Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Det blef väl emottaget, öfversattes till franska och reprodu- cerades i Förenta staterna.
Medan boken l %g tinder pressen, reste Harriet ftir en kort tid till London.
Genom förmedling af mr Fox erbjöds hon der plats såsom korrekturläsare på ett tryckeri.
Men för att kunna antaga detta an- biid, var det nödvändigt att hon slog ned sina bopålar i London.
Hon skref genast till sin mor om saken.
Samtidigt fick mrs Martineau emellertid afyen ett annat bref, detta fr %n den qvinliga slagting, hos hvilken Harriet vistades.
Den goda damen såg med förargelse hur mycken tid Harriet använde vid skrifbordet och uppmanade modern att genast hemkalla henne, p % det hon matte fortsatta med handarbetena, hvilka visat sig mera säkert inbringande an det literära arbetet.
Modern skref till sin då tjugusjuariga dotter ett barskt bref, åläggande henne att ofördröjligen resa tillbaka.
Djupt nedslagen öf- ver att se denna utsigt till oberoende ryckas ifrån sig, men bunden af sin vana vid lydnad, efterkom Harriet befallningen.
Hon hade böjt sig, men var dock icke kufvad.
Unitariska föreningen hade utsatt trenne pris, afsedda för afhand- liiigar rörande bästa sättet att viiina katoliker, judar och muhanime- daner för den unitariska läran.
Det för hvarje afhandling utsatta priset var icke stort: tio guinéer för den katolska, femton för den judiska och tjugu för den muhammedanska.
Men begäret att mäta sina krafter med andras bestämde Harriet för att täfla om alla tre prisen.
Hon började med den katolska uppsatsen, som skulle inlemnas ett halft %r före de andra, samt lät en skolpojke mot betalning ren- skrifva manuskriptet.
I september 1830 fick hon den glädjande underrättelsen, att pri- set var hennes.
Aggad af denna framg %ng, grep hon sig an med de andra tv4 prisuppgifterna.
Båda manuskripten renskrefvos af olika personer, på det ingen före öppnandet af namnsedeln skulle kunna misstänka att
båda skrifterna voro författade af saninia person.
Hon drog till och med försorg om att konvoluten vor0 af olika form, att sigill och lack voro olika, samt att båda afhandlingarna voro skrifria p&amp; olika slags papper och med olika black.
Till prisdoniames stora förvåning, visade det sig också att alla tre prisen tillfallit en och samma person.
Medan Harriet väntade på taflingens utgång, skref hon en längre berättelse för ungdom, Pive years of youth.
Deremellan sydde och broderade hon för främmande, allt med sin vanliga energiska flit.
Den sista tiden hade hon allt mer och mer egnat sig at studiet af nationalekoiioini, och hon började fundera på att man genom lämpliga berättelses kunde åskådliggöra hela systemet.
Hon grep strax verket an.
Men det var henne omöjligt finna någon förläggare villig att publicera arbetet.
Hon reste sjalf till London för att se om det ' icke skulle vara möjligt att personligen utverka mera an genom bref.
Dag efter dag vandrade hon onikri.ng med sitt manuskript från den ene förläggaren till den andre.
Alltid samma svar.
Men hennes beslut vacklade ej.
Hon var öfvertygad om att hennes plan var god, och hon ville drifva den igenom.
Natt efter natt satt hon uppe och skref; nar det blef dag fortsatte hon sin fruktlösa vandring.
Slutligen öfvertalade mr Fox sin bror att åtaga sig utgifvandet af arbetet.
Han lofvade detta, men p % saidana vilkor att han omöjligen kunde löpa nigon risk.
Han betingade sig iianiligen för det första att fem hundra subskribenter skulle ha antecknat sig på förhand samt för det andra att 75 % af den möjliga vinsten skulle blifva hans.
Vid hvart femte häfte skulle kontraktet kunna uppsägas.
Då Harriet nagra dagar efter öfverenskonimelsen gick till honom med den subskriptionsann~alan hon skrifvit, förklarade han emellertid - påverkad af ett samtal med James Mill, som ansåg berättelseformen olämplig för ämnet - att han icke ville utgifva mer än tv3 häften, SH vida icke tusen exemplar af första haftet vor0 sålda inom fjorton d agar.
Harriet Martineau efter detta föga uppmuntrande besked lemnade hans hus, var hon så upggifven af andlig och kroppslig trötthet, att hon knappast kunde släpa sig fram.
Att åka hade hon ej råd.
Hon måste stödja sig mat ett gammalt smutsigt plank för att ' ej falla, ty det gick rundt för hennes ögon; men ännu nar hon stod der, matt och utsliten, med slutna ögon, sade hon till sig själf: &gt;min bok shah?
slå igenom andia.
Samma qvall skref hon ett raskt och väl genomtänkt företal till sitt arbete.
Den långa kampen fram till dagsljuset hade ändtligen nått ' sitt slut, ty boken slog verkligen igenom.
Tio dagar sedan det första haftet utkommit i bokhandeln, fick Harriet Martineau bref från sin förläggare att icke allenast de femton-,
hundra exemplar, som utgjorde första upplagan, vor0 utsalda, utan så många nya reqvisitioner hade derjamte ingitt, att han var betänkt p % ny upplaga, fem tusen exemplar stark.
Detta var i början af 1832.
Hon var da trettio år gammal, och verket var hennes be- römda IZZusfuations of political ecozzozy - tendensberattelser, der det konstnärliga helt och hallet stäldes i syftets tjenst, der det endast galde att bevisa ett pastaende eller en lärosats, och der karaktarsteck- ning och konkret lif först kommo i andra rummet.
De ämnen som här behandlades vor0 d8 ännu nya, de lago sa.
att säga i luften; derför kunde Harriet Martineaus ord verka som tandande gnistor.
Trettiofyra små volymer, hvardera innehållande en berättelse, sammanskrefvos 11 % lika många månader.
I London.
blef hon en stjärna för dagen; men hon hade sina he- stämda mottagningstimmar, gjorde aldrig själf besök, lat ingenting störa sin afskilda arbetstid och nöjde sig med 5 ii 6 timmars sömn.
Englands niäst framstående man, högt stående skriftställare, embets- man och parlainentsledamöter prisade hennes skarpsynthet, erbjöd0 henne stoff till nya arbeten, bådo om hennes rld eller anmodade henne att genom sina skrifter förbereda allmänheten p3 förestaende lagreformer.
Under tiden gjorde förlaggarne lysande affärer.
Hennes böcker slukades af den stora allmänheten shom de mast underhiillande lite- rara produkter.
De måste ock ännu i dag genom sin gifna begrans- iiing tillerkännas ett betydande literart varde, sarskildt hvad beträffar.
karaktärsteckningen.
Hennes personer vor0 alltid personligheter.
Syftet med hennes, Political economy taless, likasom med allt hvaci hon skref, var från början alltid ett undervisande; det var dock ej abstrakta sanningar utan förutsattelsen för ett riktigt handlingssätt, som hon ville inskärpa hos sina läsare.
Och till grund för denna sin moraliska undervisning lade hon alltid fakta och af fakta föranledda slutledningar.
Hon var, säger en hennes biograf, onekligen en af de första tänkare, hvilka behandlat den praktiska moralen p % ett modernt vetenskapligt satt.
Hennes / U ~ ~ t i o n of s phifa ' ~Lc2 economy hade väckt uppmarksarn- het afven utom Englands gränser, och öfverallt var bifallet allmänt.
Men snart skulle bladet vanda sig.
Efter hand som arbetet fortskred, visade det sig att dess författarinna egde utprägladt demokratiska tänkesätt.
Hennes vidsträckta läsekrets deiade sig i tvaniie partier: ~notstiindare och anhängare.
Czaren af Ryssland, som låtit inköpa ett stort antal exemplar af den franska öfversattningen, för att lata utdela dem inom sitt vida rike, utfärdade nu befallning oin att hvarje nummer som förirrade sig inom Rysslands gränser skulle brännas, och det förbjöds strängeligen att förhttarinnan någonsin skulle f i satta sin fot inom ryskt område.
Osterrike följde Rysslands exenlpel.
Afven engelska tidningar riktade elaka angrepp emot mer an en af hennes berättelser.
Harriet Martineau led val under de bittra.
utfall, för hvilka hon började bli föremål, men med sin vanliga ihärdig- het höll hon fast vid sina åsigter och kämpade för dem med oför- minskad energi.
Tystnad och glömska behöfde hon icke längre frukta; hon var ute p % den öppna arenan, och allt det beröm och klander, som lika frikostigt östes öfver henne, eggade blott till vidare ansträngningar.
Sidney Smith kunde derför med skäl vid denna tid säga om henne: » She has gone through such a senson as no gid be- fore ever knew, and she has kept her own m&amp;wz, ' her own mannen, a n d her own voice.
She ' s sttfew.
Med JZlustrations of political econonty hade hon vunnit rykte, frihet att röra sig och penningar.
Hennes vetgirighet dref henne vi- dare, och hon begaf sig nu till Amerika, för att på ort och ställe studera dess sociala förhiillanden.
Det var under striden för och emot slafveriet.
Harriet Martinea~i, med sin utpräglade frihetskärlek, kunde icke annat än stalla sig p % abolitionisternas sida, hvarigenorn hon gjorde slafveriets förfäktare till sina hätskaste fiender.
Hennes resa blef ganska stormig.
Vänner och fiender voro lika ifriga att ge luft åt sina känslor.
A ena sidan var hon föremål för den lifligaste beundran, å den andra för det oförsonligaste hat.
S % m h t e hon t. ex. en gang inställa en resa till Ohio, derför att man utan vidare amnade hänga henne p % kajen i Louisville, i fall hon vigade sig dit.
I juni 1836 begaf hon sig åter till England.
När hon steg onibord på fartyget, fick hon veta att en okänd vän på förhand betalt hennes öfverfart.
Och knapt hade hon satt sin fot på engelsk jord, förr än herrar förliiggare skyndade att öfver- bjuda hvarandra i anbud på det arbete hon amnade utgifva om Amerika.
Det var icke längre fråga för henne att söka, utan endast att välja.
Boken skrefs på sex m %na.der, i tre delar, och honoraret uppgick till den ansenliga summan af 900 pd.
st. Socieo of America ar icke n %gon resebeskrifning, utan i stallet en utredning af Förenta staternas sociala förhållanden, och den väckte i följd af sina djiirfva uttalanden en stark opposition Hon drog i fajd mot slafveriet, mot qvinnans uteslutande fr %n det politiska lifvet, mot triilandet under opinionen; hon uppvisade allt det onda som härflyter af rikedomens hopande på få händer, hon yrkade på frigörelse af qvinnans rätt till arbete och förvarf, anföll fideikommiss-principen m. fl.
.ämnen, som vor0 likaså brännbara i England som slaffrigan i Amerika.
» Jag har aldrig,, förklarade hon, » ingrat det mod hvarmed jag ytt- rade dessa åsigter.
Jag erfor en lättnad af att hafva talat ut hvad jag så länge haft på hjärtat, att jag icke velat utbyta denna upp- lyftande känsla mot vare sig rykte eller rikedom.
Den som pröfvnt ytterligheterna som jag, först af svårigheter och obemärkthet, sedan af inflytande och framging, kan försäkra, att det icke fins någonting som är vardt srtt man för dess skiill offrar sin frihet att tänka och tala. » Hennes förläggare uppmanade henne att skrifva en skilclring af sjalfva resan, från hvilken hon borde ha samlat ett rikt material.
Hon fullbordade detta manniiskript i december 1837, och det in- bringade 600 pd.
De för båda hennes amerikanska arbeten influtna medlen an- vände hon till inköp af en lifranta, att utfalla 1850, p&amp; detta satt fullkomligt bindapde sitt kapital.
Sådant var hennes förtroende till sin egen produktivitet.
Den var ocksa utomordentlig.
Blotta upp- raknandet af hennes arbeten skulle bli en lang lista.
Hon var sjalf en duglig husmoder, flink i alla fruntimmersarbeten, och bland annat gaf hon ut en serie olika handböcker för tjenarinnor, sömmerskor O. S. v. Ar 1838 försökte hon sig för första gången p % att skrifva en roman.
Den utkom p % våren 1839 under namnet Darbrook, men svek full- ständigt de stora förhoppningar man fastat vid den.
Dikten blott som konstverk var ett för Harriet Martineau främmande område, och skulle alltid s % förblifva.
- Dessutom var romanen skrifven under sinnet nedstämmande förhållanden.
Icke nog med att modern - nu nästan blind och nara sjuttio %r ganimal - bodde under hennes tak och nu som alltid med sitt retliga, despotiska lynne förbittrade sin omgifnings lif, utan den broder, som öfvertagit faderns affär och fört huset till bankrutt, hade afven tagit sin tillflykt till systern.
Han hade i dryckenskapen sökt bot för sina sorger, och häftiga uppträden hörde, i följd af hans ölsinne, till ordningen för dagen.
Men icke nog med dessa två; afven en medellös gammal tant hörde till familjekretsen, och Harriets %ligganden ökades med att skydda denna gamla gumma emot moderns och broderns vredesutbrott.
Sådant var det hem, der Harriet Martineau dag ut och dag in strafvade i träget sjalsarbete.
Ständig sinnesoro tillika med öfveranstrangningen bröt hennes krafter, och just d % hon i sällskap med nagra vänner antradt en resa till Schweiz, insjuknade hon och måste med den största försigtighet återföras till England.
Hennes ena syster var gift med en lakare, och för att kunna be- gagna sig af hans vård fördes Harriet genast till Tynernouth, der hon vistades under hela sin langa sjukdom.
Den varade i fem år, och hon var så svag, att hon icke förmådde gå längre än fr811 sin badd i det ena rummet till soffan i det andra.
Men för hennes verksamma ande var det omöjligt att förblifva i sysslolöshet.
S % fort plågorna lemnade henne nigon ro, skref hon alltid på ett eller annat arbete.
Dessa tunga år förbittrades ytter- ligare af ekonomiska bekymmer.
Hon miiste till och med taga emot hjalp af sina slagtingar.
Va1 erbjöds hon en af civillistans pensioner på I jo pd.
st., men svarade att hon ej kunde emottaga ett dylikt understöd, d&amp; hon sjalf alltid förklarat det orätt att ministrarne utan parlamentets samtycke kunde förfoga öfver folkets medel; dessutom skulle hon kanna sig bunden i sin yttrandefrihet, om hon genom emottagandet af ett dylikt under- stöd stalde sig i tacksamhetsskuld till ministrarne.
Eller, om hoii icke sjalf ansåge sig bunden, skulle dock allmänna meningen tro henne vara det, och hennes ord skulle komma att vaga mindre än förr.
Hon tillade, att om hon verkligen skulle nödgas enlottaga hjalp, ville hon h a k e att den utginge fr5n kommunen an fran stats-
kassan.
Hon bifogade äfven en allvarlig uppmaning, att man matte skärpa lagarna om literär eganderätt samt sluta konvention med ut- ländska makter, p % det författare måtte kunna påräkna den inkomst af sitt arbete, som dem med ratta tillkommer.
DCL.
det blef kändt att hon afslagit pensionen, skaffade man ge- nom enskild insamling tillhopa en summa af 1400 pd.
st., hvilker, 1843 jämte en dyrbar silfverservis öfverlemnades åt henne.
Följande %r blef hon Aterstald från sin sjukdom genom en särde- les lycklig kur, och nu, vid fyratiotv8 Ars ålder, kunde hon ändtligen.
tanka på att skaffa sig ett hem efter eget sinne.
Hon beslöt att bygga det i den vackra trakten kring engelska sjöarna, och hon köpte sig för detta ändamål två acres land nära byn Ambleside.
Sin literara verksamhet fortsatte hon alltjämt, och då hon flyttade in i sitt hem, hade hon just utgifvit ett arbete om skogs- och jagt- lagarna, hvilka hon anshg allt för stränga emot de mindre jordbru- karne samt mot dem, som möjligen kunde låta förleda sig att bega tjufskytte.
Mycket penningar inbringade detta arbete icke, men det beredde henne en egendomlig öherraskning.
Hon var nämligen i.
stor förlägenhet för grästorf att lägga p % en terrass, och det hände sig att en morgon d % pigan kom ut, fann hon utanför dörrarna en stor hög grastorf, på hvars topp var fastad en breflapp, hvilken med oöf- vad stil sade, att detta var en tacksamhetsgard för skriften om jagtlagarna.
Frin hvem denna underliga tribut kom, blef aldrig upptäckt, men författarinnan var emellertid hjälpt ur sin förlägenhet.
P % hösten 1846 emottog hon anbudet att som sällskap Atfölja några af sina vänner på en resa till Orienten.
Färden gick öfver Malta till Egypten, vidare till Palestina och genom Syrien till Beyrout, hvarifran vägen %ter togs hen1 till England.
I oktober 1847 var Harriet åter i sitt hem.
Der började nu ett lugnt och jämnt ' hemlif med regelbundna va- nor, en behaglig, verksam tillvaro, inrättad efter hennes egen smak.
Hon var alltid tidigt uppe - om vintern innan det blef ljust - tog sig en duktig morgonpromenad, åt frukost klockan half åtta samt arbetade derefter vid sitt skrifbord från half nio till klockan tv %, då hon åt middag - allt detta lika regelbundet om hon hade gäster eller ej.
Eftermiddagarne egnades åt sällskapslif, %t promenader, handarbeten, tidningsläsande och dylikt; afven skötte hon d % sin vidlyftiga brefväxling.
Hennes gästrum hyste mhgen berömd personlighet, såsom George Eliot, Emerson, Douglas Jerrold och Charlotte Bronte.
Ett par främlingar, som kommo en gRng för att göra besök och lära kanna den berömda författarinnan, funno henne staende på en köksstol, sysselsatt att tvätta förmaksfönstren.
Hon bad sina gäster stiga.
in, grep sin lur och underhöll dem med ett lifligt samtal om literära och politiska ämnen.
Hon var skicklig i och road af allt slags hush %llskonst.
» Hus- morsgöras, sade hon, stager i ansprak all den begåfliing, som derpi kan tillämpas, alla de goda moraliska vanor, som pligttroheten och sam- vetsgrannheten kunna grundläggas.
Dagtry.
, Hjärnan har sin andel i hvardagslifvets simplaste uppgifter s&amp; väl som i det politiska och literära 1ifvets.s Afven akerbruk försökte hon sig på, i det hon skaffade sig mera jord, s % att hon kunde halla två kor, en hel trupp fjäderfän och annat dylikt.
Ar I 848 gai hon ut sin bok Eastenz Zge, fast andpescat, frukten af hennes österlaiidska resa.
Detta arbete uppenbarade för första gangen det fullkomliga omslag hennes religiösa tänkesätt undergått, samt att hon icke längre bekände sig till någon som halst teologisk uppfattning.
Märkvärdigt nog väckte boken ej så stor indignation som man kunnat vänta, och hennes tv&amp; efterföljande arbeten, Hoa- seholii educatiorz samt A history of the thirty years peace, omfattande tiden I 8 I 5-1 845, höra till hennes framgångsrikaste.
Det sistnämda är hennes mast betydande verk, och det ernottogs med sadan be- gärlighet af publiken, att förläggaren anmodade henne att skrifva en särskild inledning dertill, upptagande ett band för sig.
Om hennes utmärkta arbete &gt;History of the thi1-0 p a r s peace~ (1815-1845) skref den berömda tidskriften - 1thenzeurn det vackraste vitsord, intygande f ö d s höga oväld, hennes omutliga saniiingskarlek och värdiga framställningssätt.
D e t fins o, tillägger kritikern,.
; få nu lefvancie författare, hvilka så obetingadt kunde ombetrotts att skrifva sin egen samtids historia som miss Martineau.
Hon har icke sparat någon möda för att ut- forska sanningen och icke tillåtit nagon manniskofriiktan hindra hcnne fran att uttala den,.
Ungefar samtidigt skref hon sina första artiklar för den af.Char- les Dickens utgifna Uousehold words, och dermed kan hon sagas ha inträdt i ett nytt skede af sin verksamhet, ty dessa artiklar vor0 den egentliga begynnelsen till hennes omfattande arbete i tidningspresselis tjenst.
Med sin snabba uppfattning, sitt skarpa, nyktra förstånd, sin förmåga att på rak arm och utan en ändring nedskrifva sina tankar, med sina vidsträckta kunskaper i politik, sociala vetenskaper och historia, tycktes hon liksom skapad för publicistens kall.
Docii gjorde en otrolig arbetsförmåga henne det möjligt att samtidigt tillika utgifva.
arbeten i bokform.
Ar i 851 utgaf hon i förening med mr H.
- 4tkinson en sam- ling bref, växlade mellan dem con the laws of mans nature and development3, ett mindre lyckligt företag, hvartill hon troligen låtit leda sig mera af personliga sympatier an ' zaf sitt annars så säkra om- döme.
Boken väckte genom sin materialistiska verldsåskadning en storm af ovilja.
För Harriet Martineau kom denna icke ovantad, men hon säger i företalet till detta arbete: &gt;det är en oaf \ - islig social pligt att åt andra meddela hvad vi tro och hvad vi mena oss hafva lart; och bland de få ting, oni hvilka vi kiinna uttala vår visshet, ar skyldigheten för sanningssökare att &amp; t andra skänka hvad de sjalfva genom sina forskningar erhallit&gt;.
- Dessa ord äro den gruntluppfatt- ning på hvilken hela hennes lifsgerning hvilar.
Mvad hon sjalf betraktade soni sanning, var hon alltid redo att kampa för, afven om hon harige- nom skulle komma att göra front emot hela sitt förra åskiidningssatt.
Hon var härsridlag beredd för ett tryckfrihetsåtal för angrepp på religionen.
Nggot sådant kom dock icke till stånd.
Men hennes käraste bror - knakamraten från hennes skoltid - var då en af redaktörerna för Ketrospective Review.
Filosofien var hans område, följaktligen sändes boken till honom att anmälas.
Recensionen blef nedgörande, och de båda syskonen bröto för alltid med hvarandra.
Mbnga af Harriet Martineaus vänner sörjde öfver förändringen i hennes lifsuppfattning, men de undandrogo henne likväl icke sin vaiiskap.
Fran och med slutet af %r 1853 hade hon mera tid att egna åt sin publicistiska verksamhet, och hon kastade sig in deri med ifvern hos en, som funnit sitt egentliga fält.
Redan 1852 anniodades hon af Daily News att d i och dåsanda en ledande artikel.
Tidningen var då nyligen uppsatt.
Under somma- ren samma ar skref hon tv&amp; ledare i veckan, och innan hon slutat sina föregående, arbeten, vor0 de regelbundna bidragen till tidningen tre artiklar hvarje vecka.
Under en resa som hon nämde sonimar gjorde till Irland, skref hon ungefär hvarannan dag ett bref till Daib News om tillstandet derstades, dock anonymt, enligt bruket inom clen engelska tidningsverlclen.
Hennes ledare om tillståndet i Irland väckte stor uppmärksamhet, och redaktören anhöll att hon ännu oftare matte lemna bidrag till tidningen.
Ar 1855 skref hon i medeltal fyra artiklar i veckan, och kort derefter steg antalet till sex - en i hvarje tidningsnummer.
Afven i andra tidningar inflöto bidrag af hennes raska penna.
Och få skulle väl ha tilltrott en qvinlig skribent dessa sakrika anföranden i politi- ken för dagen.
I början af år I 855 blef hennes helsa emellertid så svag, att hon måste resa till London för att rådfraga läkare.
Sjukdo- men var af allvarsam beskaffenhet, och man sade henne att det fans föga hopp om ett tillfrisknande.
Hon fördes åter hem och började nu pa hvad hon trodde vara det sista arbete hon skulle komma att lagga hand vid, sin sjalfbiografi, ämnad att utgifvas strax efter hennes död.
Endast under de få manader hon höll på med detta arbete, upphörde hoii med sina regelbundna ledare för Daily Nea~s.
Ty hennes arbetskraft var ännu långt ifrån bruten, och hennes intresse för dagens offentliga lif förblef oförminskadt anda till det sista.
Hon njöt på ålderdomen af ett oberoende och en huslig trefnad, som under hennes ungdoms strafsamma %r aldrig kommit henne till del.
Hon var god emot fattiga och innerligt afhillen af sin omgif- ning.
Hennes ekonomiska stallning var icke lysande, och hon hade alltid, då det rörde ekononiiska fördelar, visat en viss liknöjdhet; dess- utom såg hon aldrig på penningar när det var en sak hon ville främja, men hon led ingen brist, och i dotters ställe vistades hos henne en systerdotter, som egnade henne all möjlig v %rd.
Ar 1873 erbjöds hon ännu en g h g en af civillistans pensioner.
Det var Gladstone som gjorde anbudet ..
Men liksom förra gangen afböjde hon, emedan, sade hon, hon icke ville att drottningen och hennes premierminister skulle ådraga sig klander för att ha lemnat understöd åt ' en fritänkare.
Den 27 juni 1876 utandades Harriet Martilleau, lugnt och titan synliga tecken till smärta, sin sista suck.
Hon var da sjuttiofyra %r ganimal, och döden kom som en efterlängtad och välbehöflig hvila efter ett lif, som varit en enda lang arbetsdag - icke i det nödtvungna arbete, hvilket bares ovilligt som ett ok, utan i den härdade och sjalfständiga människoandens frivilliga och oppna strafvan för hvad den anser sant och rätt.
Ofver hela hennes lifsgerning lag iiilgot af det som kännetecknar publicistens verksamhet, detta, att styrkan uteslutande koncentrerats i förmigan att fatta och leda de strömningar, som just i dag satta sinnena i rörelse och att i dessa strömningar göra sin individuela insats.
Det ligger i allt sådant arbetes natur, att det lätt föraldras; och om vi några tiotal af %r efteråt genomläsa det, som p % sin tid ryckte med sig tusentals läsare, skall det milhända förefalla oss helt matt, och detta nästan mer i den man det varit verksamt, ty det fins intet af spänningen qvar sedan segern ar vunnen, och det förefaller som en absurditet att höra n %gon kämpa med så ifriga ord för en sak som erkännes af alla.
Vill man bedöma ett sådant skriftställarskaps betydelse, måste man derför icke fästa sig allenast vid detta själft, utan se ut deröfver och fästa sin blick på de resultat det åvägabragt.