Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Och hans nerver, som skakats af den häftiga äktenskapliga scenen, urladdar öfver de oskyldiga blommorna den elektricitet, som samlat sig under stormen.
Blombladen hvirfla, som fattade af en orkan; några falla ned på den mjuka turkiska mattan, andra på den plyschbeklädda hvilstolen, öfver hvilken familjens vapen prunkar, och en liten ros lägger sig till hvila i askkoppen på det eleganta rökbordet bredvid en halfrökt cigarett.
Salongen är åter tom.
En betjent kommer in och ser sig försigtigt om- kring.
Hans uttryckslösa ansigte med de orörliga musklerna och de glasartade ögonen omgestaltas plöts- ligt.
Och purpradt af vrede, elakt och simpelt antar det ett uttryck af vildt raseri.
» Ja, vänta mig!
Eländiga blommor, som förpesta hela huset! » De obarmhertiga fötterna krossa utan försköning blommor och blad, men på ett oväntadt buller i angrän- sande rum bildar sig åter drag för drag den ogenom- trängliga, lögnaktiga masken med de glasartade ögonen i, och den nyss af vrede skälfvande rösten uttalar utan en darrning ett vörnadsfullt: » Hvad har herr markisen att befalla? » Mademoiselle har trädt in, blek, tafatt och obe- tydlig, en liten tarfiig varelse, af hvilken man blott begär, att hon skall vara en maskin.
» Ack, de vackra, de kära blommorna!
V i hade sådana hemma.
Ah mon Dieu! » Och stora tårar falla på de skrynklade bladen, och dessa dricka begärligt dessa tårar, som inviga dem i sorgens hemlighet.
Salongen står åter tom och för en god stund denna gång.
Solen silar sig in genom de japanesiska per- siennernas spjelor och upplyser allt med sitt färgrika ljus.
Kosorna, som ännu äro qvar i vasen, sträcka på sig darrande och förskräckta i och luta sina nyfikna små ansigten tätt tillsammans, hviskande: » Menni- skornas lif är mycket sorgligare än vårt.
D e lefva längre — men endast för att lida. » ' dyrbara fajansvasen höja de praktfulla rosorna sina grenar och skott, hvilka falla smäk- tande till baka, smekande piedestalenss mäck- ra elegans.
De bleka, köttfärgade léarosorna smyga sig tätt intill hvar andra liknande barnhufvuden, och hvar och en af dem bär sitt eget uttryck af jungfru- lighet eller qvinlighet, af öppenhjertighet eller falsk- het; de blygsamma, nyss utslagna med sin fina rod- nad och späda blad, som sluta sig om dess sköte; de prunkande, som öfverfiöda af lifskraft och breda ut sig i all sin fägring; de medtagna små, som hänga med sina trötta hufvuden och fälla sina vissnande blad, de älskliga, de djerfva, de blyga och de prakt- fulla, alla finnas de der i den halfmörka salongen, åt hvilken de förläna en prägel af lif, som annars skulle saknas.
Husets herskarinna, klädd i en hvit drägt med böljande spetsar och fladdrande ljusgröna band, sväfvar omkring i salongen som najaden i böljorna.
Hon närmar sig vasen, och hennes små fingrar börja ifrigt ordna rosorna, » Nej, då stannar jag förr hemma från balen!
Neka mig en ny baldrägt för lumpna tre hundra lire.
Hans snålhet är oerhörd, men han skall komma att ångra det. » De något tilltufsade rosorna lemnas ensamma och sticka åter upp sina glada anleten, så leende och så nyfikna.
En liten gosse springer in, vacker och kraftig med det blonda håret, som faller ner i den hvita pannan och med af vrede blixtrande ögon.
Hans lilla ridspö med silfverknapp piskar obarm- hertigt de stackars blommorna.
» Mademoiselle är elak, jag afskyr henne.
Mamma skulle jaga bort henne ur huset.
Hon säger, att jag- inte får jaga fjärilar, de ha känslor liksom vi, men det är osanning!
Jag afskyr henne! » Under piskslagen faller ett doftande regn af rosen- blad öfver det japanesiska bordet med dess silfver- ornament, och så faller portiéren, en praktfull gobe- lin, igen efter den vredgade lille herrn.
Iduns sjunde pristäfling.
Redaktionen har besluta att vid Iduns sjunde pristäfling, den tredje för innevarande år, till hvilken vi härmed inbjuda våra ärade läsarinnor, i stället för flere mindre pris ut- fåsta endast ett å Sextio (60) ls.r.
för den bästa, för Idun lämpliga originalföljetong.
Denna uppsats får till omfång ej understiga 15 spalter, d. v. s. efter det utrymme, vi i hvarje nummer van- ligen pläga egna åt följetongen, genomlöpa 5 af Iduns nummer; 20 spalten bör den å andra sidan ej öfverskrida.
Tiden för täfiingsskrifternas insändande utgår den 15 instundande oktober.
De in- sända tåflingsskrifterna få naturligtvis ej förr vara offentliggjorda.
Manuskriptet bör skrif- vas på endast en sida af papperet och hvarje läfiingsskrift märkas å baksidan af kuvertet med påskriften: Täflingsskrift samt förses med en signatur och förseglad namnsedel.
U n d e r toffeln.
) i minns väl, käre vän, med hvilken ifver jag tillbakavisade ert påstående, att jag ej blott på skämt kallades för » toffelhjelten » efter mitt giftermål, utan att jag äfven verk- ligen ansågs för en sådan.
Ni gaf mig den gången så många välmenta vinkar med på min nya bana, som jag föresatte mig att söka följa, och först nu har det blifvit mig klart, hvarför jag med handslag måste lofva er, vid
hålles a ti .lummer l / e c k a n under hela qvartalet.
För hvarje 5-tal abon- nenter, s o m samlas, och för hvilka afglften Insändes till Redaktionen a f ett glas gyllene rudesheimer, att noga öfver- tänka, hvarför jag egentligen blef kallad toffel- hjelte; då skulle jag lättare bära det, tillade ni.
En dag före supén satt jag med mina studiekamrater och jemnåriga, som dels voro gifta, dels ännu lefde det » fria » ungkarls- lifvet, vid våra sejdlar.
Det var riktigt " tref- ligt.
Der herskade denna slags stämning, under hvilken den tarfligaste vits framkallar skrattsalfvor.
Flere, som redan för länge sedan velat aflägsna sig, hade börjat på med en ny sejdel.
Andra, som likaledes ville bryta upp, läto öfvertala sig att stanna, för att ej deras uppbrott skulle störa glädjen.
Då närmade sig klockan 9, mattiden i mitt unga hushåll.
Den tid, vid hvilken jag förut alltid punktligt passat på, för att genom min goda aptit göra heder åt min lilla hustrus kokkonst.
Och i afton skulle jag dess mera vara precis, som hon hade något » särskildt », som hon helt hemlighetsfullt anförtrott mig.
Borde jag nu bryta upp?
Utan tvifvel!
Jag hade ju lofvat det.
Efter en stunds förlopp skulle man j u likafullt bryta upp, och då kom jag hem.
Visserligon kunde jag inte ha någon förnöjelse deraf, då jag skulle plå- gas af tanken på att icke ha hållit ord och på att ha förderfvat glädjen för min lilla söta hustru, som kanske hela eftermiddagen gått i spänd förväntan efter min hemkomst.
Men gent emot detta stod möjligheten, att mina vänner gjorde narr af mig.
Beslutsamt grep jag hatt och käpp.
» A c k, stanna då en stund till! » » Det är så trefligt! » » Hemma får du ju inte annat än kallmat. » » V i ska ' sända bud, att ni kommer senare. » Så löd det på alla sidor.
» Nej, mina herrar, » invände jag, » jag har lofvat att vara hemma klockan 9. » » Din toffelhjelte, » ropade en temligen beskänkt ung- dom, och efter dessa stickord följde en hel salva af mer eller mindre fina tillmålen, långt sedan jag redan hunnit utom dörren.
Jag må till min skam bekänna, käre vän, att jag tvekade några ögonblick, medan den friska aftonluften kylde min brännande panna.
Skulle jag vända till baka och med mina gerningar visa dem, att jag var herre i huset?
D å stod bilden af min lilla hustru framför mig, huru hon nu stod och lyssnade efter mina steg, medan hennes kinder glödde af glad förvän- tan, och » nej », » hem » klang det i mitt hjerta.
Jag har sällan så gladt mig öfver någon seger som den aftonen, och min hustru för- undrade sig icke litet, då jag spenderade en flaska af mitt bästa vin till de stekta rapp- hönsen.
Man hade alltså kallat mig toffel- hjelte, derför att j a g medgaf min lilla hustru rätt att fordra af mig, att jag skulle hålla ett en gång af mig gifvet löfte?
Det var då alltför galet!
Jag skulle stanna, derför att jag genom mitt uppbrott ansågs störa trefna- den; men min hustrus trefnad, mitt angenäma hemlif och min hustrus tillit till mig skulle jag bringa som offer.
Var jag då berättigad till att ändock begära den punktlighet i hus- hållningen från min hustrus sida, som alltid hade gjort mig så lycklig och varit mig ett sådant stöd vid uppfyllandet af mina pligter.
Kunde ej min hustru då, när en gång maten icke blifvit färdig i rätt tid, med rätta und- skylla sig med, att jag på sista tiden icke infunnit mig så punktligt till måltiderna?
En dumhet skulle dra flere efter sig.
Då var det första steget taget.
Detta ljufva, att vara två själar, en tanke, två bjertan och ett slag, skulle då vara förloradt; och så var ganske grunden lagd till mycken split.
Jag fortfor liksom förr att umgås med mina kamrater; men efter några svaga i r % i g gy c I LJ U IN Idun, erhållas ect gratlsoxemptar för hela den tid, under hvilken abonne- mentet räcker.
Aro de samlade abonnenterna färre än 6, torde prenumera- försök att öfvertala mig läto de mig sedan alltid gå min väg, när jag önskade det.
Jag var en toffelhjelte och är det ännu.
Min uppriktiga tack till er, käre vän!
Jag lofvar er att hela mitt lif förblifva — under toffeln.
L. Betjeningen v i d bordet.
^|lj|nnan man börjar lära en ung, oerfaren tjenst- e§
Detta är en alldeles nödvändig grund.
Flickor, som tjena för första gången eller aldrig förr ha tjenat i ett s-törre hushåll, ha ofta de märkvärdigaste begrepp o m saker o c h ting, som dagligen användas i ett sådant.
Då olika fordringar råda i olika hus och i följd deraf anordningarna vid bordet äfven bli skiljak- tiga, vill j a g endast erinra om, att man i detta afseende bör fordra den strängaste renlighet o c h ordning af tjenarinnan.
Man bör tillse, att tall- rikarne, om de äro målade, ställas så, att mön- stret vändes riktigt mot åskådaren o c h ej står på hufvudet, att hon lägger de omsorgsfullt putsade knifvarne, gafflarne o c h skedarne lika o c h regel- bundet, sedermera att kuverten dukas på samma afstånd o c h midt emot hvar andra, o c h att h o n ställer stolarne litet pä afstånd från bordet och rätt framför kuvertet.
Osnygghet, oordning o c h brist på symmetri äro på ett dukadt bord för ett vid bättre vant öga det samma som dåligt lagad mat för en förfinad gom. att stiga upp o c h sjelf visa henne, huru h o n skall utföra den begärda tjenst, hvilken hon utfört dåligt, på det rätta sättet.
Från början bör man gå mycket grundligt till väga, icke öfverse med något fel, utan låta tjenstflickan så länge göra om, hvad som brister, till dess hon utför det till full be- låtenhet.
Första gången flickan tillätes uppassa i gästers närvaro bör vara vid en enklare måltid, som beslår af soppa, fisk, kött o c h desert.
Framför allt b ö r man vara öfvertygad om, att hon förstår att komma riktigt in i rummet med, en besatt bricka.
Jag har sett mången otymplig uppasserska, som vändt sig pä så sätt i dörren, att hennes rygg först blifvit synlig i rummet, hvilket ser lika klumpigt som ohöfligt ut.
Vid sådana tillfällen b ö r man låta ' henne öfva sig i att komma in, i det man låter henne taga brickan på venstra armen och trycka den lätt emot sig, öppna dörren med högra handen, i det hon tar tag öfver brickan, låter henne stiga in rätt genom dörren o c h åter sakta stänga den bakom sig med höger hand.
Hvarje skjutande o c h stötande pä dörren med foten, något hvarmed flickor, som ej äro inlärda, söka underhjelpa sina oöfvade hän- der, bör man strax från början förbjuda som opas- sande.
I en beqvämt inrättad matsal har man vid sidan af matbordet ett med duk försedt serveringsbord, på hvilket brödkorgen, en korg för knifvar, gaff- lar o c h skedar o. s. v. stå, o c b på hvilket man kan ställa ifrån sig bricka och andra begagnade saker.
Man låter först tjenarinnan här ställa brickan och derefter, o m husmodern sjelf öser för soppan, placera soppskålen med slef o c h de i hvar andra stälda djupa tallrikarne framför hennes plats.
När busmodern fyllt en tallrik, tar tjenstflickan den samma i den högra handen, sätter den efter den ordning, husmodern bestämt, på högra sidan o m den, s o m passas upp, o c h fortsätter så, till dess alla äro försedda, då hon går till baka till serve- Först när tjenstflickan verkställer bordets duk- ringsbordet.
ning efter önskan, utan fel, o c h har vant sig vid Om man ej tycker om den uppassandes ständiga den största ordning, börjar man lära henne att närvaro, kan man skicka ut henne med befallning passa upp vid bordet.
Till en början inprentar att komma igen o m en stund, eller ock kallar man hos henne följande allmänna regler: man henne till baka med bordsklockan.
Hon har då, för så vidt icke soppa bjudes två gånger, att 1.
En tjenarinna, som skall passa upp vid bor- sätta skål o c h slef tili baka på serveringsbordet det, bör bära ett rent, hvitt förkläde, ett par lätta skor, som ej göra väsen af sig, när hon går, o c h och borttaga tallrikarne.
Detta sker sålunda: flic- kan tar den begagnade tallriken jemte skeden med en ren servett, med hvilken hon kan taga varma fat.
höger hand från höger sida af den, hon beljenar, 2.
Tjenarinnan b ö r beflita sig om den största derefter flyttar hon den öfver i venstra handen, möjliga ljudlöshet.
Passar hon till en början upp tar nästa tallrik o c h sätter den i den första, sedan något långsamt, men utan buller, får man ha hon tagit ur skeden o c h lagt den i den öfversta, tålamod.
När man utan annan hänsyn befaller derpå den tredje o. s. v. och bär de begagnade henne att vara skyndsam, en sak som sedan in- tallrikarne ut i köket.
finner sig af sig sjelf genom större öfning och säkerhet, förvirrar man en nybörjare o c h vinner Består andra rätten af fisk, o c h de små fisk- för det mesta endast, att hennes närvaro blir plåg- gafflarne icke vid dukningen äro lagda vid sidan sam genom buller, slammer med fat och tallrikar, af de stora, så lägger tjenstflickan fram dem sam- spillande med maten o. s. v.
tidigt med den rena, varma tallriken och placerar dem antingen på venstra sidan med klorna upp 3.
Den uppassande tjenstflickan måste strängt eller på högra, vid sidan af tallriken.
afhålla sig från att tala, skratta eller truga till ätt ätci.
Skall uppasserskan bjuda fisk, sås o c h någon birätt samtidigt, använder hon bricka.
Få äro 4.
Hon bör ha sina tankar samlade kring upp- skickliga nog att endast med händerna bjuda flere passningen o c h särskildt noga rikta sin uppmärk- fat.
Annars sätter tjenarinnan birätten vid sidan samhet, på hvad hon har för händer, ej på sam- af den, som skall serveras först, och denne sän- talet vid bordet.
der den sjelf vidare; hon tar fiskfatet på en sam- Tankspriddhet o c h nyfikenhet äro oftare orsak manlagd servett på flata handen o c h bjuder om- till tjenstflickans dåliga uppassning än otymplighet.
kring det.
Sedan alla försett sig, sätter hon till 5.
Tomma tallrikar o c h glas, knifvar, gafflar baka faten på serveringsbordet.
Om en rätt skall och skedar ställas, läggas och borttagas alltid från bjudas o m en eller två gånger, bestämmer hus- högra sidan af den, som passar upp, men mat- modern.
rätter o c h fylda glas räckas från venster sida.
Alla stek- och fiskfat, andra fat, såsskålar Är man färdig med denna rätt och servisen o. s. v., försedda med nödvändiga skedar o.
s. v., förts bort, bär flickan in steken o c h hvad till hvarmed man kan servera sig, bjudas den spi- denna hör.
Hon ställer den och förskärarbesticket sande i beqväm ordning.
vid sidan af den eller de, s o m öfvertagit förskär- ningen.
Bredvid ställer hon ett väl uppvärmdt 7.
Om flickan endast bringar ett glas vatten, en sked eller en gaffel o c h dylikt måste hon der- förskärningsfat till att lägga de uppskurna styckena på o c h lägger vid sidan derom en tvåkload gaffel, till alltid använda en liten serveringsbricka eller med hvilken man kan servera sig.
När det är en tallrik.
förskuret, bjuder h o n omkring efter förr nämda 8.
När hon ställer fram på bordet eller tager af derifrån sätter hon i god ordning så mycket på regel.
brickan, som hon, utan att anställa skada, kan Till desserten har tjenstflickan att på bordet taga med sig.
Härigenom undvikes det ideliga framsätta de dertill bestämda tallrikarne, likaså springandet fram o c h åter mellan kök o c h mat- skedar o c h knifvar, o m de ej redan vid dukningen sal, s o m gör ett sådant oroligt intryck.
lagts på bordet.
Hon bjuder ock omkring desserten, Har man gjort tjenarinnan förtrolig med dessa den der allt efter sin art måste vara försedd med regler, hvilka för att understödja hennes minne redskap, med hvilka man kan lägga för sig.
(med förändringar efter behag) kunna upphängas Drickes kaffe på platsen strax efter middagen, i köket, skrifna öfverskådligt och med tydliga bok- så afdukar flickan all servis på bordet, innan hon stäfver, så går man öfver till praktiken, som är tar in det, o c h afborstar medels bordborste och den bästa läromästaren.
en bricka de smulor, som finnas på duken.
Kaffet Det är mycket lämpligt att uppöfva en nybör- serveras i ej för fulla koppar på en bricka till- jare vid middagsbordet i familjen.
Befallningarna samman med grädde o c h sockerskål.
böra gifvas i en så lättbegriplig och kort form Serveras vin, dras flaskorna upp i köket.
Äro som möjligt.
Många ord o c h ett upphetsadt sätt korkarne illa genomborrade, ersättas de med nya hos värdinnan förvirra nybörjaren.
Visar hon sig korkar eller de så mycket omtyckta silfverbords- mycket tafatt, bör husmodern icke sky omaket korkarne; flaskorna torkas försigtigt af, utan att
tion ske ä närmaste postanstalt. — Bidrag frän alla områden f ö r qvlnllg verksamhet mottagas med tacksamhet.
Endast en sida af papperet bor vinet omskakas eller etiketterna lossas.
Hvita viner ställas på kall plats, innan de serveras, röda deremot ej.
Vinflaskorna sättas på små brickor, för att du- ken må skyddas.
De vändas så, att etiketterna bli synliga för dem, som skola dricka.
Madeira, portvin och andra viner, som drickas strax på soppan, skänker flickan i på serverings- bordet i de dertill afsedda mindre glasen och bjuder omkring dem på en liten bricka liksom en rätt.
Drickes vid högtidliga tillfällen champagne, så bär flickan in den, försedd med flaskhandtag och med trådarne öfver korken uppskurna, i en med is fylld vinkylare och ställer denna på bordet till venster o m herrn i huset.
Man bör öfva den noggrannaste tillsyn öfver tjenarinnan, till dess hon kan utföra samtliga vid bordet nödvändiga sysslor på egen hand, utan befallningar eller tillrättavisning.
H v a d italienarne säga o m qvinnan.
§ j p t a l i e n a r n e s ofta berömda artighet m o t det r f e * qvinliga slägtet ger sig föga till känna i deras för öfrigt rika ordspråksskatt.
Så säger italienaren: » Qvinnorna förtiga endast, hr ad de icke veta. » — » Q v i n n a n, hur obetydlig hon än må vara, är djefvulen öfverlägsen i list. » — » H u s t r u o c h o x e tag dig från din h e m b y g d!
» — » Q v i n - norna o c h månen — i dag ljus, i morgon dun- k e l.
» — » D e n, som har hustru, har bekym- m e r.
» — » Långa flätor — korta tankar. » Dess bättre hä dock ordspråken äfven myc- ket o m qvinnorna att säga, som våra svenska läsarinnor nog låta gälla, som t. e x: » D e n, som har moder, behöfver icke gråta. » — » M o - der betyder — martyr. » — » D e n, som har grop i kinden, får man, äfven utan hemgift. » — » Sådan du vill ha din familj, sådan tag dig din hustru. » — » E n god qvinna är en kungakrona värd. » — » D e n som qvinnan slår, den slår hela huset. » — » V i s a m i g hustrun, och j a g skall säga dig, hurudan mannen är. » — » Å t en sminkad qvinna — vänd ryggen. » — » V ä l p r y d d kammare — förståndig fru. » — » D ö m hvarken qvinnor eller väf vid ljussken. » användas och marginal lemnas.
ström samt fröknarna Ahlander och Bäckström, väckte stormande munterhet.
Vasateatern har under sin nya direktion öppnat säsongen med ett åpropos för dagen, ett » treakts- skämt » af Frans Hodell, benämdt: » Till Paris! » Det tyckes nästan, som om sjelfva idén till detta stycke skulle ha varit påtänkt till någon af de före- gående Parisexpositionerna, då det just kännetecknas af en viss naiv gammalmodighet, som för ett par årtionden till baka fann tacksammare publik.
Nu kan ej förnekas, att den magra handlingen uttänjts till ett utrymme, som icke gör den egnad att under- hålla.
En enaktare kunde bäst ha skapats på detta motiv.
Styckets största förtjenst ligger i kupletterna, som delvis äro verkligt roliga och ej förneka den vane kuplettförfattarens rutin.
Tack vare dessa och ett för öfrigt lifligt och karaktäristiskt spel gör sålunda hr Strömberg mycken lycka som den dumme skånske betjenten, hrr Warberg och Dahlström desslikes i sina skilda partier; fröknarna Magnusson, Ekström och Johnson förtjena samtliga mention.
Visst är, att så friskt och hurtigt som stycket gifves på Vasateatern, kan det trots sina brister godt ses, om man ej ställer allt för höga fordringar på en produkt, som väl ock i grund och botten ej vill gälla för något annat än ett tillfällighetsskämt.
Skogsfrun.
Berättelse för Idun af A v e.
G ^ r m u för ett år sedan var det idylliska ^ T ^ Arildsläge vid foten af Kullaberg en $2?
liten vrå på jorden, hvarest öfveran- strängda nervösa storstadsbarn kunde under sommarmånaderna andas hafsluft, bada i salt- vatten och hvila under skogens trädkronor utan ailt bistånd af någon komité för nytta och nöje.
Och gå vi fem eller sex år till baka i tiden, kunde ett par främlingar, hvilka af något skäl önskade att för en tid undan- draga sig verldens uppmärksamhet, med tem- lig trygghet hyra sommarnöje der vid stran- den, utan att synnerligt behöfva frukta möta någon af sina närmaste umgängesvänner på badhusbron.
r Arildsläge har under många år varit en älsklingsplats för friluftsmålare.
Det väckte derför ej någon större uppmärksamhet, att en ung man, som bland sitt bagage med- förde staffli och färgskrin, redan de sista da- garne af april hyrde sig in i det lilla gäst- Teater o c h musik.
rummet hos fiskaren Halverson och hans hustru.
Dramatiska teatern bjöd i måndags på ett alldeles Våren hade kommit tidigt det året.
Bok- nytt program, det första för denna säsong, nämli- gen ett svenskt original, en komedi i 3 akter, be- skogen uppe på berget stod i sitt kraftigaste nämd - » Ett löfte », författad af Ernst Lundquist samt vårarbete; de bruna glänsande bladhylsorna en enaktskomedi, » Sin pappa upp i dagen », från sprungo upp i tusental på hvarje saftfyld spanskan öfverflyttad till svenskan af docenten qyist, och de unga bladen hängde däfna, vec- Munthe.
» Ett löfte » rör sig kring de skrupler och sam- kiga och med fjuniga kanter likt fjärilsvin- vetsagg, hvilka förfölja en äkta man, som sviker det gar, som nyss sprängt puppan.
löfte han gifvit sin döende första hustru att ej gifta Der var en lek emellan dagrar och skug- om sig och, gripen af en ny, allvarlig böjelse, ingår gor på skogsbottnens saftiga blomstermatta, en andra förbindelse.
Oss förefaller detta grundmotiv i det hela ej vara och på den bjertgröna mossan samt öfver de af så allvarlig art, att det fullt kan gifva betingelse bruna, vissnade löfven invid bokarnes ålgrå, åt de ganska skarpt tillspetsade konflikter, förf.
i glatta stammar lågo stundtals stora darrande sitt skådespel — ty det verkar mera skådespel än solfläckar af hvitt ljus.
Här var nog för en komedi — låter oss följa; förnekas kan dock ej, att det är ganska fyndigt bygdt, likaså eger dialogen målare att studera.
erkännansvärda förtjenster.
Men efter den första veckans förlopp bör- Utförandet var på samtliga händer högst förtjenst- fullt.
Fru Hartman, som på sin part fått ett af jade fiskelägets befolkning tvifla på, att främ- Staffliet stod dessa naiva och yra flickpartier, i hvilka hon sär- lingen var landskapsmålare.
skildt briljerar, förde genom sin spirituella och ro- orördt i en vrå af kammaren, färglådan var ande framställning en välbehöflig flägt af friskt hu- aldrig öppen, och blott med en bok i han- mör in i den ternligen tunga » komedien ».
Fru Baickström gaf en tillfredsställande bild af den sam- den sågs den unge mannen ströfva omkring vetsmarterade äkta mannens andra hustru; fru Fahl- uppe på berget.
man, hrr Fredrikson och ITillberg förnekade lika.
Det skulle ju kunna vara, att han der litet på något vis sitt längesedan stadgade rykte.
uppe ifrån studerade ljusbrytningarna öfver Prestationen mottogs med lifligt bifall.
Den lilla spanska, uppsluppet farsartade efterpje- vik och haf samt bränningarna nere vid ber- gets fot; men han hade så litet ro i sig sen, återgifven af hrr Hedin, Fersonne och Bceck- — » E n g o d qvinna gör en g o d m a n.