Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
STÖRRE EGENDOM i norra Småland, finnes plats för en yngre, pålitlig, or- dentlig hushållerska eller kokerska, kunnig i så väl finare som enklare matlagning, bak- ning, samt slagt.
Den, som äfven äger vana vid enklare väfnad, har företräde.
Ansök- ningar med betygsafskrifter jämte uppgift om ålder och lön, torde insändas till » Landt- fru », Iduns exp.
(584) Å S PRÅKKUNNIGT RESSÄLLSKAP sökes för ett medelålders fruntimmer som i slutet af instundande april skall resa till Carlsbad (Böhmen).
Svar till * E.L.&gt; Win- tjern, Dalarna.
(506) TT MEDELÅLDERS, bättre fruntimmer önskar plats i vår som Husförestånder- ska, fullt kompetent, musikalisk, utmärkta referenser.
Svar märkt » VärmländskaX.
Stockholm, Fredagen den 7 juni 1895.
N:r 23 (390) Prenumerationspris pr är: Idun ensam kr.
Iduns Modet-, fjortoodagsuppl.
• Iduns Modetidn., månadsuppl.
» Barngarderoben » 5: 5: 3 3: Redaktör och B y r å: FRITHIOF HELLBERG.
: Träffas säkrast kl. 2 — 3.
Emma ••flJVamnet Emma Sebe- Igy niits torde nog va- w ra okändt för fler- talet af Iduns läsarin- nor, ty bärarinnan af detta namn hör till dem, som gärna låta sin egen person stanna så myc- ket som möjligt i bak- grunden.
Däremot är det helt visst ganska få, som ej känna till den industriella anläggning- hon grundat: Arvika lappskofabrik och dess prydliga tillverkningar; ty de nätta, bekväma lappskorna, som nu så allmänt begagnas i hem- men, isynnerhet af barn, komma alla från denna fabrik, den enda i sitt slag inom vårt land.
Fröken Emma Sebe- nius föddes år 1844 på det särdeles natursköna Elf vik vid Glafsfjorden.
Föräldrarne voro fanjun- karen och svärdsman- nen Carl Sebenius och hans hustru, född Ky- lander: ett aktadt par, som, för att bibringa sina många barn en god uppfostran, ej skydde någon möda eller upp- offring.
Fru Sebenius gaf själf barnen den första undervisningen, och hon förstod den svåra konsten att gifva sina små elever en brin- nande håg efter vetande.
utgifvare: Klara Södra K y r k o g.
6 1 * 7.
Utgifningstid: hvarje Iduns helgfri Lösnummerpris fredag.
15 öre (Iösn:r endast för k o m p l e t t e r i n g a r) A m i o s i s p r i s: 35 ö r e p r n o n p a r e i l l e r a d.
Sebenius.
Sedan fortsatte infor- matorer och guvernan- ter det arbe- tet, till dess gossarne blefvo nog stora att komma i elementarsko- lor och flickorna i de på den tiden så all- männa helpensionerna.
En sådan hölls i Brun- skogs prästgård af då varande kyrkoherden där, förre lektorn i Karl- stad P. O. Vigelius, all- männeligenkallad » mor- bror Pelle », och dit skic- kades lilla Emma vid tretton års ålder.
påbörjade Om lifvet på Brun- skogs prästgård vore nog mycket att säga, men det skulle inkräkta allt för mycket på utrym- met i Iduns spalter, och dessutom känna alla, som läst P. Ödmans skildringar från hans barndom, väl till » mor- bror Pelle » och hans sätt att undervisa.
Nog af: Emma Sebenius var en tacksam elev, och vid sexton års ålder ha- de hon inhämtat så mycket, att hon ansågs kunnig nog att själf bli guvernant, nästan det enda hvarmed en bil- dad flicka då kunde för- tjäna sitt uppehälle.
Men sedan hon några år meddelat andra de kunskaper, hon själf in-
— - — Förstånd är en ädelsten, som strålar skönast, när han är infattad i blygsamhet.
Klopstock.
hämtat, tog lusten efter ökadt vetande ut sin rätt, och år 1864 reste hon upp till Stockholm, där hon genom att gifva lek- tioner skaffade sig medel att också taga dylika, såväl i språk och musik som andra ämnen.
Efter att flere år sålunda ha ihärdigt ar- betat på sin utbildning, antog hon åter plats som lärarinna,och som sådan verkade hon inom flere af våra mest ansedda fa- miljer, vanligen till dess hennes elever blefvo vuxna.
I tjugufem år ägnade sig fröken Sebenius med nit åt undervisning, och i alla de familjer, där hon varit, har hon gjort sig afhållen och värderad som få.
Men nu började längtan efter en själf- ständig verksamhet alltmera få insteg hos henne, och då var det som hon på inrå- dan af sin bror, ingeniör J.
L. Sebenius, beslöt sig för att inrätta en lappskofabrik.
Idén var hämtad från Finland, där inge- niör Sebenius då vistades som disponent för Dals bruk och där lappskor allmänt be- gagnades inomhus så af barn som vuxna.
Men sedan fröken Sebenius efter många svårigheter lyckats få skickliga arbetare och materiel af yppersta slag, öfverträffade de skor Arvika Lappskofabrik sände ut i mark- naden vida de finska och funno genast af- sättning.
Det var år 1888 Arvika lappskofabrik öppnades oeh sysselsatte då endast fyra arbetare, hvaraf en kvinnlig, men beställ- ningar strömmade in i sådan mängd, att arbetsstyrkan snart måste flerdubblas.
Detta var j u ett erkännande af fabrikatets för- träfflighet, men ej det enda som kommit fabriken till del, ty då den till utställnin- gen i Göteborg år 1891 sände prof på sina tillverkningar, väckte dessa ganska stor uppmärksamhet och belönades med medalj.
Att fröken Emma Sebenius som arbets- gifverska tänker lika mycket på sina arbe- tares fördel som på sin egen, det se vi genast vid ett besök i hennes fabrik, ty den söker sin like hvad beträffar friskt läge, ljus och bekvämlighet.
Arbetspersonalen, såväl den kvinnliga som den manliga, skö- ter också sina åligganden med lif och lust, och verkmästaren, som tillhört fabriken allt sedan den öppnades, visar artigt och be- redvilligt den besökande omkring.
Stannar man en stund, får man helt och hållet se, huru skorna tillverkas, ända till dess de bli färdiga att sättas under stämpeln för att få sitt fabriksmärke » Renen ».
Verkmästaren talar också gärna om, hvilka förmåner arbetarna ha: huru deras » frö- ken » vårdar sig o m dem på allt sätt, in- skrifver dem alla i sjukkassa och ger dem, som arbetat hos henne i tre år, en spar- banksbok med en första insättning af tjugu- fem kronor.
Han kan ock berätta, huru många par skor tillverkats årligen — förra året flere tusen par — de minsta riktiga lilleputskor och de största, enligt hvad man tycker, lagom åt själfva Lunkentus.
Ja, säkert är, att kommer man till Ar- vika, bör man ej försumma att göra ett besök i lappskofabriken, och har man då nöjet träffa dess chef, fröken Emma Sebe- nius, som från sitt kontor, omedelbart bred- vid fabrikslokalen, ensam sköter den vid- lyftiga korrespondensen och öfriga affärer, medför man ett särdeles behagligt minne därifrån.
Lappska.
Marie sänghalm.
„MV (Legend.)
" ^^Karw med Far sin späde pilt genom landskap, ökenvildt.
En strutshop ilar skygg förbi, Ur fjärran hörs schakalens skri.
Blott doårgtrån tvina hår och hvar, Och rymden strålar pinsamt klar.
I väster solen dalar röd, Men kvällens fläkt år fall af glöd.
Då suckar hon rned kind i brand: » Ack, vore vi vid källans rand! » Och Josef svarar: » Jungfru kär, Var tröst, vi äro snarligt där. ».
Hur härlig källan tedde sig, En pärla, fälld på ökenstig.
Krislallblå, ren, med sakta klang Hon mellan krympta palmer sprang.
Hår Hår finna de fördrifna ro, reder vingtrött svala bo.
Hår efter fådrens enkla bruk De spänna tältets lätta duk.
Och varsamt breder modershand En slöja öfver ökensand.
» Min son, min skatt, all världens ljus, Sof godt, sof sött på jordens grus. » I dagens Meka gryningssken De rusta sig till uppbrott ren.
Maria hoiskar kärleksfull: » Vak upp, min son, mitt lijåriegull! » Men Hon når hon lyfter slöjans flik, studsar, stannar bildstodslik.
Den sand, å hvilken pilten nyss Ijuft slumrade vid hennes kyss, Förbytts i våna blomster små, Helt gyllene att se uppå!
Men inför jungfruns lyfta, blick Strax undret sin förklaring fick.
» O Jesu, » sade hon, » med dig Den blomstrar, själfva öknens stig! » Anna Knutson.
Modern afgudadyrkan.
* ag är fullt öfvertygad, att då jag nu går att rikta en gensaga mot ett bland våra kvinnor modernt lyte, jag från månget håll torde beskyllas för okyrklighet, för att vara en värdslig människa, som ej med blida ögon ser det inflytande, som våra prä- ster knnna öfva och verkligen öfva på sina åhörare och församlingsbor.
Dock, det är visst icke detta jag klandrar!
Det kan tvärtom icke vara annat än godt, när en värdig själasörjare utöfvar det största och kraftigaste inflytande på sin församling, såväl män som kvinnor.
Det som jag här går att vända mig mot, har mycket litet med religion och vördnad för det heliga att göra.
Det är snarare en förväxling af ' det gudomliga och det gudomligas förkunnare, en dyrkan af människor i stället för af Gud, rent ut sagdt en afgudatjänst.
Eller hvad skola vi annat kalla detta, som vi så ofta bevittna, icke minst i vår hufvudstad?
En präst, kanske ung, kanske också gammal, i allmänhet vacker, omgifves af en otalig svärm beundrarinnor, som be- gagna hvarje tillfälle att på det mest olämp- liga sätt lägga i dagen sin gränslösa hän- gifvenhet och beundran för honom.
Då han kommer från kyrkan, ställa de sig i hans väg, för att åtminstone ett ögonblick möta hans blick eller kanske snudda vid honom.
På kvällarne kasta de längtande, vördnads- fulla blickar upp mot hans upplysta fönster, eller smyga sig kanske upp för trappan för att möjligen uppsnappa några ljud af hans röst, ja, jag vet exempel på kvinnor, som kysst handtaget på hans dörr — detta, hand- tag som så ofta vidrörts af den dyrkades hand!
En sådan präst mottager i regeln flere presenter än någon annan dödlig, alla na- turligtvis skänkta af kända eller okända beundrarinnor, som anse det som en sär- skild gunst, om den hyllade täckes mottaga deras ynnestbevis.
Gåfvor och gengåfvor bevara vänskapen, säger ordspråket, och det är ju i och för sig ingenting klandervärdt däri, att en kvinna ger en bekant man en present.
Men allting bör ske med måtta och urskillning.
Aldrig kan det blifva god ton att med presenter formligen öfverösa en person, hvilken man faktiskt ingenting i den vägen är skyldig.
Ett sådant presentande måste antingen uppfattas såsom en mycket mar- kerad kärleksförklaring eller också som — barmhärtighetsverk!
Men barmhärtighets- verk mot en väl aflönad och rikliga biför- tjänster åtnjutande prästman, det är dock nästan väl mycket malplaceradt!
Det finns ett nobelt och värdigt sätt att * Trogen sin grundsals alt ej undei trycka någons mening, då den kan gifva uppslag till häl- sosam eftertanke och diskussion, lar redaktionen ej velat vägra plats för följande framställning, som onekligen har sin ganska allvarliga sida.
Ämnet saknar ej ömtålighet, men vi hoppas, att då vi öfvervunnit vår tvekan, ingen allvarlig läsa rinna bör kunna misskänna författarens god&lt; uppsåt eller den fond af behjärtansvärd sanning som ovillkorligen gömmes i lians artikel.
visa sitt erkännande åt en god kyrkans tjä- nare.
Det är att lämna honom penningar till utdelning åt fattige och sjuke.
Men huru många af våra prästbeundrarinnor begagna denna m e t o d?
I stället tyckas de öfverträffa hvarandra i utfinnandet af de mestolämpligagåfvor.
En sänder sitt präster- liga ideal ett dussin strumpor, märkta med den afgudades initialer, icke förglömmande att på ett diskret sätt nämna, att hon själf med många ljufva tankar broderat dessa bokstäfver, en annan skickar sin betjänt upp med en låda Bordeaux-vin, en tredje ger guldklockor åt » den snälle pastorns » små gossar.
Men det ginge väl an, om de beundran- de damernas tacksamhetsbetygelser inskränk- te sig till sådana jämförelsevis oskyldiga saker.
Vi komma nu till besökens kapitel.
Icke alla kvinnor, som förälska sig i en or- dets förkunnare, hafva lyckan att kunna göra hans bekantskap inom societetslifvet.
De begagna då den utvägen att uppsöka honom i hans hem och begära enskildt sam- tal med honom.
De äro naturligtvis and- ligen bekymrade och önska hans präster- liga råd och upplysning.
I följd af sin ställning som själasörjare kan en präst icke afvisa ett sådant besök.
Det är j u omöj- ligt för honom att på förhand säga, om den » bekymrade » kommit af verkligt andligt behof, eller om hennes besök endast är en förevändning (stundom med ett försök till själf bedrägeri) att få göra hans bekantskap.
Nåväl, han mottager henne, hon lättar sitt hjärta, berättar kanske hela sin lefnadshi- storia, gråter kanhända också en smula och — ber att få komma igen.
Besöken upp- repas, bekantskapen är gjord, den kvinnli- ga uppfinningsförmågan finner på ständigt nya orsaker att göra besök, en början till ett mer eller mindre förtroligt förhållande är inledd.
Jag behöfver icke påvisa, att prästman- nen redan från första stunden kommit i ett mycket bekynnerligt och skeft läge.
Han måste ovillkorligen märka, att det icke är det andliga behofvet endast, som fört dit deu tröstsökande damen.
Hela hennes upp- trädande, hennes blickar, som mer eller min- dre omedvetet förråda hennes känslor, hen- nes ord och än mer röstens tonfall säga honom sanningen.
Man skall vara bra hårdhjärtad för att visa ut en medmänniska, som söker tröst.
Och man skall icke vara en man med manliga känslor, om icke hjärtat klappar fortare vid ett sådant tillfälle.
Den bäste och hederligaste man är utan tvifvel utsatt för frestelser, härledda af dy- lika besök, kanske vid mycket olämpligt vald tid, af en ung, vacker och obetänksam kvinna.
Jag vill säga till vårt prästerskaps heder, att man mycket sällan i vårt land hör talas om skandaler, till hvilka anledning gifvits af dessa oförståndiga yttringar af kvinnlig hängifvenhet.
Men hvilka själsstri- der, hvilka obehag och hvilken förargelse ha de ej förorsakat!
Jag känner prästmän, som tagit till princip att undvika téte-ä-téter med unga damer, och som icke bevilja enskilda samtal med någon, som de kunna misstänka för biafsikter.
De ha blifvit nödsakade där- till på grund af erfarenheter, som lärt dem sanningen af orden: » bättre fly än illa fakta! » Men hvilken förödmjukelse för en bildad dam af god societet att helt enkelt blifva vägrad tillträde till ett hus, hvars ägare hon gjort allt att visa sin beundran och uppriktiga hängifvenhet!
Nästan alla präster, de må nu vara unga eller gamla, mer eller mindre framstående, de må tillhöra statskyrkan eller friförsam- lingarna, hafva sin större eller mindre krets af beundrarinnor.
Det ligger djupt ned- lagdt i den kvinnliga naturen ett behof att se upp till någon, att » svärma » för någon, som i den kvinnliga fantasien framstår så- som stor och upphöjd.
Man finner stundom redan hos skolflickan denna kvinnliga in- stinkt starkt utpräglad.
Hvem af mina lä- sarinnor minns ej, hur hon i skolåldern nästan dyrkade den eller den läraren eller lärarin- nan?
I sammanhang med detta behof af svärmisk dyrkan står den djupa religiositets- känsla, som väl är grundprincipen i en sant kvinnlig natur.
Nåväl, i prästen ser hon det gudomligas representant, och hennes fantasi, som har så svårt att skilja person och sak, som så gärna lämnar det abstrakta, som tilltalar förståndet, men ej känslan, och med desto större kraft hakar sig fast vid perso- nen, heunes svärmiska, lidelsefulla fantasi omsluter prästens person och utmålar ho- nom med fullkomligheter, som han icke äger, förgudar honom och slutar med att på honom öfverflytta hela hennes kärlek.
att i första rummet ära och älska sin äkta make.
Och stundom händer det, att äfveii prästen är ' gift, och hans kärlek och intresse få icke dragas från det hem, som har an- språk på bådadera.
Hur mycken förargelse, hur inånga intriger, hur många svartsjukans kval har icke vår tids prästdyrkan på sitt syndaregister!
Cassef Från festföreställningarna i Bremen.
Funeke om » Kristus ».
Bref och inlerview för idun af Sicrrid Elznblad.
Däruppe i solskenet, sirad af girlander, palm- växter och förgyllda kandelabrar, skymtar fasaden till Bremens konsttempel fram från sin grönskande höjd, en af de forna numera till parkanläggningar omskapade gamla krigsvallarna.
När Bremens borgare på femtonhundratalet i förskräckelsen öfver krutets uppfinning kastade upp förskansningar och gräfde vallgrafvar till skydd mot sina fiender, kunde de ej ana, att en genial arrangör trehundra år senare skulle för- vandla de nu mera obehöfliga befästningsverken till en af de mest förtrollande stadspromenader Denna kärlek behöfver icke alltid vara Europa har att framvisa.
Ingen främling, som fordrande; den behöfver icke nödvändigt taga från krönet af den högsta sluttningen ser ut öf- sig sådana stötande uttryck, som jag nyss ver de svanfyllda kanalerna med deras rika strand- anfört.
Den kan vara en fin och nobel vegetation och de sällsynt skönt ordnade anlägg- ningarna, kan undgå en känsla af beundran.
kvinnlig känsla, såsom den, med hvilken I dag dragas dock äfven blickarna till de upp- kvinnor, äfven vid mogen ålder, esomoftast för sluttningen ifrigt strömmande skarorna.
Det se upp till sin konfirmationslärare.
Den kan är en verklig pilgrimsfärd, ehuru tydligen inga kors- vara, i synnerhet då den riktas mot en dragare deltaga däri, åtminstone att döma af de upphöjd och storslagen karaktär, ett uttryck leende ansiktena, de eleganta toaletterna och den lätta, skämtande samtalstonen.
Och dock äro af oförställd beundran för det stora och go- dessa glada pilgrimers mål att återupplifva det da, kanske blandad med en smula känsla hos många säkert alltför bleknade minnet af mänsk- af egen hjälplöshet och behof af tröst.
Det lighetens störste och ädlaste son.
Hvad vill man begära?
Vi ropa ju icke längre: är j u en äkta kvinnlig sinnesriktning och » Släpp Barrabas lös », vi åtnöja oss med att i en sådan, som de bästa män tänka sig in glacéhandskar applådera Kristi förnedring och be- i sitt drömda ideal af älskande kvinna.
spottelse, eller vi skulle ha gjort det, om ej direk- tionen haft den takten att utfärda ett bestämdt Jag behöfver icke säga, att det ej är detta förbud mot applåder.
min uppsats riktar sig mot.
Nej det är Kort sagdt, det var generalrepetitionen till mot den kritik- och besinningslösa, jäktan- » Kristus ».
Man kunde lätt iakttaga, att det gällde något de, löjliga och dumma prästdyrkan, mot detta taktlösa förföljande af stackars präst- ovanligt.
Korrespondenter och recensenter från hela Europa, ja till och med från Amerika, hade män, som blifvit en modern sjukdom bland samlats i en verklig elitkår.
Blott af Berliner- kvinnor af alla samhällsklasser, mest dock kritiker voro ej mindre än öfver ett dussin när- inom den högre societeten.
Det finns ingen- varande.
Det där fina ansiktet med sina ännu ting, som mera nedsätter kvinnorna i tän- ungdomligt blomstrande kinder inom en ram af hvitt hår och skägg, med den lifliga blicken bak- kande mäns ögon, än just detta idiotiska om glasögonen, eller det där karaktäristiska huf- » spring » efter personer, hvilkas mänskliga vudet med det långa gråa artisthåret och den brister möjligen falla de mera kritiske bjärt siora slokhatten, dem har hvarje ung musikalisk kraft, som vågat sig inom offentlighetens område i ögonen.
i Berlin, lärt sig att hysa respekt för.
Och hvil- Och de beundrade prästerna själfva, hur ken massa af illustratörer, både på parkett och se de saken?
Några af dem, de minst ädla första raden, som i sina skissböcker under för- stulna blickar söka att teckna en del af publiken.
och ytligaste karaktärerna, fråssa måhända Och så de människotorterande blixtfotograferna.
af sitt inflytande och blifva stundom verk- Det var hårresande.
Hvar och hvarannan minut liga tyranner för de kvinnor, som komma under föreställningen, medan man som bäst njöt inom deras trollkrets.
De flesta känna sig af en stämningsbild: » paff! » en knall, en blixt, ytterst obehagligt berörda af beundrarinnor- så alt man med bländad syn ryckte till, och en nas efterhängsenhet och söka att så mycket kvalmig röksky öfver hela salongen.
Ett totalin- tryck under för handen varande omständigheter sig göra låter, utan att stöta någon, undgå var knappast möjligt att erhålla.
Men man hade deras vänskapsbevis.
Och slutligen finnas ju morgondagen, som icke heller i något afseende nog äfven de, som öfvergå till verkliga kvinno- gäckade förhoppningarna, snarare hos många kan- hatare och kviunoföraktare och fly allt hvad ske öfversteg dem.
Kritiken har aldrig velat taga Rubinstein i sitt könet heter som pesten.
Det kan icke nekas, hägn som operakomponist, och äfven i hans sista att desse sistnämnde hafva skäl för sin arbete ha många velat se snarare ett oppositions- uppfattning.
verk gentemot Wagner än ett verkligt utslag af behofvet af religiöst diktarskap.
Vare härmed Slutligen vill jag erinra om en sak, som huru som helst, hade hans opera » Kristus » den i detta sammanhang icke bör förgätas: en största framgång hos publiken, och hvad som i makes och en makas plikter äro heligare sceniskt afseende kunnat åstadkommas för att än hvilken entusiasm som helst för den tillförsäkra den allmän gunst, hade äfven blifvit gjordt.
Dekorationerna voro briljanta, ehuru de eller den modepredikanten.
Många af de på en större scen kunnat göra sig ännu mer gäl- damer, som uppgå i beundrande kärlek till lande, kostymerna alla nya, stiltrogna och effekt- en berömd predikant, äro gifta och skyldiga fulla och solisterna på alla händer de bästa.
ytterst svåra körerna utfördes af en amatörkör på 350 personer mycket förtjänstfullt.
Här och där förefallande tonslitningar torde nog komma att efter några föreställningar öfvervinnas.
Som sagd t, det var en mycket lyckad premiére, och ef- ter hvarje scenförändring brusade bifallssorlet som vågor från plats till plats och man hörde öfver allt utrop af bifall och beundran.
Det var i synnerhet nattvardsscenen, som satte publiken i hänförelse.
Stråkarnas dämpade, i moll hållna ackompanjemang, lärjungarnas skyggt hviskande, i samma tonart sjungna inkast: » Mei- ster, dein Blut? » — » Herr, dein Leib! » voro af un- derbart stämningsfull verkan.
Textens redan omnämnda skönhet gjorde sig äfven liksom vid genomläsningen däraf på det fördelaktigaste gällande.
Den takt och smak, hvar- med Bulthaupt löst sin ingalunda lätta uppgift, äro allt erkännande värda.
Om någon verkligt genom- förd karaktäristik af de olika personligheterna kan naturligtvis ej vara fråga.
De tjäna egentligen alla som mer eller mindre framträdande staffage till Kristus, så när som på en figur: Judas.
Skil- dringen af den falske lärjungen är den enda punkt i handlingen, där Bulthaupt något afvikt från den bibliska texten för att i diktarkraft skapa en mera sympatisk personlighet än den iumpna girigbuk, som för trettio silfverpenningar säljer sin herre.
Operans Judas är tviflarn och tänkarn.
I kval- fullt grubbel spörjer han sig, efter det att Kristus förutsagt t-in död: » Hur kan han dö, om han är den af Gud utsände? » och han faller på tanken att genom förräderiet bringa både sitt eget tvifvel och Kristi bespottare till tystnad, » ty Fadern må- ste dock visa sin makt för att rädda sin son. » Följdriktigt och i hög grad dramatiskt verkar här- igenom Judas ' vid aftonvarden skyggt framkastade fråga: » Herre, är jag densamme? » Det är alltjämt det naggande tviflet, som söker visshet, om pro- feten känner till förräderiet, och Kristi ord: » Hvad du gör, gör snart » stadga ännu mer hans be- slut.
Men då förräderiet blifvit begånget, utan att någon guddomlig rättvisa ingripit för att afvärja illdådet, då Kristus släpas bort till sin förutsagda offerdöd, då förvandlas tviflarn åter till den mä- staren älskande lärjungen, som i fasa öfver följ- derna af sin handling skyndar att göra slut på ett numera för honom outhärdligt lif.
Denna tolkning, som, ehuru ej i bibeln fastställd, dock ej heller behöfver vara falsk, kastar ett mänskligt och försonande ljus öfver den traditionela, mot- bjudande Judastypen och var såsom framställ- ning en af aftonens mest betydande.
Teatern var oaktadt de för Bremen mycket höga biljettpriserna fullsatt från golf till tak, och dock lär ett stort religiöst parti i staden ifrigt ha käm- pat emot föreställningarna, och predikanter ha till och med från predikstolen uttalat sin förka- stelsedom öfver begreppet Kristus på en världslig scen.
Till dessa motståndare hör bland andra den i Sverige väl kände andlige skriftställaren och prästmannen Otto Funcke.
Jag kunde ej un- derlåta att hemsöka honom för en interview om saken i fråga, och det korta besök jag hann göra i hans hem skall länge efterlämna ett angenämt intryck i mitt minne.
Inbyggd i själfva den kyrka, för hvars församling han är herde, ligger hans bostad med utsikt öfver en lummig, inhägnad plats, nästan påminnande om en klosterträdgård.
På det vänligaste blef jag mottagen både af Funcke själf och hela hans talrika familj, och under lif- liga åtbörder förklarade den lille mannen, som till sitt yttre rjågot påminner om Rudin, hvarför han ej af princip kan uthärda tanken på en tea- ter-Kristus.
» Därtill är jag icke rationel nog, » sade han.