Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Köken bli ej utvädrade efter natten, innan skafferiet, där mjölk och andra matvaror förvaras, öppnas och stän- ges (?)
i hvar handvändning.
Ifrågasättas kan ock, huruvida det allt omkring sig gripande bruket af liggsoffor är sundt.
Sängkläderna ligga bestämdt luftigare i en säng.
Men hvar är väl orsaken till bruket af liggsoffor och kökets användande till sofrum att söka, om icke just i de stora hyrorna?
Dessa tvinga en hvar att in- skränka sig långt mera än som är nyttigt.
Hvar t. ex. inom en liten våning finns plats för vår tids nödvändighet: ett isskåp?
Och ett väggfast sådant torde aldrig komma ifråga annat än i stora våningar.
Förstu- gorna upptagas helt och hållet af dörrar och trappor och medgifva ej, att isskåpet placeras därstädes.
Det s. k. serverings- rummet är likaledes ingenting annat än dörrar och golfytan så ringa den kan vara.
I ett dylikt rum skulle man väl rätteligen ha en plats för trappstegen, som dagligen och stundligen kan behöfvas till hands, men för den finns mången gång ingen plats utan rätt mycket hufvudbry.
Är det månne nöjaktigt sörjdt för skafferiet, ordnadt så- som det vanligtvis är med sina långa hyllor, till hvilkas längst in liggande hörn ingen skurborste kan n å?
Det vore bättre, om hyllorna afdelades och golfvet midt för dörren lämnade utrymme för en person att stå där.
Hyllor på ena sidan för sådana saker, som kräfva liten plats, kunde ändå uppsättas och breda hyllor ordnas fram mot fönstret.
Fruarna skulle allt känna sig tillfredsställda, o m så en skrubb därtill anbringades någonstädes i kök eller ser- veringsrum, där plats kunde bli för alla de » tusen och tre » utensilier, som dagligdags äro i bruk och hvilka väl alltid på ett eller annat sätt nu ock bli undanstnfvade, men som borde ha ett speciellt förvarings- ställe.
Sopattiralj, skoborstar, skurvattens- hink, trasor och borstar, knifskurnings- effekter, diskbaljor etc. finna aldrig ett ut- rymme, ämnadt till deras härberge.
Under afloppstratten är nog ett slags skåp för sophinken och hvad mera, som då där kan få plats, men ett dylikt skåp blir alltid svårt att hålla rent, och skötes det ej or- dentligt, uppstå däri kakerlackor.
E n zink- klädd bordskifva på stolpar bör ock finnas kring slasktratten, ej ett skåp.
Visserligen kan ett sådant bildas medels en på trissor gående eller eljes flyttbar med dörr försedd panel, som är afpassad efter bordsskifvan.
Då panelen borttages, möjliggöres fullstän- dig rengöring af golfvet och väggklädnaden.
Ja, och så är det trossbottnarne, dessa ljudförmedlare, som komma samtliga öfver och under hvarandra boende att bilda så godt som en enda familj.
Tack vare dem kan man glädjas öfver de smås jubel, fägna sig öfver deras flit vid läxorna såväl vid boken som pianot — och oroa sig öfver om barn eller stora i angränsande våningar » fått ondt i bröstet ».
Man är sinnad att en annan gång ha danstillställning själf, för att på så sätt dra nytta af samma musik, då det dansas hos den inunder bo- ende grannen, och man vet precis, huru dags de främmande hos den of vanpå boende
IDUN 294 kommo och gingo.
Man kan säga på klock- slaget, när husfolket lägger sig och stiger upp, och det rassel barnvagnarnes skjutande af och an åstadkommer, lär man snart att urskilja.
Och sedan följer man den lille och huru mycket omsorg han kräfver; den dagen han börjar gå och skjuta en stol framför sig önskar man bara, att man hade den lille älsklingen att se på i stället för att blott höra på.
Själf vet man å sin sida, att intresse och medkänsla — det har man att påräkna hos grannarne!
De tacka med oss Gud, att vi ha mat och ett bord att äta den vid, då de höra oss skjuta stolarne till eller från bordet, och matoset ute i för- stugan låter dem veta hvad vi äta.
Gå vi bort och lille » moppe » ej får följa med, utan är ledsen hemma i ensamheten, då ömma de för hans öfvergifvenhet.
Tidningarna nämnde nyligen om försök med kiselgur, som gjorts, jag vill minnas i Malmö, och att trossbottnar med dylikt fyllningsämne till isoleringsmedel visat sig otillfredsställande såsom ljudförande.
Kom- ma vi kanske att känna oss ensamma och ha tråkigt, o m samlifvet medels trossbott- narne hyresgästerna emellan blefve af- skuret?
Det vore dock roligt att bli satt på prof, omöjligt är j u ej, att vi ej be- stode det hjältemodigt nog, rent af till och med kände oss tacksamma.
Men det är nog endast stora, dyra våningar, som få förmånen af isoleringsförsökens resultat.
Fattigt folk skall lida och glädjas med hvar- andra och — öfvas i tålamod!
* Kon, som skulle haft Toste.
Blyertsteckning från Skåne.
För Idun af Henrik Wranér.
Ila påstodo, att det var en ytterst märk- värdig historia.
Inte ens klockaren kunde förklara den.
Och då var den märk- värdig.
T y han förstod sig på kärlekshi- storier.
Häradsdomarens pojke och nämdemannens tös hade ju alla dar hållit ihop som sill och potatis eller lutfisk och senap.
Toste hade varit rent galen i Olu, ända sedan de voro barn.
Och hon i honom.
Och ingenting stod dem i vägen.
När Toste friade, fick han genast ja, och hos Olus föräldrar vreds nacken af tre tuppar till förlofningskalaset — utom det att gamla Broka fick släppa lifvet till, kon, som i en bråd vändning kommit att svälja en fäll- knif och sedan förlorat all matlust.
Gåfvorna voro utbytta.
Hemgiften var klar.
En sådan samling » rynkesärkar » fanns inte i hela häradet, som dem Olu hade i sina kistor.
Och hon hade fyra » stubbar ».
Se det här hände inte i går, inte.
Och Toste var j u en hederspojke.
Aldrig » vidlyftig » af sig, så att han gick och mätte hur smala töserna voro om lifvet eller hur varmt deras kyssetyg var i höstetid.
Och alltid hela strumphälar och tjärnmjölksblå nattkappa — om söndagarne.
Och hade varit hos fotografen två gånger, se ' n han blef konfirmerad.
Nu var han tjugufem.
Det lystes, och där gjordes sedvanliga gillen, och prästen, som nyligen hade till- trädt, fick en präktig kviga i lysningsafgift.
Och halfva byns fruntimmer hade låtit ny- sy eller ändra kjorteltyg, som de skulle ha på bröllopet.
I byarne känner ju lite hvar på förhand, hvilka som ska bli bjudna.
Bjudningarna hade gått ut och » förnin- gen » var klar; » spettkakorna » i ordning och » klenäten » likaså.
Och gubbarne hade låtit tvätta vagnarna, för se, dessa hade allt blifvit lite nerstänkta på Kiviks marknad i fjol.
Där sköts längs hela bygatan, och Per Skräddare fick tummen fördärfvad, när bröl- lopsskaran kom, bara därför att han blef skrämd af skomakarens kattrackare.
Det såg ut att bli ett riktigt stiligt bröllop: det sa alla människor.
Kommer en skräddare till förtret, är det j u alltid ett godt förebud.
Kom ihåg, att det är längesen det här hände!
Dörrarna till kyrkan stodo öppna och stolarne voro packade med nyfikna.
Och den gamle kantorn drog till med » Napoleons marsch öfver Alperna » — den enda kom- position han kunde, hvarför han ock spelade den vid begrafningar som bröllop.
» Det ena är slutet och det andra är början på lifvets strid, » sade han.
» Därför passar den för bägge. » Och så — — ja, tänk er bara!
Det började m e d: » Gud, välsigna dessa hjärtan! » Och prosten läste i sin handbok.
Och allt var ganska godt — — tills han pliktenligt, efter att hafva frågat om Toste Svensson ville hafva denna Olu Mårtens- dotter till sin äkta hustru och älska henne i nöd och lust, hvarpå Toste svarade ja, äfven frågade om Olu Mårtensdotter ville hafva denne Toste Svensson till sin äkta man samt älska honom i nöd och lust.
Men Olu svarade ett ljudeligt nej.
Icke skaJf jorden, icke remnade hälle- bergen, men prosten tappade både snusdosa och handbok, och kloekaren afbröt den långa häpna tystnaden med att klämma i m e d: » På den väg de skola vandra — — — » Han hade som alltid somnat in under vigseln — elaka tungor påstodo att stacka- ren aldrig fick sofva i fred annorstädes än på orgelläktaren — och nu trodde han allt vara fnllkomnadt samt gnodde åstad på sitt orgelharmonium.
Prosten skrek: » Tyst däroppe! » Och kloc- karen fick tonen i galen strupe.
Så upprepades en gång till samma fråga.
Och svaret blef än en gång nej.
Efter en stunds tvekan pallrade sig alla ut.
Ingen tordes riktigt se på den andre.
Och bruden gick bort, satte sig på en graf och grät.
Gillet torkade in.
» Förningarna » åter- sändes.
Prosten behöll däremot kvigan.
Bruden gick inte hem förrän vid midnatts- tid.
Och brudgummen, som flera timmar vankat vid kyrkgrindarna, flyttade till en annan socken.
Bruden var länge tungsint: det påstods, att hon aldrig svarade på frågor och aldrig ville se Toste.
Så mycket visste man för 25 år se ' n.
Men inte mer.
Och därför sade alla, att det var en egendomlig, märklig historia.
Och det sa klockaren också.
Allra minst kunde han förklara, att han somnat under vigseln: han hade inte tagit mer än fyra styrketårar, innan » stassen » for till kyrkan.
Se ' n glömdes j u så smått den historien som alla andra.
I synnerhet sedan det spor- des, att Toste gått in vid seminariet och att skräddarens pojke hade blifvit rektor vid en skola och gift med en prästadotter.
Det var étt under öfver alla under.
* * 1898 För tre år sedan bar min väg genom välkända bygder i hertigdömet Skåne, denna » pannkaka, där herrgårdarne utgöra så feta fläskbitar ».
Och på en dammig byväg sammanstötte jag och klockaren, stötte sam- man som två kägelklot, båda betydligt run- da och trinda.
Och då måste jag gå hem med honom och se på hans nya bikupor och nya toddyglas.
Såsom icke fackman öfvergick jag snart från de förra till de senare.
» Hör du — det var sant!
Nu vet jag det! » sa han o m en stund midt inne i ett intressant föredrag o m drönarne.
» Hvilket? » » Hvarför hon sa nej! » » Hvem? » » Hon, som skulle haft Toste. » » Hm, jaså.
Javisst, n å?
Vänta lite — Olu, menar du?
Lefver hon än? » » Nej, hon är död för tre år sedan.
Och på dödsbädden talte hon o m alltsammans för mig. » » Nääh?
? » » Joo, du!
Prästen blef efterskickad och jag följde som vanligt med och bar sockne- bud sty gen.
Han gick in och jag blef där- ute — se, du vet j u — — — biktens in- segel — — Men när vi skulle gå, k o m pi- gan in. » » Olu vill så gärna tala vid er. » Jag gick in.
» Du, som nu är gift för tredje gången, » sa hon, » och väl dessutom haft en tie — tolf fästemör — du bör väl förstå dig på kärlek, » sa hon.
» Tie fästemör?
Nää, hör nu — — » » Jo, se hon hade inte reda på alla, inte — därför gissade hon på tie, så där i rundt tal, förstår du. » » N å!
På det viset! » » Jo, » sa hon, » du som så många andra kan väl ha undrat mer än en gång, att jag ställde till det där spektaklet i kyrkan.
De flesta trodde väl jag var galen, fast inte då för tiden det var så vanligt att undskylla sig med vanvett, när man gjorde något som vållade skada och skam.
Men nog var jag vid mina sinnen: om jag var klok, vet Herren allena. » » Men se, orsaken var så enkel, så att in- gen kunde hitta på den.
Som j a g stod i vapenhuset och skulle lägga sista handen vid min pynt, hörde jag bakom mig Sissa Kryckas röst.
Sissa hade varit mors bästa väninna.
Och de orden, som jag hörde glömmer jag inte.
' Ja, där är ett nytt lam, som till slaktning ledes.
Hennes mor gick samma väg, och innan de blefvo gifta, var han kelen till henne, så han kunde ätit opp henne.
O m ett hälft år slog han henne; hon höll det tyst, och där var kanske ingen mer än jag som visste det.
Men hon hade aldrig en glad stund.
Och alltid skulle hon dölja hvad hon tänkte och vara rädd, att hon inte pratade i sömnen, mest för barnens skull.
H o n var varnad, men gjor- de det ändå — blefve denna varnad, skulle hon också göra det ändå.
Se, karlarne ä ' fruntimmernas ö d e! '
» » Jag tyckte jag frös ända in i ryggmär- gen och skinnet blef piggigt öfver hela min kropp.
Och jag kom ihåg några ord från min barndom, och mor grät ibland i smyg.
Och hur hon många gånger, när Toste och jag sutto och gycklade och gnabbades, fick tårarne i ögonen.
Ibland kunde hon säga, när han gått: ' Förstode du ditt bästa, toge du ingen — han är kanske ändå en af de likaste '. »
IDUN 1898 295 » Och aldrig glömmer jag, att när hon låg på sitt sista och far k o m bort mot sängen, så reste hon sig opp, knöt handen, och ögonen blefvo skarpa som på en katt.
Då hade jag inte tänkt på annat, än att det var dödskampen, men nu förstod jag allt, när Sissa hade yttrat sig. » Grefvinnan Constance Wachtmeisfer, hvilken under de senaste v e c k o r n a hållit en serie teosofiska föredrag i landsorten, uppträdde i söndagsafton i Musikaliska akademiens orgelsal och höll på engelska ett föredrag o m » D ö d e n och efteråt ».
Föredraget, som bevistades af ett hundratal personer af båda könen, väckte lifligt bifall.
» M e d ens stod det klart för mig, att jag aldrig kunde vandra samma smärtans väg som hon.
Bättre då att stämma i bäcken än i ånl Och göra pinan kort — ett nej, och så var allt öfver. » En väoctutställning af särdeles intressant slag har af Haga _trädgård öppnats i huset nr 9 Biblioteksgatan.
Älskare af vackra rumsväxter finna här ett rikligt urval att komplettera sina samlingar med, på samma gång de kunna få de tillförlitligaste upplysningar o m, huru de skola sköta de representanter ur Floras värld, m e d hvilka de pryda sina våningar.
Haga trädgårds direktör, hr J o h n Wallmark, har gjort sig ett mycket godt namn inom sin branch, hvadan vi utan tvekan kunna rekommendera utställningen i fråga hos våra läsarinnor.
» För resten gjorde jag naturligtvis orätt: han har j u blifvit en sådan präktig karl, sitter som skollärare och klockare och ska ' vara så snäll vid hustru och barn.
Och från det lyckliga lifvet löste jag mig själf ute.
Jag har ingen annan att skylla.
Hvar- för ska man alltid välja i blinde, just när det gäller?
Hvarför skulle inte mitt lif kunnat bli solsken, fast mors blef dugg- regn?
» » Men jag vill fråga dig om ett: Att mia egen fröjd förspilldes, har jag fått lida för.
Men att j a g gjorde Toste så mycken sorg — tror det? » du jag hela evigheten får lida för » H v a d svarade d u?
» » Ja, det är j u inte lätt för en olärd att svara på sådant.
Jag visste inte annat att säga än att Gud är kärlekens Gud. » » Nå, det bästa är godt nog. » » Så fick hon frid öfver sig, tog mig varmt i handen.
Några timmar efter hade hon dött.
Och det sista hon hade sagt, var — ja, kan du g i s s a?
» » Nej • — törs inte. » » Det ska bli märkligt att tala med mor o m allt detta, » sa hon.
Och det tyckte jag var nog så märkligt, ty far sin hade hon inte i tankarna, kan en förstå.
Det är j u som hon inte hade tänkt sig dem två tillsammans.
För resten så tror jag det där namnet, som vi alltid hade på Olu och som jag en gång hade kommit att ge h e n n e: » Hon, som skulle haft Toste » — det var allt misslyekadt?
Inte skulle hon haft Toste — han har bestämdt fått en, som passar honom bättre.
Och till på köpet vet j a g nu alldeles säkert, att hon inte skulle haft honom — vet du hvarför? » » Nääh! » så » Skulle hon haft honom, hade hon fått h o n o m!
» sa klockarfar.
ock- Prinsessan Ingeborg afreste, s o m ämnadt var, i måndags afton till K ö p e n h a m n, där h o n lär k o m m a att vistas två k tre veckor.
* Medicine kandidatexamen anades i lör- dags v i d Karolinska institutet af fröken Julia Bosenbaum, stockh.
o p e r a n.
Då detta nedskrifves, är ännu meningen att instundande måndag Kungl.
teatern, som det officiella namnet blifver, skall invigas med en festföretällning.
V i hafva emellertid svårt att fatta, huru detta skall varda möjligt, då så m y c k e t i denna stund ännu är ofärdigt.
Det går väl d o c k här, s o m det gick till den stora utställ- ningen i fjor: allt såg då dagarne förut lika o m ö j - ligt ut; m e n det gick dock.
I alla fall kunna vi ej annat än beklaga de sceniska ledarne o c h ar- tisterna, s o m skola nödgas arbeta o c h repetera under dylika förhållanden, ackompagnerade ej endast af orkestern, utan af otaliga arbetares knackningar, buller o c h sorL Festföreställningen, till hvilken en stör mängd inbjudningar utgått, inledes m e d en af prof. C.
R. Nyblom författad kantat, till hvilken prof. Ivar Hallström komponerat musiken.
Program- met upptager för öfrigt A. F. Lindblads opera » Frondörerna » o c h F. Berwalds opera » Estrella di Soria », båda i sammandrag.
teaterns förnämsta artister k o m m a här naturligtvis att medverka.
D r a m a t i s k a t e a t e r n öppnade sistlidne fredag sina portar efter genomgången lycklig restaure- ring, särskildt beträffande trappuppgångar, korri- dorer och foyerer.
Programmet upptog tvänne svenska originalstycken, o c h så till vida var j u början god, eftersom anrättningen var inhemsk.
Men de båda rätter, på hvilka publiken b j ö d s, voro just ej särdeles väl tillagade.
Den första, » Han kom, han såg.
.2, hade visserligen en vac- ker garnering, m e n saknade k r y d d a; den andra, » Förfallodagen », saknade visst icke krydda, m e n inneslöt så många heterogena ingredienser, att det hela blef utan deciderad smak.
M e d andra o r d: det förra stycket var en g o d tidsbild, m e n något mager och torr till innehållet; det senare hade flere goda pointer, särskildt en bra upp- ränning, m e n saknade hållning och sammanhang.
Sålunda innehåller » Förfallodagen » tvänne jäm- löpande, af hvarandra alldeles oberoende kärleks- historier, af hvilka den ena slutar därmed, att styfmodern (fru Fahlman), änka visserligen, rym- mer till främmande länd med sin styfson (hr Skånberg) som älskare, o c h den andra därmed, att den unga fru Maclean (fröken Janson) öfver- lämnar sig åt sin älskare (hr Hansson), medan hennes make (hr Örtengren), tre " gånger så gam- mal, s o m fått reda på hustruns böjelse, går in till sig för att fundera ut, o m han skall skjuta sig, skiljas eller blunda, mellan hvilka tre utvä- gar han enligt styckets räsonör, professor Bren- ner (hr Personne), har att välja.
Innehållet är således just ej vidare uppbyggligt.
* Två kvinnliga lärare äro för nu ingångna läsår anställda vid Stockholms högskola, nämli- gen fil.
d:r Astrid Cleve o c h fil.
kand. Augusta Arnbäck.
# En kvinnlig läkare får Malmö den 1 in- stundande oktober, då d:r Sofia Holmgren efter afslutade medicinska studier vid L u n d s univer- sitet ämnar slå sig ned därstädes som praktise- rande läkare.
D:r H o l m g r e n är dotter till f. d. prof. K. A.
H o l m g r e n i L u n d.
Utförandet af » Han k o m, han såg.
. » erbjöd ej något vidare af intresse.
I &gt;Förfallodagen » däremot förtjänar särskildt fru Fahlman o c h hr Skånberg erkännande, liksom o c k fröken Janson samt hrr Personne o c h örtengren samt icke minst hr Backström s o m en skånsktalande ryttmästare.
Nya vid denna scen voro för aftonen fröken Wi- dell o c h hr Hansson.
Den förra tycktes ej vidare intresserad af en roll, s o m måhända ej heller tillhör hennes egentliga o m r å d e; den senare vi- sade anlag att varda en g o d representant för jeune-premierfacket.
Föreställningen, s o m inleddes med en af Frans Väggohyra, Mal och Bakterier H e d b e r g skrifven prolog, framsagd af hr Per- sonne, bevistades af en fulltalig publik, bland hvilken märktes konungen, kronprinsen o c h prins Eugen m e d uppvaktningar, teaterns nye inspek- tör, öfverceremonimästaren frih Carl Carlsson B o n d e, förste hofmarskalken Printzsköld, öfver- ståthållaren frih.
T a m m m.
framstående per- sonligheter.
Bifallet var flere gånger ganska lifligt.
H — - * - " pcpon ".
w j j i r e k t i o n e n för nytta o c h nöje hade efter en * J liflig diskussion bestämt, att bazar skulle anordnas till förmån för några fattiga badgäster, och att den skulle afslutas m e d en musikafdel- ning o c h dans togs som en själfklar sak.
Och allt det där var n o g godt o c h väl, tyckte doktor Björk, underläkaren vid den lilla badorten, men hvarför han nödvändigt skulle stå i spetsen för alla mer o c h mindre outförbara planer, s o m direktionsdamer behagade utfundera, var mer än han kunde förstå.
Som nu detta m e d musikaf- d e l n i n g e n!
Han kunde sannerligen inte stampa förmågor ur marken, o c h hur han ransakade sitt minne för att leta ut sådana bland badgästerna, hittade han bara en hjälplig pianist.
En dålig bas kunde möjligen läggas därtill, m e n det var olyckligtvis han själf.
Doktorn drog den hvita filthatten djupt ner i pannan, som hans vana var, då något irriterade h o n o m, o c h vek beslutsamt in på vägen till sko- gen för att under en promenad uttänka något medel att tillfredsställa de njutningslystna.
Han började verkligen tycka, att det var mera besvär än nöje att vara allas förklarade gunstling, hur angenämt det än varit i början af säsongen att se sig föremål för en smickrande uppmärksamhet och höra sitt lof sjungas i alla tonarter.
Det hade gunås ej varit många att täfla m e d o m gunsten, o c h den stackars doktorn hade haft en ganska ansträngande sommar, dess mer s o m han var begåfvad med ett vänligt o c h medlid- samt hjärta, som- ej kunde fördraga att någon blef förbisedd.
M e n han skulle bära sin börda utan att klaga de veckor, som återstodo, och nästa sommar skulle han minsann bestå sig med underläkare själf.
H a n sköt hatten tillbaka i nacken, tröstad af denna ljusa framtidstafla och började åter att m e d energi dryfta musikfrågan.
Nej, det fanns sannerligen intet hopp.
Han fick riskera sitt rykte s o m tusenkonstnär o c h förklara för direktionen, att här strandade hans förmåga.
Se ' n han väl tagit detta modiga beslut, kunde han i fulla drag njuta af den härliga pro- menaden i skuggan mellan granarna, o c h han beslöt att utsträcka den till » Korporalens », en liten treflig stuga midt i skogen, där en af patien- terna b o d d e.
H a n gick m e d långsamma, dröjande steg o c h insöp m e d välbehag doften af kåda, linnea o c h pyrola, s o m af middagssolens intensiva värme fick en nästan bedöfvande makt.
Men där satt j u hans patient omgifven af kud- dar o c h filtar midt i all denna fägring, o c h med ryggen åt honom * lutad m o t en gran, stod en ungdomlig gestalt, som han förgäfves försökte igenkänna som någon af badortens egna.
Dok- torn beslöt att ej störa de båda damerna utan fortsätta sin väg, då han häjdades af toner, som klingade g e n o m den stilla luften så rena o c h klara, s o m vore de ett svar på naturens egen hymn.
Det var Mignons vemodsfulla sång h o n sjöng, den unga sångerskan, o c h vid slutorden: » ack, där jag ville mig dölja, där lefva, älska o c h dö » öfvergick hennes sång i en lidelsefull hvisk- ning, som tycktes dö bort o c h försvinna mot den blåa himmelen.
D o k t o r Björk stod som i en d r ö m, men plötsligt ryckte han till, o c h ett leende lekte på hans läppar.
Tänk o m!
Han tyckte sig se dem bazarkvällen, o c h han skulle minsann laga, så att de ej finge höra eh ton förrän då.
M e n o m hon inte ville!
Å h nej, hans lyckliga stjärna hade ju lyst öfver hans b e k y m m e r tills nu, o c h den skulle n o g inte slockna än.
Han tog just ett steg in i skogen, då hans sköna okända som svar på något, s o m den gamla fröken sagt, skäm- tande yttrade: » Gärna, snälla tant, men hvar är min Lothario? » Och så började h o n m e d jublan- de röst: » Du svala, s o m dig svingar, Så lätt m o t himlens höjd, Spänn muntert dina vingar Och flyg m o t söderns fröjd. » utrotas af Aktiebolaget Desinfection i r u m, fartyg och bostäder, allt på stället — utan bortförande af m ö b l e r.
— A l l m.
IDUN ' 296 Doktor Björk kunde omöjligt motstå frestelsen, han tog sina hyggligaste bastoner till hjälp o c h b a n a n d e sig väg fram mellan grenarna, svarade han sin okända M i g n o n: » Den gamla lutan klirigar I hennes hand m e d fröjd, Dess toner tycks få vingar Från himlens höjd. » » Lothario till er tjänst, Mignon, » skämtade den upplifvade doktorn, då han bugat sig för fröken Ståhl o c h vände sig m o t den häpna flickan, s o m den gamla fröken i det samma föreställde s o m sin släkting Elsa Mejer.
H o n räckte h o n o m sin hand och brast i ett smittosamt skratt.
» Ni kan inte tro, hur löjlig ni såg ut, då ni k o m klifvande med hatten p å nacken, så olik Lothario s o m möj- ligt. » Och n u skrattade h o n igen, o c h de bruna ögonen glindrade af o d y g d o c h munterhet.
Dok- torn undrade i n o m sig, hur detta k u n d e vara samma varelse, s o m nyss sjungit o m längtan o c h kärlek på ett så gripande sätt.
H e l a gestalten, ö g o n e n, kindens gropar o c h det lockiga bruna håret skvallrade o m lefnadslust o c h lifsglädje.
H a n instämde i hennes munterhet, o c h snart satt den lilla trion i gladt samspråk.