Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Besv- och Ekon.-Utslcottets Betänkande M 31. 3 X:o 31.
Ank. till Exp.-Utsk. den 12 Jan. 1866, kl. 2 e. m.
Betänkande, i anledning af väckt motion om lag emot godtyckligt ombyte af tillnamn.
I en till Vällofiiga Borgare-Ståndet inlemnad motion (N:o 176) liar Herr Henschen hemställt, huruvida icke lagstiftningen borde söka stäfja oskicket att antaga annat tillnamn, samt föreslagit, att »den, som vill i officiela handlingar hafva annat namn än det han, i följd af dels slägtskapsförhållanden, dels ock föräldrars eller andra anhörigas vilja, erhållit i barndomen, bör söka tillstånd dertill i stad hos Magistrat och å landet hos Konungens Befallningshafvande, som eger pröfva uppgifna skäl dertill, och, om till stånd meddelas, föreskrifva, att sökanden skall låta den medgifna namnförändringen hos vederbörande presterskap samt mantals- och skattskrifvare inom en månad efter tillståndets meddelande antecknas, vid påföljd att ali verkan af detsamma eljest skall förfalla».
Ett lagstadgande af det innehåll motionären föreslagit, synes Utskottet icke leda till det dermed afsedda ändamål.
Det torde svårligen låta sig göra för de myndigheter, hvilka det skulle tillkomma att pröfva skäl, som för begäran om tillstånd att ombyta namn borde andragas, att fastställa några bestämda grunder, af hvilka bevil jande eller afslående af en slik begäran skulle betingas, och, såvida icke myndigheterna dervid skulle förfara godtyckligt, kunde de svårligen undgå att alltid lemna bifall till ansökningar i nämnda afseende.
Häraf vore icke att förvänta minskning i antalet af blifvande namuombyten.
Om, såsom motionären yttrar, vid arfskiften eller då eljest rättigheter äro af slägtledningar beroende, de största svårigheter att utleta sanningen förorsakas af namnombyten, torde berörda svårigheter icke minskas till följd af den omständighet, att namnförändringarne funnes antecknade hos offentlig myndighet, med mindre att tillika alltid vore att tillgå tillförlitlig underrättelse om personens vistelseort.
Utskottet föreställer sig ock, att bland svårigheter, som vanligen möta vid undersökningar om slägtledningar, ombyten af namn icke äro af särdeles stor betydelse; ty endast på likhet eller olikhet i namn lärer, i fråga om slägtskap mellan vissa personer, icke ens presumtion för eller emot en sådan kunna byggas.
4 Allm. Besv.- och Ekon.-Utskottets Betänkande M 31.
Hvad särskildt beträffar sådana personer, som begått brott och i afsigt att undandraga sig ansvar för iteration deraf eller af annan brottslig anledning ombyta namn, skulle icke heller hvad motionären föreslagit minska möjligheten för dem att, medelst antagande af annat namn, vilseleda domstolarne.
I dessas protokoll måste en sådan person upptagas med det namn, han vid domstolen uppgifvit, så länge ännu icke är utrönt, att han nämnt sig vid annat namn, än det förut begagnade.
Noggrannare upplysning i berörda afseende, än nu står att vinna genom prestbetyg, torde icke af ifrågasatta lagstadgande kunna påräknas, helst ifrågavarande personer säkerligen i allmänhet skulle underlåta att till en namnförändring söka tillstånd.
Med stöd af hvad sålunda blifvit anfördt, hemställer Utskottet, att ifrågavarande motion icke må till någon Rikets Ständers åtgärd föranleda.
Reservation: af Kyrkoherden Ekelundh: »Undertecknad, som i likhet med Utskottets öfriga ledamöter medgifver svårigheten att vinna det af motionären åsyftade ändamål på i motionen föreslagna sätt, har dock funnit saken vara af större vigt än Utskottet i allmänhet synts medgifva.
En stor lättfärdighet att antaga eller ombyta s. k. tillnamn röjer sig mångenstädes bland allmänheten, särdeles i städerna, och orsakar betydliga svårigheter för presterskapet att vid reqvisitioner af betyg, som af en eller annan anledning erfordras, igenfinna personer, som uppgifvas ega tillnamn, hvilka aldrig i de förhörslängder, hvarutur betygen skola meddelas, funnits intagna.
Då med det nya tillnamnets antagande vanligen fadersnamnet bortkastas eller alldeles utelenmas, blir svårigheten att i förhörslängderna igenfinna sådana personer, ofta flera år efter deras afflyttning från orten, så mycket större.
— Jag yrkar derföre, för min del, att åtminstone så mycket afseende vid motionen må fästas, att i följd af densamma åtgärder vidtagas, hvarigenom presterskapet varder förständigadt, att vid meddelande af betyg eller utdrag ur ministerial-böckerna alltid, der det med tillförlitlighet kändt är, jemte det antagna tillnamnet utsätta den attesterade personens fadersnamn.» Allm. Besv.- och Ekon.-Utskottets Betänkande M 32. 5 \:o 32.
Betänkande, i anledning af vacht motion om bestämmande af vissa vilkor i fråga om rättigheten att utbekomma brandstod.
Till Allmänna Besvärs- och Ekonomi-Utskottet har blifvit öfverlemnad en inom Hedervärda Bonde-Ståndet af Pehr Andersson från Blekinge län, med hvilken Peter Andersson från samma län sig förenat, väckt motion (N:o 240), hvaruti motionären, under förmälan, att vingleriet i affärsväg å flera orter inom riket skulle föranledt ett missbruk, som borde af lagstiftningen motverkas, bestående deri, att egare af intecknad fastighet å landet, när eldskada öfvergått brandförsäkrad åbyggnad, öfverlåta brandstodsbeloppet till annan person än inteckningshafvare, hvilket naturligtvis lände de sednare till förfång.
För att kunna begagna ett hemman erfordrades i allmänhet både bonings- och ladugårdshus, och såsom vilkor för belåningsrätt i hypotheksförening vore stadgadt, att den pantsatta egendomen skulle vara försedd med erforderliga åbyggnader, försäkrade i någon allmän brandstodsinrättning.
Också plägade vid fråga om inteckning i fastighet å landet långifvare oftast vid bedömandet af erbjuden säkerhet taga i beräkning åbyggnadens beskaffenhet; och det vore följaktligen nödigt, till betryggande af inteckningshafvares rätt, att en föreskrift blefve meddelad, i öfverensstämmelse med hvad reglementet för städernas brandstodsbolag innehöll; varande alltså motionärens förslag, det stadgas måtte: »att vid inträffad eldskada å brandförsäkradt hus, uppfördt å för gäld intecknad jord å landet, försäkringsbeloppet icke må af vederbörande inländskt bolag eller dess styrelse utbetalas, innan inteckningshafvare hörd blifvit och varit i tillfälle att sin rätt bevaka, samt att detta stadgande bör i alla reglementen för brandförsäkring af byggnader å hemman å landet inflyta».
Det torde med skäl kunna ifrågasättas, huruvida med den frihet i lofliga aftal, som vår lag erkänner, kunde instämma att, på sätt motionären föreslagit, regelbinda vilkoren för aftalet emellan försäkringsgifvare och försäkringstagare, och om icke alltså det måste anses icke tillkomma Rikets Ständer att föreskrifva ett i nämnda kontrahenters ömsesidiga rättigheter och skyldigheter så djupt ingripande vilkor, som det omför - 6 Allm. Besv.- och Ekon-Utskottets Betänkande M 33. mälda.
Men äfven om sådant må anses utgöra föremål för Rikets Ständers beslutanderätt, torde motionärens förslag befinnas lika olämpligt som obilligt: olämpligt, emedan försäkringstagare säkerligen skulle antingen uppsöka, i stället för de offentliga anstalterna, enskilda försäkringsgifvare, med hvilka de kunde fritt aftala utan kontroll af tredje man, eller ock blifva mera likgiltiga att låta brandförsäkra sin egendom och vidmagthålla försäkringen medelst premiernas ordentliga inbetalande: obilligt åter, emedan det icke är inteckningshafvare utan egaren af en fastighet, som betalar brandstodspremien, och på hvilken det ankommer att återuppföra ett nedbrunnet hus, hvilket till äfventyrs till och med skulle för honom omöjliggöras, derest tillfälle lemnades en främmande att uppehålla hans rätt till utbekommande af den honom tillkommande brandskadeersättning, hvars ändamål just är det antydda.
Giltigheten af dessa skäl, då fråga är om fastighet å landet, torde icke förringas af den omständighet, att ett eller annat bolag för försäkring af stadsfastigheter —■ hvilkas förnämsta värde, i motsats till hvad med jordbruksfastighet är förhållandet, ligger i de å tomten uppförda byggnader — må hafva ansett sig böra i sitt reglemente intaga en bestämmelse i det syfte motionen angifvet-; Och hemställer Utskottet, på grund af det redan anförda, att ifrågavarande motion måtte lemnäs utan afseende.
\:(» 33.
Alik. till Exp.-Utsk. den 12 Jan. 1866, kl. 2 e. m.
Betänkande, i anledning af väckt motion angående kontroll å utöfvandet af rättigheten att försälja maltdrycker.
Uti en inom Hedervärda Bonde-Ståndet väckt motion (Nio 340) har Anders Persson från Christianstads län, under förmälan, att den allom medgifna rättigheten att å landet hålla öl och bier till salu medfört många missbruk, och att å vissa orter s. k. ölstugor funnos i stor mängd, der lönkrögeri ofta idkades och den yngre befolkningen om söndagsaftnarna samlades under förevändning att dricka öl, ehuru de sedermera tillbringade natten med spel och dryckenskap, föreslagit, att Rikets Ständer ville för sin Allm. Besv.- och Ekon.-Utsleottets Betänkande JYi 33. 7 del besluta »att den, som å landet vill hålla öl och bier till försäljning, må, innan sådan »försäljning börjas, derom göra anmälan hos vederbörande kommunalnämnd, som har »att pröfva, huruvida den sökande bör kunna en sådan försäljning anförtros.»
Denna motion har blifvit öfverlemnad till Allmänna Besvärs- och Ekonomiutskottet, som jemväl erhållit del, genom protokolls-utdrag, af den om stor meningsskiljaktighet vittnande diskussion, motionen inom Hedervärda Bonde-Ståndet framkallat.
Vid nästlidna riksdag förehades inom detta Utskott en i samma ämne väckt motion; och inhemtas af det då afgifna betänkandet, att ehuru Utskottet, enär Rikets Ständer vid föregående riksdag godkänt dåvarande Allmänna Besvärs- och EkonomiUtskotts uttalade åsigt, att det icke kunde anses vara någon förmenadt, att efter den anmälan hos vederbörande, som upprätthållandet af nödig ordning må kunna kräfva, å landet utöfva tillverkning och försäljning af maltdrycker, ansett sig icke böra tillstyrka bifall till motionen, hade Utskottet likväl med anledning deraf, att Rikets Ständers Justitie-ombudsman uti sin embetsberättelse för år 1862 omförmält, hurusom missbruk och oordningar i en betänklig utsträckning uppkommit i följd af den obegränsade tillåtelsen till ifrågavarande försäljnings utöfning, och, då det torde innebära en billig fordran, att en kommun, hvars trefnad stördes derigenom att en dylik rättighet som den ifrågavarande utöfvades på ett sätt, som uppenbarligen icke vore med lagstiftningens åsigt öfverensstämmande, men likväl för åklagaremagten ofta oåtkomligt, erhölle tillåtelse att göra sig qvitt en sådan källa till oordningar, eftersom det icke vore näringsfrihetens grundsats, som derigenom förnärmades, utan endast sjelfsvåldets anspråk, som tillbakavisades, ansett allmänna ordningen kräfva, att till stäfjande af missbruket, hvilket icke kunde undanrödjas genom de medel, som stöde den fåtaliga polispersonalen å landet till buds, verksammare åtgärder medgåfvos, samt af sådan orsak hemställt, att »Rikets
Ständer måtte i underdånig skrifvelse till Kongl. Maj:t anhålla, att Kongl. Maj:t täcktes utfärda en förordning derom, att, i händelse vid ölstugor eller dylika ställen oordningar och utsväfningar antingen i följd af försäljningen eller af ställets belägenhet uppkommo, Magistrat eller Kommunalnämnd måtte, der så nödigt aktades, ega att vid lämpligt vite, hvars maximibelopp Kongl. Maj:t täcktes i förordningen bestämma, försäljningen förbjuda, samt att missnöje öfver sådant beslut, hvilket dock genast borde få träda i gällande kraft, kunde anmälas hos Kongl.
Maj:ts Befallningshafvande, som, innan beslut meddelades, skulle inhemta vederbörande stadsfullmägtiges, allmän Rådstugas eller kommunalstämmas yttrande.» Ehuru detta förslag icke vann Rikets Ständers bifall, finner Utskottet likväl, på nyssomförmälda skäl och enär de af Rikets Ständers Justitie-ombudsman uti ofvan åberopade embetsberättelse omförmälda missbruk och oordningar ingalunda aftagit, utan, efter hvad Utskottet har sig bekant, snarare ökats, samt Utskottet tillika inhemtat, att en del af Kongl. Maj:ts Befallningshafvande i länen ansett rättighet att hålla ölstuga böra af dem meddelas, men att andre åter hysa den uppfattning, att en dylik rättighet vore, jemlikt Kongl. Förordningen om näringsfriheten den 18 Juni 1864, en hvar öppen lemnad, giltig anledning förefinnas att, med gillande af motionens syftning, hemställa, 8 Allm.
Besv- och Ekon.-Utskottets Betänkande M 34. att Rikets Ständer måtte i underdånig skrifvelse till Kongl. Majit anhålla, att Kongl. Maf.t täcktes utfärda en förordning, hvarigenom nödig kontroll å försäljning och utskänkning af maltdrycker kunde ernås.
Reservation anmäld af Herr Isberg.
\:« .'54.
Betänkande, i anledning af väckt motion, angående sättet för verk ställande af en kommuns beslut i fråga om hundskatt.
Allmänna Besvärs- och Ekonomi-Utskottet åligger att, i anledning af remiss från Vallofliga Borgare-Ståndet, meddela utlåtande öfver en af Herr Henschen hos bemälda Riks-Stånd väckt motion (N:o 175), hvars föremål motionären angifvit vara att få närmare bestämda föreskrifter dels i afseende å kontrollen derå att skatt erlägges för hundar, äfven sådana, som tillhöra andra kommuners medlemmar än dem, der en hund tillfälligtvis anträffas, dels i fråga derom huruvida en kommun eger utan att Kongl. Maj:ts Befallningshafvandes stadfästelse derå erfordras fatta beslut i afseende å behandlingen af de hundar, för hvilka skatt ej visas vara erlagd, dels ock för att få afgjordt, när och under hvilka omständigheter man må döda hundkreatur, när dess egare antingen ej är känd eller icke vill eller kan erlägga skatt derför; varande till den ändan af motionären föreslaget, »att kommunernas beslut i berörda afseende alltid böra underställas Konungens Befallningshafvandes ^pröfning och att, om de af Konungens Befallningshafvande godkännas, besluten få i afseende å de hundar, som egas af andra kommuners innevånare, tillämpas, äfven om ordningsföreskrifterna (för verkställighet af besluten) innehålla, att hund, för hvilken skatt icke inom viss tid erlägges, får dödas.» Kongl.
Kungörelsen angående skatt för hundar den 12 Juli 1861, hvilken lemnar kommunerna frihet att icke allenast besluta, huruvida för hundar, eller särskilda slag af dem, skatt må utgöras, utan äfven bestämma beloppet af den skatt, som, dock icke utöfver ett visst maximum, en hvar, hvilken eger eller innehar hund, skall för hvarje sådant - Allm.. Besv.- och Ekon.-Utskottets Betänkande M 34. 9 ant djur erlägga, medgifver tillika kommunerna att, med iakttagande af författningens öreskrifter, träffa de öfverenskommelser och vidtaga de åtgärder, som kunna vidare erordras för att på ändamålsenligt sätt bringa författningen till verkställighet.
Det ligger sakens natur, att nämnda åtgärder och deras ändamålsenlighet måste blifva olika, allt sfter beskaffenheten af de särskilda besluten i afseende å ifrågavarande beskattning, om ivars billighet meningarne åtminstone äro delade; så att t. ex. icke samma verkställigletsåtgärder blifva lämpliga inom en kommun, der skatt erlägges för alla slag af hundar, ?om i en kommun, der man beslutat beskatta allenast ett slag af dem, eller der man Tån beskattning undantagit t. ex. vallhundar och gårdvarar.
Att låta döda en hund, som råkat förlöpa sig inpå området af en kommun, der hundskatt eger rum, men tillhör en kommun, der sådan skatt icke erlägges, lärer dock i alla händelser icke böra räknas till de åtgärder, som kunna »erfordras för att på ändamålsenligt sätt bringa» författningen till verkställighet; och påföljden för underlåtenhet att betala skatt för hund är i sjelfva författningen föreskrifven, nemligen att innehafvaren skall böta och derjemte erlägga dubbel skatt; hvadan någon fastställelse å beslut, som sträcka sig härutöfver, icke kan ifrågakomma.
Af kommunalförfattningarne måste, enligt Utskottets tanke, ljusligen framgå, att Konungens Befallningshafvandes godkännande af kommunernas med föranledande af ofvan anförda Kongl. Kungörelse fattade beslut icke erfordras i annan händelse, än att besluten afse påläggande af skatt att uttaxeras för längre tid än fem år.
Utskottet inser alltså icke att, såsom motionären förmenat, de svårigheter, hvilka må vara förknippade med verkställighet af kommuners beslut om hundskatt, kunna vara af den beskaffenhet, att nödigt är det lagstiftningen i förevarande fall vidare reglementerar; utan hemställer Utskottet, att motionen måtte lemnäs utan afseende.
Brot. 1863 & 1866. 8 Sami. .9 Iluft. 2 STOCKHOLM, tryokt hos A. Holmberg & Comp., 18G6.
Besvärs- och Ekon.- Utskottets Betänkande N:o 35.
Ank. till Exp.-TJtsk. den 16 Jan. 1866, kl. 2 e. m.
Betänkande, i anledning af vackt förslag om öfv erflyttning på de enskilda bankerna af landtränteriernas kassaförvaltning.
Herr Bennich, A. Gustafsson, har uti en hos Höglofliga Ridderskapet och Adeln väckt motion (N:o 373), som Ståndet remitterat till detta Utskott, sökt utveckla fördelarne af en anordning i berörda syfte, icke allenast till förekommande deraf, att vid den tid, då bidragen till statsbehofvens fyllande inflyta, och en betydlig del af landets rörelsekapital drages ur den allmänna rörelsen, större summor blifva qvarliggande i de allmänna kassorna, derifrån de endast småningom hinna att åter sprida sig dit, hvarest de för affärs- och näringslifvet äro behöfliga, utan äfven på det dessa medel ej måtte längre tid förblifva ofruktbara utan användas så, att de bära åtminstone någon ränta; hvarjemte motionären anser, att, såsom en följd af nämnda anordning, landträntmästaretjensterna kunde indragas och derigenom en besparing beredas Statsverket.
Motionären bar således föreslagit, att Rikets Ständer måtte “besluta en underdånig hemställan, det Kongl. Majit täcktes låta utarbeta och till Rikets näst sammanträdande Ständer öfverlemna förslag till indragning af samtliga landtränterierna, med öfverflyttande af deras kassaförvaltning på bankerna, och att emellertid ledigblifvande landträntmästaretjenster måtte endast efter förordnanden tills vidare bestridas.” Utskottet har icke kunnat förbise det menliga och störande inflytande på penningeställningen, som indragning på en gång i statskassan af den allmänna uppbörden eller andra betydliga skattebelopp medför.
Oaktadt förbättringar i detta hänseende vidtagits i sednare tider genom föreskrifter, syftande att förekomma alltför stora summors hopande i kassorna samt påskynda deras spridande tillbaka i allmänna rörelsen, kan det icke hindras att ju större belopp för någon tid antingen blifva skrinlagda i afvaktan på användande eller ock endast på en längre omväg komma tillbaka Bih. till K.
St. Prot. 1865 <$• 1866. 8 Sami. 10 Haft. 1 2 Allm.
Besvärs- och Ekon.-Utskottets Betänkande N:o 35. i rörelsen.
Uti vårt på rörelsekapital fattiga land, hvars vidsträckthet i förhållande till befolkningens täthet jemväl försvårar användandet af de utvägar till undvarande af kontanta penningar, som nutiden uppsökt i ett utbildadt bankväsende, blifva de antydda olägenheterna allt mera känbara, och i jemförelse med dem är i sjelfva verket den ränteförlust, som uppkommer derigenom, att penningarne ligga qvar någon tid i de offentliga kassorna, af endast ringa betydelse.
Detta ämne har ock förut varit föremål för Rikets Ständers uppmärksamhet i sammanhang med fråga om förändring af Stats-kontorets organisation och af arbetsordningarne för öfriga i Stockholm befintliga förvaltande embetsverk, som äro försedda med egna kassor; och Rikets Ständer uttalade i underdånig skrifvelse till Kongl. Maj:t den 16
Maj 1863 sin åsigt beträffande olägenheterna deraf, att Statsverket för sina utgifter nödgades hålla kontant kassa i hvarje ränteri och en mängd särskilda förvaltande verk.
Af en för utredande af detta ämne tillsatt komité har underdånigt betänkande nyligen blifvit afgifvet, och af en samma betänkande vidfogad bilaga har Utskottet inhemtat, att i de särskilda landtränterierna funnos vid 1862 års slut följande kontanta behållningar, nemligen:
I Upsala R:dr 26,342: 12.
„ Stockholm 77,024: 46.
„ Nyköping 68,997: 14.
„ Linköping 94,510: 21. „ Wisby 20,702: 34.
„ Calmar 94,151: 78.
„ Carlskrona 91,926: 67. ..
Jönköping 65,211: 80. Wexiö 31,112: 31.
„ Christianstad 88,722: 86.
„ Malmö 178,586: 86.
,, Halmstad 31,134: 24. 55,749: 47.
„ Göteborg „ Wenersborg 48,671: 51.
Mariestad 52,617: 10. ., Orebro 85,151: 37. ., Carlstad 51,978: 13. „ Westerås 40,574: 45. ,. Falun 81,412: 87.
„ Gefle 14,066: 68.
„ Hernösand 17,670: 35.
„ Ostersund 7,723: 40.
„ Umeå 26,529: 69.
„ Luleå 163,479: 93.
3 Dessa belopp, tillsammanlagda utgörande omkring l'/a million R:dr, äro redan i och lör sig icke obetydliga med afseende å möjligheten att i allmänna rörelsen undvara dem; men dervid måste bemärkas, att den 31 December icke är en af de tidpunkter, då kassabehållningen hos ifrågavarande ränterier är som störst, utan att deremot vid andra , tillfällen, såsom när kronoutskylderna vårtiden nyss influtit, eller då bränvinsskatten för en termin inlevererats, ojemförligt större summor otvifvelaktigt kunna befinnas sammandragna i ränterierna, och det samtidigt, så att förlägenhet i allmänna rörelsen uti en del af landet icke kan afhjelpas genom bistånd från en annan del.
Från ränterierna åter behöfva medlen en ganska lång tid för att spridas.
Huruvida detta sednare lämpligast kunde förmedelst de enskilda bankerna åstadkommas sålunda, att statsmedlen insattes uti dem i stället för ränterierna, hvaraf ock skulle följa, att liqvider för Kronans räkning måste af samma banker besörjas, är åter en fråga, som, Utskottet veterligen, icke tillförene varit föremål för Rikets Ständers pröfning.
Den förtjenar onekligen den sorgfälligaste granskning, med hänsyn förnämligast till angelägenheten för Staten att ega säkerhet, det ifrågavarande medel blifva just på sina rätta tider för sina afsedda ändamål disponibla.
Den vidt omfattande pröfning, detta ämne påkallar, är Utskottet naturligtvis ej i tillfälle att deråt egna, utan torde den böra öfverlemnas åt sakkunnige personer; men Utskottet kan för sin del ej neka giltighet åt hvad motionären yttrat beträffande de enskilda bankernas vederhäftighet och den ansvarighet derför, Staten på visst sätt bör vidkännas, då det är Staten sjelf, som åt dessa banker gifver lagar för deras verksamhet och utöfvar kontroll å dessas efterlefnad, likasom det måste erkännas, att, för den oförmodade händelse, att det numera öfver hela landet utbredda nätet af enskilda banker drabbades af en allmännare olycka, som vållade deras obestånd, den direkta förlust Statsverket såsom fordringsegare hos dem kunde göra af flera eller färre innestående ränterikassor, vore obetydlig i jemförelse med den, som hela landet vid en dylik tilldragelse skulle lida, och som utan tvifvel skulle framtvinga Statens mellankomst till hela folkets och allmänna rörelsens hjelp.
Då Utskottet sålunda finner sig, på nu upptagna och i öfrigt uti sjelfva motionen anförda skäl böra understödja motionärens förslag i hvad som måste antagas utgöra dess hufvudsyfte, anser Utskottet deremot indragning af landträntmästaretjensterna åtminstone icke för närvarande böra ifrågakomma.
Det torde icke kunna tagas för afgjordt, att genom den anordning, som, efter ärendets behöriga utredning, må blifva föreslagen, nämnda tjenster blifva helt och hållet öfverflödiga, enär dels synes oundvikligt, att ett sådant förvaltande verk som en läns-styrelse alltid måste ega en mindre kassa, bestående åtmintone af s. k. expensmedel, dels vården om och utlevererandet af stämpladt papper utgör ett räntmästarens åliggande, som, i anseende till den redan stora mängden af öfriga tjenstemäns inom läns-styrelserna göromål icke lärer kunna på någon annan afdelning af styrelsen öfverflyttas utan tillökning af tjenstemännens antal, dels ock den kontroll å ut- och ingående anordningar m. m., hvilken 4 Allm.
Besvärs- och Ekon.-Utskottets Betänkande N:o 35. hittills ansetts nödig och varit landträntmästaren uppdragen, icke skulle kunna öfverlemnas åt de enskilda bankerna, hvilkas egenskap af enskilda inrättningar, utan förblandning med Statens embetsförvaltniug, enligt Utskottets tanke, bör blifva orubbad.