän likgiltighet för alla utom sig själfva, att munkarna med sina spe- lande blickar och leende läppar föreföllo starkt i behof af ytterligare späkning, medan däremot nunnorna, okroppsliga små åkerspöken, tycktes ha fått en djupare inblick i alltings fåfänglighet, samt att bland åskådarne kvinnfolken voro värst i att sätta öfver stängsel och trampa ned gräs- vallarna.
Men endera dagen tänker Idun » återkomma till ämnet » i och med biografien öfver en af de ledande damerna — vi säga icke hvilken —, för- fattad af en annan af de kvinnliga for-styrena vid Skansens nu lyckligt af firade vårfest.
En hjärtligare och var- mare hyllning än den, som kom fru Helga Soving till del vid hennes afskedsrecett i fredags, kan man ej gärna tänka sig.
Oupphörliga applåder, minst ett dussin väldiga lagerkransar, massor af blommor och en oräknelig rad af inropningar — allt vittnade om, hur skattad och afbållen den älskvärda och framstående skådespelerskan varit, och hur saknad hon kommer att bli.
Afskedet från i^cen och publik var verkligen gripande och fru H. var synbarligen djupt rörd.
Hon kommer också att vid dramatiska teatern lämna ett tom- rum efter sig, som ej blir lätt att fylla.
— Frö Hoving afreste redan på lördagen till sitt nya fädernesland, Finland.
Under rubriken » Familj emeddelandem ha vi anslagit en bestämd plats på andra sidan i vår an- nonsbilaga för s. k. legala annonser och för dem fast ställt ett pris, som rätt mycket understiger vår annars beräknade annonspris, eller för födelse-, förlofnings- och vigselannons kr.
5: — ett pris som måste betraktas som synnerligen mode- rat, då hänsyn tages till vår upplagas ovanliga storlek och den jämna och utbredda spridning till- kännagifvandet därigenom erhåller.
Javablandninffar.
G e n o m öfverläg^sen röstning: o c h fin a r o m bäst — g e n o m ölryg-het billigast.
H o l l ä n d s k a Kafferosteriets N e d e r l a g, Sturep / an 6, Stfi / m.
IDUN 1898 " €tt minne blott. "
Skizz för Idun af Helmy Rinders.
Snälltåget brusade in vid den lilla stationen, dörrarna slogos upp, och konduktörens stäm- ma ljöd: » Eingeby en minut, Eingeby en minut, » till slut endast som ett aflägset sorl ögonblicket innan det ånyo satte sig i gång.
» Adjö, pappa lilla, och tack för de här dagarna; hälsa mamma, tack för skjutsen och kom snart till Stockholm och hälsa på oss!
Nå, Lilly, har du sagt riktigt adjö åt morfar? » och därmed lyf- tes ett litet ljust hufvud upp i kupéfönstret för att vifta ett sista farväl till morfar.
Denne sva- rade med att svänga mössan högt öfver det grå- lockiga hufvudet, lika hurtigt som trots någon skolpojke.
Anghvisslan ljöd, och så brusade tå- get vidare framåt.
Nu först vände sig fru Magda inåt kupén för att ordna sina tillhörigheter.
Så ja, där uppe låg plaidfodralet bra, där fick hattasken rum, och här var väskan med kakorna i, » den tror jag det är bäst, att vi behålla nere, eller hur, Lilly? » » Jaa, mamma », och med ett litet belåtet grym- tande dök den tillfrågade ögonblickligen ned i kakpåsen.
Under tiden gjorde Magda det trefligt åt sig inne i ena hörnet, tog fram sin bok och satte sig bekvämt till rätta, fast besluten att egna ett par timmar åt det för henne sällsynta nöjet att läsa en s. k.
» ro.ig bok ».
Hemma hade hon ytterst sällan tid därmed, fullt upptagen som hon var af sitt hushåll, sin man och sina fyra småt- tingar, men stundom kom den gamla bokvurmen sedan forna dagar öfver henne och detta isyn- nerhet, då hon som nu hälsat på i det gamla barndomshemmet på några dagar och påmint sig gångna tiders vanor och tycken.
Senast i går kväll hade hon skrattat åt sig själf, då hon, sedan alla andra — enligt landssed — tidigt gått till sängs, smugit sig öfver vinden och likt en skolflicka krupit upp på en stol och öfverst ur bokskåpet plockat ned gamla undanlagda folian- ter, nötta, tummade, trasiga band, alla så kära sedan ungdomen.
Se hvilken mängd, och här dessutom Ingemann, Cooper, Alcott, de träda alla så tydligt fram för hennes minne med de ljusa färger, som hvila öfver en lycklig barndom.
Och med öm hand vänder hon bladen här och livar, ser Waldemar Seier skymta fram i kunglig ge- stalt, ser indianernas tomahawker blixtra, skrattar åt upptågen i » Gosskolan i Plumfield », — och under allt detta genomtränges hon af de känslo », hvilka brukade fylla henne för aderton, tjugo år sedan: Hon gripes af samma oreflekterade njut- ning som då, endast svagt blandad med en ny- ans af vemod vid tanken att förtrollningen snart är bruten, och att så fort boken är igenslagen hon upphör att vara den drömmande femtonåriga tärnan, för hvilken den vida världen låg utbredd som en sagoskimrande rosenö, full af hjältar och kungar och sköna riddarefruar.
Helt kan dock ej förtrollningen brytas, så länge hon är kvar på det gamla kära Eingeby med alla dess tusende minnen.
Ibland har hon måst kasta en blick bort till den lilla sängen, där någon af hennes småttingar sofvit, för att verkligen för- vissa sig om att de sista tolf åren ej äro någon dröm blott, — så lefvande har den flydda ung domstiden stått för henne, helst här i hennes forna flickrum med sin gammaldags hvita möbel med de randiga öfverdragen, de nystärkta kattun- gardinerna och den röd- och hvitrandiga rullgar- dinen, som nedfälld mot den sjunkande solens strålar kommer hela det lilla rummet att lysa rosenrödt, som hade en rosafärgad ampel där spridt sitt sken.
Hur många gånger hade hon ej räknat rutorna i tapeten och för hvarje gång undrat öfver att hon aldrig kunde få summan att stämma med de föregående räkningarna!
Och så hade hon hört steg öfver vinden, dörren hade öppnats, och husjungfrun stigit in med vedbärarn i handen, dragit upp spjället i den grönflammigt målade kakelugnen och så med hög röst för- kunnat: » nu är klockan half åtta, nu är det dags att stiga opp. » Och så brådskan att bli klädd och färdig, tills frukostringningen ljöd kl. 8.
- Hvilka tankar, som födts och formats här i denna lilla kammare!
Ungdomsfantasier, fröjder och sorger, — med deras obestämbara längtan och undran inför hvad som komma skall, luft- slott och drömmar, flickvänskap och flickförtro- enden, samt så till sist denna klargjorda längtan — ej efter det obestämda längre — utan efter denne ende, efter honom som utträngt alla an- dra drömmar med en sådan koncentrationens i makt, att utan honom blir lifvet färglöst, matt, tyngande.
Och sä slutligen lösningen på gåtan: jublet, det berusande jublet: » jag är hans, jag är hans », alla ljufva små förtroenden, alla ömma kyssar som växlats här inne, tills hon som en lycklig brud med darrande händer fäste slöjan i sitt hår och lät sin tårfyllda blick glida med ett af- sked kring rummet.
För Magda tedde det sig sedan alltjämt fyldt med en skär, jungfrulig poesi; den minskades ej med åren, den framstod kanske klarare än förr, ju längre hon själf kom ut i världsomsorgernas hvirfvel, den verkade på henne som ett lifgifvaude elixir.
» Jag tror du blir ungdomligare för livar gång du kommer från Eingeby, vännen min, » brukade hennes man säga och leende se henne in i ögonen.
» Och vackrare, tror jag också, » tillade han då ibland och klap- pade henne ömt på kinden.
» Töserna få allt duktigt göra, oni de skola hinna upp dig, » och därvid lät han en beundrande blick glida öfver den fylliga, välformade gestalten och det intagan- de ansiktet.
väl, ty tidigt följande morgon skulle han resa.
Här stod det ju, — och i hennes minne stod det också skrifvet, — hur han fattade hennes hand och höll den fast och länge tryckt i sin, under det hans ögon sökte hennes för att i dem läsa afske- dets smärta.
Kanske hade de ej afspeglat den så som han önskat det, kanske läste han i dem en barnslig oskuld och ett lugn, som han ej ville rubba, alltnog hans läppar tego, och när så till sist värden med ett högt: » fröken Magda, släden väntar, » väckte dem ur deras dröm, då släppte han hennes hand med en suck och med ett ton- löst » farväl ».
Sådan var den enkla lilla skildringen.
Men den utfylldes af tankar och känslor, så varma och ungdomsfriska, att Magda kände sig djupt gripen däraf, rycktes så med i berättelsen, att hon vid dess slut nästan ej kunde fatta annat än att just » Hon och ingen annan » verkligen skulle tillhöra hjälten — författaren, Men så följde därpå en liten vemodig, stund- om bitter skiss: » Ej för mig », däri han, än re- signerad, än utbristande i förebråelser mot sig » Ja, men tänk Nils, hvad det är synd om dom, själf, för att han ej begagnat tillfället att vinna att de ej få växa upp på landet, » brukade hon hvacTsom möjligen kunnat blifva hans, misströstar om sin framtid och afsäger sig kärlekens lycka.
då svara.
» När jag jämför min barndom med deras, tycker jag de äro vanlottade, hur bra de Boken sjönk ned i Magdas knä.
Stora tårar än kunna ha det för öfrigt.
Ty ingenting, ingen- föllo sakta utför hennes kinder, framlockade af ting kan ändå jämföras med gamla, kära Einge- medlidandets milda genius — — — by och det friska lifvet därute! » • Tåget stannade ånyo.
Dörren flög upp, en » Du lilla toka på tretti år, » genmälde han då herre steg skyndsamt in, och så slogs dörren och afslutade så argumentationen på sätt som åter igen.
I nästa ögonblick hade han vändt sig om: hans och Magdas ögon möttes.
han för " bäst fann.
Var det hallucination eller var det verklighet?
Inne vid kupéfönstret satt nu Magda och stu- Hade hennes tankar frambesvurit hans bild, eller derade, denna gång dock ej någon medeltids- var det verkligen han, Einar Skotte, som stod eller skolflicksroman, utan i dess ställe en lef- framför henne, manligare än förr, men sig än- vande nutidsbild, med så mycket större intresse dock lik, med ögon så vemodiga, djupa, talande — för henne som hon känt författaren under sin » Förlåt, » bröt han slutligen tystnaden, som första ungdom och då till och med — det måste började kännas pinsam för dem bägge, » förlåt hon erkänna — haft en viss förkärlek för ho- att jag steg in här, men jag valde verkligen en nom, utmålat honom med alla fullkomlighetens » Eökning förbjuden », ty när jag försökte mig färger och ibland i vakna drömmar tyckt sig in i rökkupén, stod där luften hvit och tjock som vandra vid hans sida lifvet framåt.
Det hade moln.
Jag kunde ej ana, » tillade han med lägre varit månader, som hon hoppats och längtat, att röst, » att jag härinne skulle finna er. » han skulle komma till Eingeby, ehuru hon visste, » Nej, lifvet bereder oss ibland öfverrasknin- att han måste hålla terminen ut i Upsala, och gar, » sade hon med ett försök att återvinna jämn • det hade varit dagar under den därpå följande vikten, men i detsamma slog henne medvetandet julen, då hon tyckt sig märka något ovanligt hos om att hans bok låg där, låg i hennes knä, och honom: en blick, ett ord, en handtryckning, som med en hastig rörelse drog hon den ned på soffan kommit hennes hjärta att klappa med hastiga under resfilten.
Men Einars skarpa öga hade slag.
Men det hade alltsammans gått så flyktigt dessförinnan upptäckt den, hennes rörelse hade förbi, att hon sedan mången gång frågat sig stärkt intrycket af att hon just nyss sysslat med själf, om det ej blott var en inbillning af henne, läsningen däraf, och det var med möda han hej- detta som för tillfället kommit hennes pulsar dade de ord, som ville bana sig väg fram öfver att slå?
Ej ett ord hörde hon sedan från honom hans läppar.
under det kommande året, och efter dess förlopp Till all tycka närmade sig nu Lilly, ställde sig kom Nils, kom » den rätte » och gjorde med ens slut på all tvekan och frågan.
Under alla dessa midt emot honom och frågade uppriktigt och år hade hon blott sett honom en enda gång, rakt på sak, som fyraåringars vana är: » Hvart och det hade varit, då hon som nygift hörde ska » farbror » resa? » » Till Stockholm, min lilla vän, » genmälde han Faust på k. operan.
I logen midt emot hade en kikare oupphörligt riktats mot henne, och blidt, lyfte henne på sin starka arm och satte då hon till sist omedvetet vände hufvudet ditåt, henne så ned på sitt knä.
Här trifdes Lilly för- mötte hon hans sorgsna ögon och bleka ansikte.
träffligt, tack vare den pickande klockan, som Hon hade känt sig vemodig därvid och följande kröp fram ur västfickan.
» Är det er minsta lilla tös? » frågade han så, dag omtalat det för Nils.
Sedan dess brukade han skämta om » hennes första kärlek », och när mest för att bryta tystnaden.
Och därmed hade han valt det rätta ämnet, ett par arbeten af den unge lofvande författaren utkommit, hade han genast köpt dem och egen- ty nu blef Magda med ens vältalig; då det gäll- händigt öfverlämnat dem till Magda, för att — de att skildra sina barn och sitt hem, sak- som han skämtande sade — själf öfvertyga sig nade hon aldrig ord.
Längst dröjde hon kanske om hvad verkan dessa öfverraskningar skulle ha vid beskrifningen af sin äldsta tös, den elfva- på henne.
— Så äfven denna gång.
Till reslek- åriga, ljuslockiga » lilla » Magda.
Inom kort hade tyr hade han anskaffat den sista lilla novellsam- de så öfvergått till flydda tider, talet föll på ge- lingen, kallad » En återblick », ägnad författarens mensamma vänner och gemensamma minnen, gyllene ungdomstid.
På bortresan hade Magda och vid de ofta återkommande: » Minns ni —? » haft sällskap i kupén med en bekant familj, — skrattade de rätt godt; snart voro de inne i den på Eingeby hade hon glömt bort den boken för förtroliga samtalston, som uppstår mellan goda alla andra, — men nu fördjupade hon sig i en vänner, som — fastän skiljda genom tid och rum liten berättelse, kallad » Hon och ingen annan ».
— ändock aldrig förlora hvarandra helt ur sikte.
Medan de så sprakade, hade Lilly oafbrutet Men — hvad var då detta?
Magda satte sig sysslat med den intressanta klockan, men slut- plötsligt rätt upp och ned, ögonen flögo utmed ligen tog tröttheten öfverhand och det lilla ljus- sidan, hon hörde ej vidare Lillys prat bredvid lockiga hufvudet sjönk sakta ned mot den ny- sig, hon blott läste — läste — läste.
det vunne » farbroderns » bröst.
Med ett nästan kvinn- väl möjligt, var det sant hvad som här stod?
ligt ömt uttryck i sitt ansikte betraktade han Menade han verkligen allvar med hvad han här henne under tystnad såsom hon låg där rosig skrifvit?
Här var ju intet tvifvel om hvem han och ljuf med de små knubbiga händerna ännu skildrat, hon mindes det ju alltsammans så väl: under sömnen fasthållande den kära leksaken.
julbjudningen hos grannarne dagen innan han När han sedan höjde blicken, mötte han Mag- skulle återvända till Uppsala, hur han dansat med das fuktigt glänsande ögon.
henne tre, fyra danser utom kotiljongen, hvari » Vet ni, hvad som faller mig i minnet?
Det han lämnade henne en liten bukett af röda är blott tre ord; får jag upprepa dem för er?
pappersrosor, som hon ännu förvarade i sitt Ej för mig, så lyda de, » sade han med djup minnesskrin, hur han med sin friska stämma tonvikt och fäste sin talande blick på henne.
sjungit » O ungdom, hur fager dii är! » tills tå- Magda reste sig litet upprörd.
rarna stigit henne i ögonen och så — last but » Skall jag lägga henne på soffan, » frågade hon not least — hur de efter festens slut möttes i en smula nervöst, » det blir tungt för er att hålla salen under kronan för att säga hvarandra far- I henne. » VäooolryTcL JVIäl och Bakterier ^ j j ^ ^ ' ^ * * ^ ' j ^ z ^ E ^ •JiJ J 1 * &amp; 2T^k&amp;p % Rikstel.
— Kontor: I I A. VestraTradgårdsfl.
I I A. — Allm.Tel.
IDUN 184 1898 att — att ni brydde er litet om mig, men — - ' » med en nyans af förebråelse i rösten — » ni sade ju aldrig något. » » Nej, » vidtog han lifligt, - ser ni, däri har just min olycka legat.
Skrifva, det kan jag ju hjälp- ligt, men tala — och tala i rattan tid i synner- het, — den förmågan har aldrig kommit på min lott.
— Därför går jag nu här också, » tillade han med ett leende — » som en gammal enstö- ring, som ni ser. » » Ja, men det får ni inte göra, » genmälde Magda med eftertryck, » ni som är i er bästa ålder, ej fyllt fyrtio år ännu, och kan skrifva så vackert, ni måtte väl kunna skrifva in er i någon snäll och präktig ung nickas hjärta, äfven om ni ej vill tala till er förmån. » Han skakade afvärjande på hufvudet.
» Jag har så litet intresse för dem, » erkände han med betänksam min, » och de å sin sida hålla mig visst för en ohjälplig tungus.
Det är ej alla, » — här skrattade han lågt och musikaliskt, — » som fatta ett så plötsligt förtroende för mig som den här unga damen, » och därvid strök han sakta de ljusa lockarna ur den varma lilla pannan.
Så sutto de båda tysta en stund.
Plötsligt såg han upp med ett egendomligt le- ende, som hade något roligt fallit honom i tan- karna,, och så frågade han omedelbart: » Har ni läst en bok af Marie Corelli, som he- ter Thelma?
Ja, då minns ni nog också, hur Lorimer, som älskade hjältinnan, ej kunde vinna hennes hand, utan i dess ställe efter långa år tröstade sig med en ny » Thelma », den sjutton- åriga dottern till hans första kärlek.
Hvad sä- ger ni om den tillämpningen på mig? » Magda stirrade på honom med stora förundrade ögon.
Till sist brusto de båda ut i ett hjärtligt skratt, » Nej, förlåt mig, men det var för oemotstånd- ligt komiskt, » utbrast Magda slutligen med skrat- tet ännu lysande i sina stora blå ögon.
» Det komiska och det tragiska, — ja, det vet ni nog, hur de ofta förhålla sig till hvarandra, » svarade han med en lätt suck.
» Men skämt Utan ett ord räckte hon honom handen.
Han åsido, hinner jag nog ej — med min kända sen- färdighet — bli färdig till det viktiga steget förr- fattade den och höll den länge i sin.
» Förstod ni det aldiig? » hviskade han fram.
än om en 6, 7 år, och då är er Thelma en ut- Hon skakade på hufvudet.
» Ibland trodde jag slagen ros, — men då, ack, då är jag ju gammal » Ej det minsta; vi skola blott.svepa filten tom henne — så där ja, nu hav hon det så bra — och jag med — Det är ej alla dagar inan får hålla en sådan här liten ljusalf i sina armar. » Magda satte sig åter ned midt emot honom.
Därvid föll hennes blick på boken, som nu låg där med titelbladet uppåtvändt; den skyddande filten hade ju Lilly fått.
Nu var det ej värdt att tiga därmed.
» Se här hvad min man skaffat mig till reslek- tyr, » sade bon gladt och tog upp boken från soffan.
» .Tag har nyss börjat den, » tillfogade hon litet urskuldande, i hopp att slippa afge något omdöme om den.
» Nå, hvad säger ni om mina själf bekännelser?
Det är kanske med dem som det brukar stå om tillvarataget gods, att de äga intet värde utom för den ursprunglige ägaren-.
Också tvekade jag länge, innan jag lät dem se offentlighetens ljus.
Som ni kanske sett, äro de egentligen förda, i dagboksform, äro därför skrifna under de starka intryck som vi erfara under den första ungdomstiden.
Den är nu dess värre » passé », men intrycken lefva kvar — ej lika trotsigt glö- dande — men lika djupt och genomträngande.
Just därför tyckte jag mig nu ha rättighet att skicka ut dem i världen, tolf, tretton år sedan de först skådade dagens ljus.
Kanske » — fort- satte han med lägre röst — » var det också nå- got annat, som lockade mig därtill.
— Ser ni, när man som jag år efter år burit sin hemlighet djupt inom sig, i tysthet rufvat öfver den, vändt på den ' åt alla håll och betraktat den från alla sidor, men ständigt blott med sina egna ögon, då gripes man till sist af en okuflig längtan att låta den komma ut ur gömslet, låta den tränga till andra, — eller — kanske — blott till en enda.
— Ni tycker, att jag är svag, inte sant?
Men nu fröjdas jag åt att ni läst den, nu är mitt mål vunnet.
Jag har läst i ert ansikte, att ni känner innehållet af de båda små skizzer, som i sig innefatta alla de andra.
Då vet ni också min hemlighet; misstycker ni den? » TIDSFÖRDRIF Bidrag mottagas med tacksamhet.
Jag är hvit, jag är röd; Jag har purpurens glöd, Jag har sol i min blick Och behag i mitt skick.
Ibland skimmer och glans Uti festsmyckad sal, Båd ' på bröllop och bal Jag reste min tron.
Hvad sätter stil på vaktparaden?
Hvad finnas många uti staden?
Hvad bräckta skutan redlös sökte.
Hur veden var som endast rökte.
Ett namn, så nätt, på fina tiken.
Hvad böra kungar sina riken?
En buske som i junidagen Man stannar vid, så ljuft betagen.
Men ej alltid är » lyst », Där man bjuder mig in — Mången brännande tår Har jag känt på min kind.
Nu jag kommit i hamn Ty nu gissas mitt namn, Och gåtorna små De skvallra också.
Ett namn bekant i » Kongens by ».
Ett ord som frändskap har till » fy! » En liten, känd för idoghet.
Hvad föregick vårt alfabet?
En trenig sport — om man har tur.
Hvad kisse tog som satt på lur.
3 4 5 2 3 4 5 6 2 7 4 5 6 2 3 4 8 9 2 1 4 5 9 10 11 C 6 2 11 6 12 2 1 6 12 6 3 x X 6 X X X X X X X X X X X 1 - x X X X X X X X X X X X X X X X X 5 6 De med kors tecknade rutorna skola ifyllas med bokstäfver, så att de gifva (i geografiska namn.
Ra- derna läsas uppifrån — nedåt.