Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
På kuskbocken satt eu » bock » och skötte töm- marne, nämligen skräddaren Bauman, en, efter hvad det tycks, för sitt fula utseende och ori- ginella sätt mycket bekant personnage i Stock- holm den tiden; han hade, för att imponera, prydt sig med väldiga lösmustascher.
Färden gick söderut.
Ryktet om denna rymning ut- bredde sig med blixtens hastighet öfver hela Stockholm den 23.
Madame Hus ' moder, hvil- ken vistades vid Drottningholm, häktades, för- modligen som ett slags gisslan, och infördes till Stockholm.
Gjörwell ansåg saken så vik- tig, att han redan samma dags förmiddag satte sig ned och till professor Liden i Norrköping inrapporterade: » På theatern har timat en mycket remarquable evenement, på den Fran- syska nämligen, hvar Madame Hus natten emellan i går och i dag anställde, kan icke säga om en luft-, land- eller sjöresa härifrån till icke ringa bestörtning för högre och lägre Theaterdirektioneu, men som oc-k genast satte Policekammaren och Slotts-Cancelliet i veder- börlig activitet, för at på alla vägar och segel- leder återbringa Madame Hus under svensk lyduo och hindra henne spela samma role som för några år sedan fru Mtiller, den divina sån- gerskan vid Svenska Operan. » Gjörwell hop- pades, att » efterjagandc enspännare må hinna damen och återbringa oss hennes sä ovärder- liga person. » Två af dessa » efterjagande en- spännare », polisbetjänterne Malmlin och Kell- gren, insände snart rapport, att de spårat den eftersökta i Nyköping, som hon passerat på eftermiddagen.
Och den 25:e, klockan mot sex på morgonen, återkommo de till Stock- holm med hela sällskapet, hvilket de gripit på Lilla Åby gästgifvaregård i Nyköpings län och nu aflemnade till stadshäktet.
Följande dagen affördes madame Hus och kammarjung- frun till Drottningholm med gevaldigern Auri- villius.
De öfriga båda deltagarne i den ro- mantiska färden tyckas samma dag blifvit lös- gifne.
Öfver den misslyckade rymningen utkom en liten dramatisk pjäs: » Desertrice eller Rym- merskan » [nu i hög grad sällsynt att öfver- komma; man har på senare tiden för ett ex. betalt ända till öfver 30 kr.
], hvilken man till- skrifvit än lustspelsförfattaren Hallman, än Gustaf I I I själf.
Den talangfulla skådespelerskan fick helt sä- kert snart åter sin konungslige beskyddares nåd, ehuru det ju kan vara möjligt, att han roat sig och sin omgifning med dramatiserin- gen af hennes » äfventyr på landsvägen ».
Hon uppträdde å scenen till följande året, 1787.
Då bönföll hon hos Gustaf III för andra gången om afsked, och det beviljades nu.
Hon begaf sig genast till Rysslands hufvudstad.
Och härmed försvinner » le Desertrice » från våra efterforskningar.
Må vi hoppas, att hon fann S:t Petersburgs klimat ej » så aldeles odrägeligt » som Stockholms samt att hon i publikens ögon allt fortfarande var lika » divine »!
Redovisning för insamlingen till Iduns skollofskoloni.
(Forts.) Transport 624: 4.
Nyinflutna medel: E. v. P.
1: —; Fanny 1: —; Togemia 1: —; Ingeborg 1: —; Lilla Gunhild 1: —; Fru H. L — g, Karlstad 5: —; Vän till fattiga barn 1: —; H.
2: —; H.
2: —; Samuel och Signe, Skåne 1: —; Fru Ch.
von Hofsten, Örebro 2: —; Fröken M, von Schantz, Örebro 10: —; Några prenumeranter på Idun, Hjo 4: —; Signe 5: —; G. Rogstr.
1: —; Gunnar och Anna 1: —; Svalor 4: Z., Piteå 2: —; L.
och M.
2: —; n — 10: —; Gordon och Astrid 5: —; Milan 2: —; Hjalmar och Aina 1: —; Magna Sun- nerdahl 10: —; Hannie 0: 50; Anna J., Bläsgat.
4 3: —; Maria S. 5: —; F.
och A.
1: —; L.
i B. pr Fjerdingslöf 10: —; Hanna R.
5: —; Anna och Ninni G:n 2: —; Jentan 1: —; Onämnd, Sthlm 1: —; Onämnd d:o 5: —; L.
R. Sunne 2: —; Tor- sten och Aina Luleå 2: —; Gossarne A.
K., Malmö 2: —; E:a, Neder Kalix 10: —; Elisabeth, Ragnar och Ingrid 6: —; Kurt F. 5: —; O. och A.
i Upsala 2: —; I., Venersborg 2: 25; Lille Thorsten 2: —; Liten Astrid 2: —; Ellen och Hen- ning 10: —; » Små kissar. » 2: 10; L. Karlsborg 2: 50; - Guttis, Klippan 1: —; Lisa och Ernst 2: —; Anna 1: —; Augusta 3: —; G.
S. Kalmar 10: —; En barnvän 6: —; Jost.
1: 50; Ph.
Borås 2: 25; Bengta L.
1: —; M.
E. F. 1: —; Alma A., Göteborg 5: —; Onämnd, Dylta bruk 5: —; Summa 821: 16.
Stark såsom döden.
Berättelse för Idun af E.
|fpj|an Han tänkte tillbaka på det förflutna, och ett bittert, kyligt leende spred sig öfver hans anletsdrag.
Ja, ensam hade han varit allt ifrån barndomen.
Han var uppfostrad i ett luxyöst hem, omgifven af alla lifvets bekväm- ligheter och satt i tillfälle att släcka sin kunskapstörst och utveckla sina talanger.
Men han hade ej egt någon förtrogen, hans mor fördjupade sig i sällskapslifvets förströelser och egnade föga tid åt sitt barn, fadern var ständigt sysselsatt med sina lärda forskningar.
Under de första ungdomsåren hade han vis- serligen egt en vän, vid hvilken han fästat sig med lidelsefull kärlek, men de två valde olika lefnadsbanor, och ödet skilde dem åt.
De hade längesedan förlorat hvarandra ur sikte.
att frukta, hon hade lärt sig att behålla sin tro och sina tankar för sig själf.
Så fingo de ett barn.
Han hade önskat sig en son, men den lilla var en flicka, en liten hjälplös varelse med blå frågande ögon, mycket lik modern, som med lidelsefull öm- het vårdade henne.
Alltsedan barnets födelse hade hans hustru varit klen, men hon hade aldrig legat till sängs och städse envisats att betrakta sin sjuklighet såsom öfvergående och utan bety- delse.
Månne hon nu skulle dö?
Han hejdade för ett ögonblick sin oroliga vandring, därefter gick han fram till skrif- bordet, tog ett ljus och gick genom den stora, luxyöst inredda salongen till sin hustrus ar- betsrum.
Det kändes kallt därinne.
Han ställde ljuset på hennes skrifbord och såg sig om- kring med en tankfull blick.
Då hans hustru var hemma, gick han säl- lan eller aldrig hit in, äfven då det var bjud- ningar, var detta rum afstängdt; Heléne be- traktade det som sitt enskilda område.
Det var möbleradt helt och hållet efter hennes smak; golfvet täcktes ej af någon matta och framför de bägge fönstren hängde hvita, ge- nombrutna gardiner i lätta, luftiga veck.
Väggarne pryddes af en mängd fotografier efter religiösa taflor, och på den förnämsta platsen öfver soffan hängde ett simpelt olje- tryck, framställande madonnan med barnet.
Han betraktade det med ett ironiskt smålöje, det vittnade i hans ögon om en betänklig brist på sköahetssinne.
lade bort pennan och sköt det full- efc * (g skrifna pappersarket åt sidan.
Betjän- ten hade för en stund sedan lemnat honom ett telegram, nu kunde han kanske ha tid att lä ?a det.
Han drog upp kuvertet ur bröstfickan och kastade en likgiltig blick där- på.
Telegramet var adresseradt till baron Heydenberg, Sturegatan n:r 0 0 Stockholm.
Han bröt det och började läsa.
» Jag är mycket sjuk.
K o m Axel.
Heléne. » Han påminde sig sin vistelse i universitets- Under det han läste dessa ord, samman - drogos hans mörka ögonbryn, och mellan de staden; där hade han under de första åren smala läpparne trängde sig ett dämpadt ut- fört hvad man kallar » ett vildt lif ».
Det rop af smärta.
Men så småningom lade sig fanns en stormande kraft inom honom, som det vanliga uttrycket af förnämt lugn öfver längtade efter utbrott, det fanns en omätlig hans skarpt markerade anletsdrag.
Han stack törst efter lycka, som längtade att bli till- fredsställd.
Men ensam hade han varit, midt ned telegramet i fickan och ringde.
» Hvad befaller herr baron? » frågade den i glada lag bland ystra kamrater, alltid en- sam.
Och så kom den stund, då han fann, inträdande betjänten.
» Jag reser i afton till Högasjö.
Det södra att njutning ej är lycka, och att bottensatsen nattsnälltåget afgår ju klockan half åtta? » i nöjets bägare har en bitter bismak.
Så stadgade han sig, som man säger, och » Ja, herr baron. » » Säg till, att vagnen skall stå för dörren började att med utomordentlig ifver egna sig åt sina studier.
klockan sju. » » Ja, herr baron.
Befaller baron, att teet » Heydenberg har slagit sig på att plugg- skall serveras dessförinnan? » läsa, » sade kamraterna, » han är fördömdt trå- » Jag vill ej äta i afton.
Ni kan gå nu. » kig nu för tiden. » Betjänten aflägsnade sig, och hans herre » En lofvande yngling! » tänkte profes- På det runda bordet framför soffan stod gjorde sina förberedelser till resan.
Han sorerna.
en sykorg, och ett halffärdigt barnförkläde var packade en liten nattsäck, skref ett par bref På ovanligt kort tid tog han den högsta kastadt däröfver.
Hon var ej särdeles or- och började sedan att promenera fram och juridiska examen och kom så ut i världen dentlig, hon brukade alltid lemna saker fram- tillbaka på det mattbelagda golfvet.
Kloc- som en man med framtidsutsikter.
Lyckan me efter sig.
Äfven detta hade bidragit att kan på kaminhyllan hade ännu ej slagit half följde honom; han erhöll en hög befattning, skilja dem från hvarandra, han själf var nä- sex, i afton såg det ut, som om tidens vingar som ingen före honom innehaft vid så unga stan pedantiskt noggrann.
kommit i beröring med saxen.
år, han var förnäm och rik, en framstående I hörnet vid det ena fönstret upptäckte Månne det var vackert väder?
Han gick man på den bana han valt, berömd för sitt han några mörka föremål på golfvet.
Han fram till balkongdörren och såg ut.
Det var skarpa förstånd och sin obetvingliga vilje- gick dit, där lågo åtskilliga leksaker, kastade klart, stjärnorna gnistrade på det svartblå kraft, men ensam, alltid ensam.
om hvarandra i betänklig oreda.
Han be- himlahvalfvet; ett tunnt snötäcke bredde sig En gång drömde han, att det skulle bli traktade samlingen med mörka blickar och öfver Humlegårdens gångar och gräsmattor, och mellan trädens grenar glimmade ljusen annorlunda, det var då han förde sin brud förvånade sig öfver, att betjäningen ej städat till altaret.
Men drömmen blef ej lång.
och ställt i ordning i rummet.
Men mau från palatsraden midt emot.
Den- maka han valt var ej i stånd att dela hade förmodligen litat på, att han ej skulle Ute på landet var det säkert slädföre.
hans intressen, hon förstod intet af det, som gå dit in.
De grå hästarne och kurslädan väntade ho- uppfyllde hans lif.
Trots hennes höga sam- Så vände han om till skrifbordet och ka- nom vid stationen, och klockan elfva kunde hällsställning hade hennes uppfostran blifvit stade en pröfvande blick därpå.
Pennau han vara framme.
Månne hon verkligen betänkligt försummad, och dess brister röjde hvilade mot kanten af bläckhornet, som stod längtade efter honom?
Hvarför skulle hon också resa dit ut just sig snart nog inför hans skarpa blick.
Hon med öppet lock, och de små prydnadssakerna nu, midt i vintern?
Om hon nödvändigt ville var föga utvecklad till förståndet, opraktisk voro spridda öfver bordet utan all symetri.
ge nyårsgåfvor åt tjänare och godsets fattiga, och vek, och känslan af hennes underlägsen- Midt ibland dem låg en liten bibel uppsla- Han tog den och bläddrade i bladen.
inte hade hon behöft att öfverlemna dem het gjorde honom kall och sluten.
Han upp- gen.
fyllde sina plikter som make med sträng Hans blick föll på ett ställe, som var un- själf I Hon hade naturligtvis förkylt sig; det var ju snart sagdt oundvikligt, då hon skulle plikttrohet, han visade henne aktning och var derstruket med blyerts, och han läste med in i alla möjliga stugor och kanske till på obrottsligt trogen, men han försökte aldrig låg röst: » Kärleken är stark såsom döden, köpet besöka den lilla källarlika kyrkan.
mer att draga henne till sig, att inviga henne dess nitälskan är hård såsom dödsriket, dess FJickan var troligen vid god helsa, eftersom i sina sysselsättningar och intressen.
Mau glöd är en elds glöd, en Jehovas låga.
Starka hon ej var omnämnd i telegramet.
Hvil- sade, att de voro lyckliga, man berömde hans vatten kunna icke släcka kärlek och ström- ket tokeri att taga ett tre års barn med på uppmärksamma artighet och beundrade hen- mar ej förkväfva den.
Om någon, för att nes täcka, barnsliga behag; ingen visste, vinna kärlek, än gåfve ut allt gods han eger en sådan färd!
ingen skulle någonsin få veta, att ett oöfver- i sitt hus, man skulle blott förakta honom. » Kanske borde han skicka bud till profes- stigligt svalg skilde dem från hvarandra.
Därute i salongen hörde han en dörr knarra.
sorn och bedja honom resa med.
Hon var måhända allvarsamt sjuk.
Under de senare åren hade visserligen en Han lade tillbaka boken med en hastig, oro- Han skref ett bref till den berömde lä- schism uppstått dem emellan, hvilken ej helt lig rörelse och lyssnade.
Då han strax där- karen, skickade bort betjänten därmed och och hållet kunde döljas; hon hade blifvit efter hörde dörren till sitt skrifrum öppnas började åter sin rastlösa vandring.
läsare.
Plan hyste en verklig fasa för denna och tillslutas, släckte han ljuset och smög sig Hade han bort afråda henne från att resa?
stränga religiösa sekt, men han sökte på in- ut i salongen.
Han ville ej, att betjänten Nej, hon var van att gå sin egen väg, liksom tet sätt inverka på sin hustru.
Hon egde skulle se, hvar han varit.
han gick sin.
Då hon handlade oförnuftigt, sin fulla frihet i detta som i alla hänseen- •t :!
: måste hon själf bära ansvaret och följderna.
den, han lät henne blott förstå, att han så * Tänk, om hon nu skulle dö!
litet som möjligt ville höra talas om hennes » Hvad är kloekan? » De hade ju länge varit döda för hvarandra, religion, och att han undanbad sig alla omvän- » Half elfva.
Var icke så orolig; jag fruk delseförsök.
Han hade för öfrigt ingenting tar, att denna otålighet skadar er. » han var van att stå ensam i världen.
» Jag skall försöka att vara lugn. » Hon vände hufvudet åt sidan och slöt ögonen, men i nästa minut öppnade hon dem åter och låg en stund tyst, stirrande på ampelns grönaktiga kupa.
» Tänk, om han icke kommer! » sade hon därefter sakta med ett ångestfullt uttryck i de feberglänsande ögonen.
Doktorn reste sig från sin plats och lade hennes oordnade hufvudgärd till rätta.
» Jag är viss om, att baron Heydenberg snart är här, » sade han med en medlidsam blick.
» Om han ej kunnat komma, skulle han ha besvarat friherrinnans telegram, och svaret skulle för länge sedan ha anländt.
Hon slöt åter ögonen, ett uttryck af lugn hvilade öfver hennes anletsdrag.
Efter en stunds förlopp reste hon sig till hälften i sängen.
» Herr doktor, hörde ni bjällrorna? » frå- gade hon ifrigt.
Läkaren lyssnade och böjde jakande på hufvudet; han hade ingenting hört, men ville ej tillintetgöra hennes förhoppningar ge- nom ett nekande svar.
» Han skall snart vara här, » mumlade hon med ett lyckligt leende, » snart, mycket snart!
Karin, sofver den lilla? » » Ja, hennes nåd, hon sofver så godt. » » D u skall inte störa henne, jag sade ju henne god natt. » Hon sjönk med en lätt suck tillbaka mot kuddarne.
» Nu komma de verkligen! » sade läkaren.
» Ser ni, jag hörde rätt.
Gå ut och tag emot honom, doktor Ström, och säg honom, att han genast skall komma hit och att.
ja, ni vet ju att tiden är kort. » Läkaren gick, och hon fäste sin längtans- fulla blick på dörren, genom hvilken han försvunnit.
Minuterna tycktes henne ändlöst långa; hon hörde steg och röster därute i salen, men dörren förblef alltjämt tillsluten, den väntade dröjde.
Ändtligen närmade sig stegen, dörren vred sig på sina hakar, och baron Heydenberg in- trädde.
Han tycktes vara trött, ett uttryck af kyligt lugn hvilade öfver hans anletsdrag.
Han gick fram till sängen och böjde sig ned öfver henne.
» Hur står det till, H e l é n e?
Hon svarade ej, hon lade armarne om hans hals och tryckte sina brännande läppar mot hans panna.
bestämd panna, som dock ej bör vara lödd i botten, utan af heldrifven plåt och försedd med handtag.
Vidare tillrådes att skaffa sig ej allestädes kända, s. k. ilugskåp, hvilka, fritt nedhängande från mat- bodstaket, bibehålla maten frisk och oåtkomlig för både flugor och råttor.
Somliga anrättningar, t. ex. hackad t kokt kött, få en unken lukt, om de förva- ras i isskåp och somliga visa benägenhet att mögla — ty frukt kan ej undvikas i isskåpet; i den luf- tiga buren däremot står maten sig ovanligt bra.
Under sommaren tvättas det väl i alla hushåll of- tare än under vintern, ty man hoppas kunna få tur att kunna torka kläderna ute i fria luften.
Till detta senare ändamål vill jag påpeka fördelen att på passande ställen på gården eller i trädgården upp- sätta klädstreck af förzinkad järntråd (som i järn- boden säljrs efter vikt
Dessa kunna sitta kvar vinter och sommar och rosta ändå ej.
Utom bekvämligheten att ej vid hvarje småsak, som man vill vädra eller torka, behöfva uppsätta streck för tillfället, vinnes ju äfven tiden, som där- till åtgår.
A f oskäligt stora tyngder töjes trå- den dock.
Bland inläggningar märkas: sparris, spenat, (som alltid skulle tagas af första sådden till vinterförva- ring), smör samt gröna krusbär och rabarberbitar på buteljer.
Syltningen inskränker sig till rabarbersylt, gelé och kompott (jfr.
II sid. 200, årg.
I I I sid 356); Krusbärssallad och sylt af omogna bär.
Till saft- kokning och vinberedning finns ej heller något an- nat än nämnda frukter, ty hallon och smultron äro ännu nästan för dyra att köpa till dylikt ändamål.
I de trakter, där murklor växa, insamlas sådana till torkuing.
Blad, knoppar eller blommor af vildt växande örter insamlas efter ort och lägenhet till te, medicinskt bruk o. d. Trädgårdsarbetet består till största delen af att flitigt rensa kryddsängarna från ogräs, hvarvid man dock använder pålitliga personer; eljes kan det lätt hända, att just det väsendtligaste af sådden försvin- ner tillika med ogräset.
Utplantering af kålplantor infaller i denna månad.
Den som vill göra försö- ket, må rundt om en fläck af kållandet sä en ring af hampfrö och gifva noga akt, om denna bit för- blifver fri från kålmask, medan denna mask finns på återstoden af landet.
Artsängar kupas och sprö- tas.
Jordgubbsrefvor af klippas flitigt med sax ge- nom att rycka bort dem kan lätt hela plantan ska- das.
D e längsta refvorna torkas i solen och kunna sedan begagnas i st. f. bast.
Om unga selleriplan- tor vattnas med utspädd kaffesump, blifva knölarna särdeles stora.
Hvad de mångfaldiga fienderna till vår kultur (maskar, skalbaggar, fluglarver, myror, jordloppor, etc.) beträffar, så behöfves ett vaksamt öga för att förgöra dem.
Trädgårdssoffor hafva väl redan i maj blifvit ut- flyttade.
Jag vill blott här erinra om nyttan af trädgårdspallar till att skydda fötterna för direkt beröring med den ofta fuktiga jorden (för att ej tala om bekvämlighet).
Sådana pallar bestå af ett bräde, lika långt som soffan eller bänken, med ett par tvärslåar inunder.
Har man 2 a 3 stycken, kan man godt reda sig och flytta dem till den berså eller plats, där man för tillfället tänker slå sig ned.
Nya Husmoderlig almanack.
moder och » magasins de nouveautés ».
N å g r a anteckningar från Juni.
för Iduns läsarinnor I juni månad, medan fuktträden blomma, är bä- sta tiden för blekning af linne.
Och, medan det i allmänhet ännu råder vapenstillestånd med syltning och inläggningar, en lämplig tid att rensa och sprilsa den under året samlade fjädern.
Äfven rengöring och omstoppning af madrasser och gamla bolstrar sker nu med fördel.
Detta arbete grufvar husmo- dern sig vanligen för och uppskjuter gärna därmed år från år; men det är ett ganska lättvindigt ar- bete, blott man har kommit sig i gång därmed.
— Vintertäckena piskas och repareras, innan de läggas undan.
— En grundlig butelj sköljning företages nu, för alt, när saftkokning, krusbärsinläggning etc. komma på oväntadt, rena och torra buteljer må finnas till hands.
Alla samlade hela korkar undergå rengöring under husmoderns tillsyn: först läggas de ett par timmar i en svag lösning af öfvermangan- syradt kali för att möjligen vidlådande lukt må dra- gas ur; sedan kokas de varligt, medan man med en visp håller dem under vattenytan.
Harts anskaffas och hålles tillreds i en särskildt till dess smältning af Cecilia Wsern.
i^ljl Paris, Paris som annorstädes, finns där för hvarje säsong en silhouett, som går af sig själf på gatorna.
Detta hindrar icke, att man med o l y m p i s k t lugn kan p r o m e n e r a på gatorna, ja, på både yttre och inre boule- varder i en u r m o d i g kofta, en taskig kläd- ning eller en hatt, s o m gjort b e k a n t s k a p med klädståndet, det är den bärandes ensak.
Det är figurer af alla typer och klasser, i dräkter från o l i k a provinser och länder och från modeperioder, som t y c k a s saligt h ä n s o m n a d e, h v i l k a man ser s t r ö m m a förbi, när man sit- ter på ett kafé vid n å g o n af de större boule- varderna.
Men m e l l a n dem alla u p p d y k e r o u p p h ö r l i g t den karaktäristiska silhouetten för året.
I de vackra, glada offentliga träd- gårdarne ser man den, mellan alla grupperna af lekande barn, ammor i långa slängkappor och breda brokiga mössband, bonner i svarta ylleklädningar och hvita ryschgarnerade mös- sor eller med bara hufvuden.
Ingen målare, som iakttager sin tid, målar en bild af pari- siskt gatulif, utan att någonstädes sätta in denna silhouett.
Det är icke längre » la haute mode », som den representerar.
Den kan nog ännu förekomma, förfinad och nästan förvandlad, på vernissager, blomsterutställ- ningar och promenader.
Men den är där icke den mest i ögonen fallande, utan bara en bland mängden af dessa andra former, af hvilka en, genom någon nyck hos smaken för dagen eller Bon Marchés smakråd, nästa år skall utgöra den typ.
som mau ser öfver- allt på gator och torg — tills den förekom- mer helt banal.
Nej, här i Paris, liksom hemma, ser man moder, som bli banala och silhouetter, som gå af sig själfva.
Skilnaden är väl egentligen den, att de här äro verkliga silhouelter, som ge den karaktäristiska linien.
Hemma kan man nog visa modets kung tillbörlig aktning och allt, som han behagar befalla, bära korta lif eller långa lif, stora krinoliner eller hårdt tillknutna kjolar och gå så långt som helst i öfverdrift, blott alla andra göra detsamma.
Men den karaktäristiska linien, den har man en instiktlik fruktan för; den skulle vara påfallande.
Jag vill anföra ett exempel; de moderna höga ärmarne.
Sedan nu ögat vant sig vid dem och de högaxlade figurerna, slö- sar man med tyg på skuldraD, omsorgsfullt anordnadt i de besynnerligaste knölar och tunga » symetriska », hårdt fastsydda veck • — och det tycker man ser stiligt ut!
Men man vågar icke, om man icke syr hos en af de förnämsta sömmerskorna, helt enkelt rynka ärmen högt öfver skuldran, så att den står upp som ett par små kycklingvingar.
Det vore ' extravagant ' —; men det hade åtmin- stone karaktär, medan den nordiska klunsen af tyg uppe på öfverarmen skämmer krop- pens linier t. o. m. mera och är bara ful och intetsägande.
Ännu mindre vågar man sig på den vackra, duktigt vida ärmen, med tyg och foder af samma vidd, som får falla som den vill från skuldran till nedom arm- bågen.
Den ser ' kostymaktig ' ut, tycker man.
Men den ger dock bredd och värdighet åt gestalten — och skall man vara högaxlad, bör man väl dock helst undvika att se upp- körd ut!
Det finns två typer damer i Sverige, som kläda sig väl.
De fint stillsamma, som äro konsekventa i sin skygghet för det, som kan tyckas påfallande, — och de som höra till fröknarna Lundins och några få andra stor- sömmerskors kunder.
Mängden af våra unga damer går allt för snällt i stillösa sömmer- skors ledband.
De kunna nog som individer se täcka och behagliga ut och ha vacker växt, men när man blott ser på dem som förgrundsfigurer, förvånas man öfver att så sällan se en intressant kontur.
Här har t. o. m. den banala silhouetten alltid ändå något i konturen, som säger nå- got.
Hvem minns icke, från illustrerade tid- ningar om icke annat, den särskildt parisiska turnyr-silhouetten, med den stora hatten käckt på sned, fingrarne instuckna i fickorna på den halföppna jackan, kjolen en liten smula kor- tare bak än fram, minen käck och trotsig, glad, näsvis eller högdragen efter damens lynne, men alltid karaktäristisk?
Nu herrskar pittoresk grace med allahanda former, lånade
DU N från 1700-talet, enkla kjolar, släta fram och rika bak; långa kragar, hvilka från de epålettlik- nande vecken på axlarne i rika veck falla efter gestalten; stora hattar, uppvikna bak, djupt och klädsamt nedböjda på sidorna; yfviga rysch eller utstående kragar, som bidraga att ge mjukhet åt det hela.
Det är den vackraste, graciö- saste dräkt man sett på länge — i fina, mjuka tyger och på damer i hvila, stående och konverserande eller sittande i sina öppna vagnar.
Den passar ovanligt litet att kopi- eras i gröfre tyger och bäras af folk, som har brådtom.
Dock har den redan kommit därhän.