Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Ilar sådan fördelning af underhållsskyldigheten, som nu sagd är, egt 4 Allm.'
Besvärs- och Ekonomi-Utskollels Betänkande N:o 88. rum, vare fattigvårds-samhället icke desto mindre gemensamt ansvarigt för samma skyldighets behöriga fullgörande, med rättighet att söka godtgörelse af den krets eller rote, som sin skyldighet åsidosatt.» 3 §•
Af Bengt Nilsson: att det i 2 mom. förekommande stadgande, det kyrkoherden, om han icke är vald till Ordförande eller Ledamot i Sockennämnden, skall, på grund af sin embetspligt, såsom Ledamot deltaga i fattigvården, då han finnér behofvet det påkalla, vore en otillräcklig bestämmelse, hvarföre ock Rikets Ständer år 1848 föreslagit, att kyrkoherden skulle vara sjelfskrifven ständig Ledamot i Fattigvårds-styrelsen, hvilket icke borde hindra honom att, vid tillfälle af förhinder eller då mindre vigtiga frågor förekomma, uteblifva från Styrelsens sammanträden; men på hans behag borde ej lemnäs beroende att med fattigvårdsärendena, som så nära rörde hans embete, sig befatta.
Enahanda fråga var vid förra riksdagen väckt och blef dä af sammansatta Lag- och Ekonomi-Utskottet afstyrkt, under uttalande af den öfvertygelse, att kyrkoherdar i allmänhet, inseende vigten och betydelsen af det embete de om händer hafva, sorgfälligt och samvetsgrannt komme att iakttaga den förbindelse dem, enligt så väl omförmälde moment, som 28 Kap. 4 § Kyrkolagen, åligger att verksamt vårda sig om församlingens fattige.
Allmänna Besvärs- och Ekonomi-Utskottet anser sig icke ega anledning frångå den åsigt, som sålunda vid förra riksmötet gjort sig gällande, helst kyrkoherden, i händelse han är lämplig att deltaga i fattigvårdsbestyret och nitälskande för dess framgång, lärer sjelfmant dermed taga befattning.
Utskottet tillstyrker således att motionen i denna del ej må till någon åtgärd föranleda.
Af samme motionär, beträffande 3 morn., att icke blott i de fall, då fat— tigvårds-samhälle fördelas i kretsar eller rotar, på sätt nämnde lagrum omtalar, borde, inom hvarje sådan, en af Fattigvårds-styrelsens ledamöter vara ordningsman, med åliggande att å fattigvården derstädes hafva närmare uppsigt och verkställighets-åtgärderna besörja; utan sådan pligt borde allestädes Styrelsens medlemmar åligga; men då, uti Författningens 2 §, hvarje fattigvårds-samhälle fått sig öppet lemnadt att ordna fattigvården på sätt efter ortens beskaffenhet och särskilda förhållanden lämpligast finnes och äfven att fördela samhället i kretsar, samt det i alla händelser, enligt 4 g, tillkommer Fattigvårds-styrelsen att handhafva förvaltningen af alla fatligvårds-angelägenheter, anser Utskottet, i likhet med hvad sammansatta Lag- och Ekonomi-Utskottet vid förra riksdagen yttrat i anledning af enahanda då framställda förslag, något ytterligare stadgande i berörde afseende icke erforderligt.
Besvärs- och Ekonomi-Utskottets Betänkande N:0 SS. 5 6 §•
Af Grefve af Ugglas: att ehuru genom denna §:s 2 mom. vore påbudet att barn, som tillhöra fattigvården, skulle förses med uppehälle och christligen uppfostras och undervisas samt icke försörjas genom så kallad kringgång, utan stadig bostad borde dem anvisas der uppsigten öfver deras uppfostran kunde behörigen handhafvas; och, enligt 4 morn., när föräldrar, hvilka icke åtnjuta fattigunderstöd, åsidosatte vården om sina barn, fattigvårdsstyrelsen skulle göra sig noga underrättad, huruvida detta härledde sig från oförmåga att uppfostra dem, och i sådant fall vidtaga de anstalter som af omständigheterna kunde påkallas; så blefve dock dessa stadgar icke behörigen efterlefde, hvarom ett sorgligt vittnesbörd gåfves af de barn man i åtskilliga landsorter ofta såge tiggande kringvandra, och hvilka barn, derest de ej dukade under genom köld, vanvård och deraf sig härledande sjukdomar, dock förblefve utan all uppfostran, utan begrepp om rätt eller orätt, dygd eller last, och vid mognare år inginge på brottens bana och kräfde rum i fängelserne.
På det dessa barn i stället måtte utbildas till idoge och redlige arbetare, föreslog derföre motionären, dels att, inom hvarje församling, Pastor måtte förpligtas af Sexmännen infordra och för Sockenstämman vid i Sockenstämmo-förordningen påbjudna första årliga ordinarie sammankomst framlägga en förteckning på de barn, åt hvilka församlingen, på grund af omförmälde 2 och 4 inom., vore skyldig egna omvårdnad, samt att så väl afskrift af denna förteckning, som utdrag af Sockenstämmo-protokollet, i hvad detta rörde Sockenstämmans af berörde framställning föranledde åtgärder, borde till Konungens Befallningshafvande insändas, på det Konungens Befallningshafvande måtte kunna pröfva huru församlingen sin skyldighet uppfyllt och hand deröfver hålla; — dels att, för ytterligare kontroll, Ordförande uti fattigvårds-styrelse borde förpligtas att, om utsocknes barn tiggande uti församlingen inkomme, ej blott återsända barnen till den fattigvårds-styrelse derunder de hörde, utan äfven förhållandet ofördröjligen till Konungens Befallningshafvande inberätta.
Då Konungens Befallningshafvandes öfriga mångfaldiga göromål säkerligen sällan skulle medgifva berörde myndighet tid att, med ledning af de förteckningar motionären föreslagit böra af Pastor insändas, sjelf uppspåra de försummelser hvartill Församlingarne vid fattigvårdens handhafvande kunde göra sig skyldige, samt, redan förut, en hvar, som genom kringstrykande tiggare blifver besvärad, eger ej blott föranstalta det dessa varda till hemorten återsände, utan äfven öfver missbruket föra klagan hos Konungens Befallningshafvande, hvilket förfarande skulle, enligt motionärens förslag, blifva en pligt allenast när den anhållne tiggaren vore minderårig, så anser Utskottet de föreslagna stadganderne ej behöflige eller lämplige, hvadan desamma af Utskottet afstyrkas.
Besvärs- och Ekonomi-Utskottets Betänkande N:o S/t. 1 §•
Af Friherre Haab: att till denna § måtte läggas ett nytt moment, så lydande:
"Ogift qvinna eller enka, som genom fortsatt liderligt lefnadssätt och framfödandet af oäkta barn, oaktadt Kyrkorådets förnyade maningar, åstadkommer allmän förargelse och betungar fattigvården, må behandlas som försvarslös person och efter olika sig företeende omständigheter af Konungens Befallningshafvande dömas till tukthus på kortare eller längre tid.
För första gängen må detta tukthusstraff ej utsträckas öfver ett år.»
Då ifrågavarande förslag skulle föranleda dertill att den qvinna, som med fostren af sin liderlighet belastar fattigvården, komme att derföre svårare anses än den lika felaktige manspersonen, hvilket blefve stridande mot den i allmänna lagen numera följda grundsats, enligt hvilken mannen för lönskaläge straffas strängare än qvinnan; samt enär det föreslagna stadgandet jemväl i det hänseende vore afvikande från gällande rättsbegrepp, att, enligt detsamma, den fattiga qvinnan skulle strängt straffas för samma fel, sorn för den bättre lottade ej medförde något straff, finnér Utskottet sig böra det utaf motionären framställda förslag afstyrka. 10 §.
Af Carl Dahlgren: att då de folkklasser, hvilka isynnerhet betunga fattigvården, väl borde någorlunda bidraga till dennas underhåll, den i l:sta momentet omförmälda årliga afgift, som nu ej får öfverstiga åtta skillingar för man och fyra skillingar för qvinsperson, må från och med år 1858 kunna bestämmas till högst 50 öre för mans- och 25 öre för qvinsperson, under i öfrigt samma vilkor, som förut finnas stadgade.
I anseende till den under sednare åren inträffade minskning i penningens värde samtidigt med stegring i arbets- och tjenstehjons-lönerne, skulle, enligt Utskottets öfvertygelse, den mindre bemedlade ej genom den föreslagna förhöjningen i sjelfva verket blifva svårare betungad, än hvad för få år tillbaka var förhållandet och vid sednaste författnings utfärdande i ämnet afsågs; hvadan Utskottet anser sig ega skäl att tillstyrka det må Rikets Ständer hos Kongl.
Maj:t i underdånighet begära att ifrågavarande moment måtte varda sålunda förändradf, att omförmälde personella afgift må kunna bestämmas till högst 50 öre Riksmynt för man och 25 öre för qvinsperson.
Af Lars Johansson: att den i 2:dra momentet omförmälda afgift till samhällets fattigvård, hvilken åligger idkare af fabriks-, bruks- eller grufverörelse med större antal arbetare som utgöra egna matlag, eller innehafvare af jord å lan - Allm.
Besvärs- och Ekonomi-Utskottets Betänkande N:o 88. 7 det som i sin tjenst antagit statfolk eller å sina egor upplåtit bostad eller plats dertill, åt backstugusittare eller inhyseshjon, må dels utsträckas till andra industri-anläggningar, sorn bedrifvas af bolag eller af Staten, såsom exempel hvarå anfördes jern vägs-arbeten, der under en längre tid en mängd arbetare fästas och äfven bosättas vid stationen, dels kunna höjas utöfver det belopp, 5 R:dr 16 sk.
Banko årligen lör hvarje matlag af nämnde beskaffenhet, derutöfver samma afgift ej nu får bestämmas, helst motionären förmenade samma afgift vara oskäligt lå°\ sf / o O ö" enär fattigvården vore nödsakad med bostäder förse äfven de sålunda tillkomna fattighjonen; hvaremot det synts motionären mindre betungande för innehafvarne af nyssnämnde egendomar eller anläggningar att sjelfve anskaffa husrum åt sina äldre orkeslösa och fattiga arbetare; Och föreslogs derföre att ifrågavarande moment måtte erhålla följande förändrade lydelse : »Förekommer inom fattigvårdssamhälle på landet fabriks-, bruks- eller grufverörelse, eller annan anläggning för Statens eller bolags räkning, och af den utsträckning, att dervid begagnas ett större antal arbetare, som utgöra egna matlag, eller har innehafvare af jord å landet i sin tjenst antagit statfolk, eller å sina egor upplåtit bostad åt såkallade backstugusittare eller inhyseshjon, vare — — — — — — — bidraga.
Härom må öfverenskommelse mellan fattigvårdsstyrelse och egendoms- eller anläggnings-inneliafvaren träffas; men sker det ej, ege Wår Befallningshafvande, på Fattigvårds-styrelsens yrkande, att, sedan vederbörande blifvit hörde, pröfva huruvida innehafvaren bör åläggas att förskaffa fattighjonet nödigt husrum inom fatligvårds-samhället samt derjemte erlägga en särskild årlig afgift, hvilken till högst 5 R:dr 16 sk.
Banko af hvarje matlag af ofvannämnde beskaffenhet bör bestämmas.
Önskar innehafvaren» — Det vill synas Utskottet som om motionären missförstått ordalydelsen uti det ifrågavarande momentet, sålunda att motionären trott att omförmälde afgift borde utgöras allenast för de matlag, hvilka redan fallit fattigvården till last, då deremot nämnde afgift utgår för hvarje matlag af den i momentet omförmälda beskaffenhet, ehvad samma matlag är eller synes kunna blifva i behof af fattigunderstöd eller icke; Och synes vid detta förhållande afgiften ej skäligen kunna bestämmas högre, än hvad redan författningen medgifvit, äfvensom någon annan utsträckning af berörde afgift eller någon förklaring öfver §:ns tillämpning ej torde vara behöflig eller böra ifrågakomma, hvadan Utskottet hemställer att Rikets Ständer å motionen i denna del ej må fästa afseende. 14 §.
Af Bengt Nilsson: att den i slutet af 1 mom. befintliga föreskrift att»efter fyllda 55 år bibehålies en hvar för sin öfriga lifstid vid den försörjningsort han 8 Allm.
Besvärs- och Ekonomi-Utskottets Betänkande N:o 88. då tillhör», vore olämplig och borde uteslutas, enär en person, sorn vid berörde ålder bortflyttat från ett samhälle och tilläfventyrs sedermera i '20 års tid vistats och mantalsskrifvits på annat håll, ej rimligen borde betunga det förra samhället; — Men, i likhet med hvad sammansatta Lag- och Ekonomi-Utskottet vid förra riksdagen i enahanda fråga yttrat, är Allmänna Besvärs- och Ekonomiutskottet af den åsigt, att ett stadgande af det anmärkta innehållet är af behofvet påkalladt, på det icke socknar, hvarest, till följd af frikostiga bidrag och en hushållsaktig förvaltning, en väl ordnad fattigvård finnes, må blifva otillbörligen betungade med försörjning af sådana fremmande personer, hvilkas arbetsförmåga, i anseende till långt framskriden ålder, är försvagad och hvilka således kunna blifva i behof af större understöd, än de, som i en kraftfullare ålder äro i tillfälle att åtminstone i någon mån sjelfve bidraga till sitt uppehälle; hemställande Utskottet derföre att motionärens ifrågavarande framställning ej må till någon åtgärd föranleda; 20 ■§.
Af Bengt Nilsson: dels att, med uteslutande af föreskriften i 2:dra momentet att den som, efter att hafva fyllt 15 år, beträdes med bettlande, är förfallen att behandlas lika med försvarslös person, der ej visas kan, att fattigvårds-styrelsen underlåtit om honom taga den vård, som enligt förordningen samma styrelse ålegat, stadgas måtte, att den, som beträdes med bettlande, skall erhålla varning inför Kyrko-rådet eller fattigvårds-styrelse eller ock vidkännas minskning af fattigunderstöd, eller, derest den bettlande är barn, agas, om felet förnyas, samt dels att 3:dje momentet, som stadgar, att, om föräldrar, stjufföräldrar eller fosterföräldrar befalla eller tillåta sina under 15 år gamla barn att bettla, blifva sådane föräldrar behandlade på sätt 2:dra momentet om bettlare föreskrifver, måtte, såsom olämpligt, utgå.
Vid sistförflutna riksmöte har sammansatta Lag- samt Besvärs- och Ekonomiutskottet, i anledning af enahanda då gjorda framställning, densamma afstyrkt och dervid erinrat att ett af en ordnad fattigvårds väsendtligaste ändamål måste vara att utesluta nödvändigheten för den fattige att genom tiggeri anlita sina bättre lottade medmenniskors frikostighet; och för vinnande af detta ändamål hade äfven fattigvårds-samhällena blifvit ålagda ansvarighet för de fattiges försörjning, hvadan något behof af särskilda allmosor ej borde förefinnas.
Då således den, hvilken genom bettlande sökte sin utkomst och dymedelst undandroge sig det försvar fattigvårds-styrelsen vore i tillfälle att lemna, måste vara att betrakta såsom den der bevisligen hvarken af egna tillgångar eller genom andras vårdnad egde Allm.
Besvärs- och Ekonomi-Utskottets Betänkande N:o 88. 9 egde sin bergning, eller, enligt 1 § af Kongl. Stadgan den 29 Maj 1846, såsom saknande laga försvar, förefunnes icke något giltigt skäl dertill, att ej sådan person skulle vara underkastad enahanda uppsigt, inskränkning uti friheten att välja vistelseort och vilkorliga arbetstvång, som annan försvarslös person.
Förmaningar skulle säkerligen sällan göra tillfyllest att förmå den bettlande afsäga sig begagnandet af det med så ringa möda förenade medel till utkomst, som genom bettlandet erbjödes; Och genom minskning af det fattigunderstöd den bettlande kunde åtnjuta, lemnades honom ytterligare anledning till tiggeriets fortsättande.
Hvad beträffade bettlande barn, så och då i allmänhet vore att iakttaga det barn saknade kännedom om det felaktiga i tiggeriet, helst de ofta af föräldrarne dertill uppmuntrades, samt dessa merändels begagnade de minderåriga barnen för att med mindre möda och mera framgång till sitt uppehälle undfå de medel, som under ett lättjefullt och sorglöst lefnadssätt ej annorledes kunde anskaffas, ville det synas att fattigvårds-förordningen rätteligen betraktat sådana föräldrar såsom de verkligen bettlande, men ansett barn, som tigga, icke böra vara underkastade annan tillrättavisning, än den, som rättänkande föräldrar och målsmän kunde finna sig befogade att gifva.
Då Allmänna Besvärs- och Ekonomi-Utskottet fullkomligen instämmer i de sålunda anförda skäl och åsigter, hemställer Utskottet, på dessa grunder, att motionärens ifrågavarande förslag ej må bifallas.
Af Friherre Raab: att till denna § måtte ytterligare läggas följande momenter: »4 morn.
Make eller maka, som utan vederbörande Socken-nämnds skriftliga begifvande olofligen öfver åtta dagar viker från sitt hushåll och derigenom vållar vederbörande Fattig vårds-styrelse besvär och kostnad för hushållets uppehåll, skall den förre till kronoarbets-korps, den sednare till tukthus försändas, för första gången på halft år och vid förnyade gånger på ett år.» •c5 mom.
Sockennämnd eger rättighet neka pass-sedel för arbetsfolk, som vilja sig utom socknen begifva och icke nöjaktigt med husrum för ifrågavarande tid sörjt för sitt hushåll.»
Då, på sätt Utskottet, i anledning af ett utaf samme motionär väckt förslag om tillägg till lörordningens 7 §, här förut redan antydt, den omständighet att fattigdomen skulle komma att straffas såsom ett brott är stridande mot antagna rättsbegrepp; samt, vid det förhållande att Sockennämnd aldrig blifvit berättigad att utfärda pass, något stadgande om rättighet för Sockennämnd att sådant pass förvägra ej lärer böra meddelas, hemställer Utskottet att motionen i berörde hänseenden ej må till något vidare afseende föranleda.
Prot. 1856 % 1857. 8 Sami. 22 Huft. 2 10 Allm.
Besvärs- otili Ekonomi-Utskottets Betänkande N:o 88. 22 § Af Bengt Nilsson att, enär Kammar-Rätten vore en Domstol och icke något administrativt verk, samt
Fattigvårdsärendena ej egde något egentligt sammanhang med dem Kammar-Rätten eljest handlägger, dessa mål så mycket heldre borde nu, såsom i fordna dagar, då besvär öfver Konungens Befallningshafvandes utslag blifvit anförde, handläggas af Kammar-Kollegium, som sistnämnde Kollegium kunnat, på egen begäran, minska sina ledamöter från sex till fem och således kunde medhinna äfven Fattigvårds-ärendena, om ej på annat sätt, genom tillökningen af den 6:te ledamoten, hvilket motionären trott kunna utan kostnad för Staten ega rum.
Då Utskottet, i likhet med hvad sammansatta Lag- samt Allmänna Besvärsoch Ekonomi-Utskottet vid sistförflutna riksmöte i anledning af enahanda då väckta fråga erinrat, anser Kaminar-Rättens befattning med fattigvårdsmålen vara befogad, dels af det skäl, att berörde mål och ärenden vanligast angå skyldigheten att till fattigvården bidraga, hvilken skyldighet till en del är såsom en beskattningsfråga att anse, dels ock emedan omförmälda skyldighet är beroende af rätta mantalsskrifningsorten, rörande hvilken fråga, i händelse af tvist, besvär öfver Konungens Befallningshafvandes Utslag likaledes böra hos Kammar-Rätten fullföljas; får Utskottet till den föreslagna förändringen afstyrka bifall.
Af Herr Rönblad: att, enär enligt 6 mom. af denna §, jemfördt, med 18 §, ej sällan inträffade att Konungens Befallningshafvande förpligta fattigvårds-samliällen att till försörjning emottaga fremmande kringvandrande personer, hvilka i följd af sjuklighet eller annan orsak finnas i behof af vård och derför ersättning skall erhållas af den eller dem som slutligen förklaras skyldiga att fattigvården vidkännas, eller, i händelse sådan skyldighet ej lagligen kunnat något samhälle eller enskild person åläggas, af Kongl. Majit och kronan, men, enligt motionärens åsigt, af det fattigvårds-samhälle. som finge sig ålagdt en sådan tillfällig försörjning, ej borde fordras annat för ersättningens utfående, än att skyndsamt till Konungens Befallningshafvande insända alla tillgängliga upplysningar om den behöfvandes rätta försörjningsort jemte uppgift å underhållskostnaden efter samma grunder som vore antagne för underhållet af samhällets egne fattige, hvarefter de vidare åtgärderne borde af offentlig myndighet vidtagas, stadgas måtte att om, inom tre månader, sedan Fattigvårds-styrelse, som nödgats till försörjning mottaga person, tillhörande annat fattigvårds-samhälle, till Konungens Befallningshafvande i länet ingifvit alla tillgängliga underrättelser om den behöfvandes rätta försörjningsort, vederbörande fattigvård ej varder förpligtad ersätta det förskjutna underhållet och om personen taga vård, underhållskostnaden för den förflutna Allm.
Besvärs- och Ekonomi-Vtskotlets Betänkande N:o 88.
11 tiden och vidare så länge försörjningen måste af sökande fattigvården bestridas, skall af allmänna medel qvartalsvis förskjutas, men slutligen drabba fattigvården i underhållstagarens rätta försörjningsort, samt att, i händelse tvist uppstår om hvilket fattigvårds-samhälle den behöfvande skall anses tillhöra, sådan tvist skall utföras af allmänt ombud, som Konungens Befallningshafvande förordnar.
Om deremot icke ansåges lämpligt att Konungens Befallningshafvande erhåller vidsträcktare befattning med ifrågavarande utsökningar, än nu eger rum, föreslog motionären att lösen för Utslag jemte öfriga oundgängliga rättegångskostnader i fattigvårdsmål af den beskaffenhet, hvarom ofvan förmäles, måtte gäldas af allmänna medel till den del, som ej ådömes vederbörande fattigvård.
Då det är af synnerlig vigt att samhället vid ordnandet af fattigvården ej frångår den grundsats, att den kristliga pligten fordrar det den, som upptäcker eländet, söker detsamma afhjelpa, äfven med äfventyr att derigenom lida förlust, hvilket äfventyr derförutan, i nu ifrågasatta fall, synes vara af föga betydenhet, enär slutlig ersättning för de gjorda förskotten alltid bör utfalla antingen från någon församling eller från Staten, samt enär den församling, inom hvilken fattighjonet under rättegången sig uppehåller, lättare än en allmän sakförare kan af den fattige förskaffa sig de upplysningar, hvilka derunder påkallas; alltså och emedan den omständigheten att, i händelse ersättning för förskotten måste utgå från kronan, den sökande Fattigvårds-styrelsen kan få sjelf vidkännas lösen för beslutet derom, ej är af den vigt att något särskildt lagstadgande i anledning deraf synes böra ifrågakomma, anser Utskottet sig, i anledning af de framställda förslagen ej kunna någon åtgärd förorda.
Af Bengt Nilsson har slutligen blifvit hemstäldt att Rikets Ständer, med anförande jemväl af de utaf honom gjorde, här ofvan omförmälde anmärkningar, måtte vid innevarande riksdag begära en fullständig revision och omarbetning af Fattigvårdsstadgan genom dertill utsedde, i ämnet kunnige och erfarne män; men då Utskottet ej ansett sig kunna fästa afseende å större delen af de utaf ej mindre Bengt Nilsson än jemväl andra motionärer framställde förslag till förändringar, får Utskottet vördsamt tillstyrka att motionärens berörde framställning ej må till någon Rikets Ständers åtgärd föranleda.
Stockholm den 30 April 1857. 12 Allm.
Besvärs- och Ekonomi-Utskottets Betänkande N:o 88.
Reservationer: a) emot första punkten: l:o af Herr Kontraktsprosten Emanuelsson, som anförde: »Emot den punkt uti Allmänna Besvärs- och Ekonomi-Utskottets Betänkande N:o 88, hvari tillstyrkes att hvarje rote inom ett fattigvårds-samhälle skall försörja sina fattiga, om två tredjedelar af de röstegande i sockenstämma förena sig om ett sådant beslut, reserverar jag mig på följande grunder: 1) Då fattigvård icke annorlunda bör betraktas, än som en frukt af kristelig kärlek, så är väl det kristliga samfundet, församlingen, men icke roten, det rätta fattigvårds-samhället. 2)
Det är mer än sannolikt, att många tvister om försörjningsskyldighet skola uppkomma icke blott rotarne emellan, utan äfven mellan rotarne och församlingen.
Härigenom skall enighets- och kärleksbandet inom församlingarne slitas och einbetsverken öfverhopas med onödiga rättegångar. 3)
I många socknar bebo de fattige talrikast vissa trakter, alltid de ofruktbaraste.
Häraf måste den olägenheten uppkomma, att just de jordegare, som hafva sämsta jorden, åläggas att försörja det största antalet fattige.
Så vida de nu icke sjelfve vilja blifva fattighjon, måste de drifva ut inhysingarne från sina egor, och så erhåller man en hop husvilla menniskor, som göra all fattigvårdsstyrelse hardt nära omöjlig.
Och om äfven de fattige få qvarstanna på egorna, så måste deras försörjning blifva sämre i samma mån, som den skall bestridas af färre och oförmögnare försörjare. 4)
Ett korrektiv mot dessa olägenheter har man sökt dels i det större röstantal, som erfordras för att besluta att fattigförsörjningen skall ske rotevis, dels i det stadgandet att ingen rote må blifva allt för mycket betungad.
Men intetdera korrektivet anser jag vara tillfyllestgörande.
Ty lätteligen kan det inträffa, att två tredjedelar af de röstegande hafva enskild fördel deraf, att fattigförsörjningen sker rotevis, och desse kunna då kasta den största delen af socknens fattiga på den återstående tredjedelen.
Stundom kunna till och med en eller två personer ega två tredjedelar af rösterna i sockenstämma.
Hvad åter angår stadgandet, att ingen rote må alltför mycket betungas, anser jag det så obestämdt och sväfvande, att det svårligen af någon embetsmyndighet kan rätt tillämpas.
Af dessa skäl önskar jag att den nu gällande författningen må uti denna punkt förblifva oförändrad.» Häruti instämde Herr C. G.