Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Re hade dermed icke medgifvit, att de tillerkännt dessa två Stånds mening giltighet i den syftning, jag tycktes vilja tilläga detta ord, utan vore denna mening i det underdåniga rådslaget åberopad, såsom ett ytterligare stöd för Svarandernes på andra skäl grundade förmenande, att partiell verkställighet af Rikets Ständers , beslut i frågan ej kunde äga rum; och hvar funnes det väl Konungens Rådgifvare förbudet att i sina rådslag inför Konungen omnämna kända förhållanden?
Vöre det ej deremot, i fall dessa kunde inverka på frågans afgörande, en pligt att framhålla dem?
Hvarken hade Konstitutions-utskottet eller jag åberopat, emot hvilken § i grundlagen skulle vara af Svaranderna feladt medelst omförmälandet af nämnde två Stånds mening; och någon sådan § stöde så mycket mindre att finna, som det omöjligen kunde vara ett lagbrott att framställa en upplysning.
Fortfarande trodde Svaranderne, att någon anledning till åtal inför Riksrätt ej förefunnits, samt hemställde, att Rätten ock måtte förklara, att till åtalet saknats fog.
I detta skick öfverlemnades målet till Riksrättens pröfning; och dess dom, gifven den 9 Juni 1854, blef af det innehåll, enligt flesta rösterna, att då Åklagaren uti sitt slutpåstående förklarat icke allenast, att de åtal, som till följd af Rikets Ständers Konstitutions-utskotts remiss blifvit emot åtskilliga Ledamöter af Konungens Statsråd anstäldt, icke ginge derpå ut, att uti det öfverklagade dröjsmålet med införande af den beslutade förändringen i sättet för grundskatternes utgörande skulle innefattas kränkning af svenska folkets rätt att sig sjelft beskatta, eller öfverträdelse vara tillstyrkt af de paragrafer i Regeringsformen, enligt hvilka beskattningsrätten är lölket och dess representanter förbehållen, utan ock att den anmärkta uraktlåtenheten att för utväljande af Bondeståndets, deputerade vid markegångssättningarne tillvägabringa den ändring, som för den nya anstalten erfordrades, icke vore att anse såsom lagöfverträdelse, för hvilken åtal inför Riksrätt kunde äga rum, funne Riksrätten all fråga i dessa delar förfalla.
Vidkommande äler Åklagarens fullföljda talan i afseende å den grundlags-öfverträdelse, , som han ansett vara tili åtal hänvisad, bestående deruti, att Rikets Ständers till Kongl. Majit den 20 Augusti 1851 aflåtne underdåniga skrifvelse rörande de uti ordinarie hemmansräntan ingående persedlars omsättning och förenkling m. m. blifvit af Konungens Rådgifvare grundlagsvidrigt förstådd och för Kongl. Majit framställd, enär afseende dervid vore fästadt på ett af Ridderskapet och Adeln samt Presteståndet vid ärendets afgörande gjordt, men i den underdåniga skrifvelsen icke intaget förklarande, att nämnde tvenne Riksstånds beslut, hvarigenom Rikets Ständers Statsutskotts utlåtande i ämnet blifvit bifallet, gällde Utskottets tillstyrkande och förslag såsom ett oskiljaktigt helt, så att en punkt ej kunde från den andra lösryckas, utan att i följd deraf de båda Ståndens lemnade bifall till öfriga delar förfölle, samt att Konungens Rådgifvare sålunda tillerkänt giltighet åt tvenne Riksstånds beslut, hvilka innefattat ett af öfriga Stånden icke bifallet tillägg till det samfällda beslut, som genom Rikets Ständers skrifvelse Kongl. Majit meddelades; så alldenstund Regeringsformen den 6 Juni 1809 uti 106 § icke allenast bestämde, huru i der förutsatta fall Konstitutipnsutskottet äger ställa Ledamöter af Statsrådet under åtal inför Riksrätt, utan ock stadgade, att Statsråds-Ledamot, som kan finnas hafva, på sätt omförmäldt är, gjort sig till ansvar skyldig, bör af Riksrätt dömas efter allmän lag och den särskilda författning, som till bestämmande af sådant ansvar utaf Konungen och Rikets Ständer fastställd blefve; och i sammanhang härmed en sådan särskild författning benämnd Ansvarighetslag, den 10 Febr. 1810 blifvit utfärdad, som enligt öfverskriften utgjorde den lag, hvarefter Ledamot af Statsrådet, Föredragande samt den Embetsman, Konungen allmän befattning med kommandomål uppdragit, skola för embetsförseelser dömas, hvilken Ansvarighetslag uti särskilda paragrafer uppräknade och bestämde de grundlagsbud, för öfverträdelse hvaraf Riksrätten må döma till ansvar, som tillika funnes utsatt för hvarje fall, antingen uttryckligen eller genom hänvisning till allmänna lagen, äfvensom samma Ansvarighetslag uti 5 | 2 punkten och uti 8 § innehölle den föreskrift, att om genom lagstridigt förhållande af Statsråds Ledamot eller Föredragande, nå gon lede skada till lif, personlig frihet, ära eller egendom, sådan Embetsman derför borde dessutom straffas, på sätt allmänna lagen i 1 Kap. 12 § Rättegångsbalken stadgar för domare,
som fäller vrång dom; hvaremot 6 § af Ansvarighetslagen förmådde, att om Statsråds Ledamot eller Konungens Rådgifvare i kommandomål uraktläte att öfriga dem i grundlagen uttryckligen föreskrifna, men i Ansvarighetslagen icke särskildt uppräknade pligter och föreskrifter iakttaga och fullgöra, det ankomme på Rikets Ständer att hos Konungen göra sådan anmälan, hvartill 107 § Regeringsformen dem berättigade, med iakttagande af de vilkor, samma paragraf i dess sednare moment innehåller; fördenskull och som af dessa stadganden i Regeringsformen och Ansvarighetslagen, med hvarandra jemförda, uppenbart vore, att fråga om förment öfverträdelse af grundlag icke kunde komma under hufvudsaklig pröfning hos Riksrätt i andra händelser, än der, om öfverträdelse skulle hafva ägt ruin, Riksrätt må kunna i enlighet med Ansvarighetslagen fälla till ansvar; alltså och emedan Åklagaren icke gittat åberopa någon paragraf i Regeringsformen, hvilken Statsrådets nu tilltalade Ledamöter vid ifrågavarande ärendes behandling skulle hafva öfverträdt eller uraktlåtit iakttaga, eller hänvisa^ till något stadgande i Ansvarighetslagen, som å den förmenta grundlagsöfverträdelsen vore tillämpligt; ty pröfvade Riksrätten rättvist det i målet fullföljda åtal att ogilla.
Ordet ogilla har i konstspråket icke den bemärkelse, hvari det här tages.
Riksrätten har leirmat åtalet utan pröfning; och sådant kallas icke att ogilla det.
Men det slags' ogillande eller formella förkastande af åtalet, som domen innehåller, härrörer icke från något i svensk lag kändt hinder för dess pröfvaride.
Borde åtalet icke gillas; så tror jag, att dét borde i sjelfva verket (i ordets rätta bemärkelse) ogillas; och hvarföre detta icke skedde, är det, hvarpå jag vill utbedja mig de sakkunnigas uppmärksamhet.
Misslyckas jag icke i min framställning; så bör ämnet för hvarje tänkande blifva klart. — 12 — Riksrättens dom utgår från två hufvudsatser, hvilka gälla Iifsfrågor i vår lagskipning.
Ren ena är, att öfverträdelse af grundlag, tillvitad Konungens Rådgifvare, icke kan komma under hufvudsaklig pröfning i andra händelser, än der Ansvarighetslagen kan tillämpas; Och sådant derföre, att 6 § af samma lag förmår, det endast öfverträdelser af de i denna lag särskildt uppräknade pligter och föreskrifter skola vara underkastade åtal inför Riksrätt emot Konungens Rådgifvare, men de icke der uppräknade ej kunna annorlunda, än efter 107 § i Regeringsformen behandlas.
I Ansvarighetslagen uppräknas icke de grundlagarnes och andra lagars föreskrifter, som handla om befordringsärenden.
Om således Konungen, emot Regeringsformens 2.8 §, skulle nämna utländningar till alla Rikets tjenster, elier gifva civila och domare embeten åt andra än dem, som vore af den rena evangeliska läran; eller bortgifva sådana tjenster, till hvilka förslag böra upprättas, utan att förslag blifvit upprättade; och ingen föreställning häremot af Konungens Rådgifvare gjordes; så skulle, enligt Riksrättens mening, ett sådant förfarande ej kunna inför Riksrätt åtalas.
Om emot 29 §, till Erkebiskop och Biskopar utnämndes andre, än en af de tre, som föreslagne blifvit; örn, emot 30 §, ej blott regala pastorater, utan äfven konsistoriella gäll finge sina Kyrkoherdar af Konungen tillsatta; om föreskriften i 31 §, att städernes Borgerskap skola äga till Borgmästaretjenster föreslå frenne behöriga män, och Konungen utnämna en af dem, samt att på lika sätt skall förhållas med Rådmans- och Ma'gistrats-sekreteraretjensterna i Stockholm, icke åtlyddes, och på förslagen intet afseende gjordes; Om domare och alle de tjenstemän, som enligt 36 § ej lagligen kunna utan medelst ransakning och dom från sina sysslor afsättas, eller utan egen ansökan flyttas, dock blefve af Konungen utan ransakning och dom afsatte eller till andra tjenster utan egna ansökningar flyttade; Om Konungens Rådgifvare tillstyrkte allt detta, i stället att deremot göra föreställningar; så skulle dock, enligt Riksrättens mening, öfverträdelserne af så vigtiga grundlagsbud icke kunna lagligen bestraffas, emedan ingen af omförrnälte paragrafer uppräknas i Ansvarighetslagen.
Der uppräknas ej heller den paragraf i Regeringsformen (den 87:de) som är bestämd att skydda svenska folkets rätt till deltagande i allmän civil och kriminal lags stiftande och upphäfvande.
Om nu Konungen, på sina Rådgifvares tillstyrkan, företoge Sig att, utan Rikets Ständers samtycke, utfärda nya civil- och kriminallagar, och sålunda försökte beröfva Ständerna denna vigtiga det af deras makt; så skulle, efter Riksrättens lagtolkning, något lagligt ansvar för tillstyrkandet af en sådan grundlagens och folkmaktens kränkning ej kunna Konungens Rådgifvare ådömas.
Likaså skulle det, efter denna lagtolkning, aflöpa strafflöst, om Regeringsformens 75 § öfverträddes genom utfärdande af en förordning, som föreskrefve sättet för utväljande af Riksståndens deputerade vid markegångssättning, och sålunda betoge hvarje Riksstånd rättigheten att om detta valsätt förordna.
Ja, äfven den i 65 § af samma grundlag gifna uttryckliga föreskrift, att Statsrådets Ledamöter äro ansvarige, om de låta statens medel annorlunda användas, än af Ständerna faststäldt blifvit, utan att till protokollet föreställningar deremot göra, skulle blifva kraftlös och utan betydelse, emedan ej heller denna § är i Ansvarighetslagen uppräknad.
Afven 114 §, ståndspriyilegiernes skydd, skulle af samma skäl kunna strafflöst förnärmas.
Svårligen lärer någon finna troligt, att med lagens mening skulle öfverensstämma en sådan ansvarslöshet, der laglig ansvarighet likväl ostridigt är allmän regel.
Och till den gräns för ansvarigheten, hvarifrån en sådan lagens meningslöshet skulle uppkomma, gifves åtminstone ingen anledning i den § af Regeringsformen, från hvars jemförande med Ansvarighetslagen Riksrätten hämtat domskäl.
Ty Regeringsformen på det åberopade stället, 106 §, bjuder, att Konungens Rådgifvare, tilltalade för öfverträdelse af grundlag eller allmän lag, skola af Riksrätten dömas efter allmän lag och den särskilda författning
(Ansvarighetslagen), som till bestämmande af sådant ansvar blefve af Konung och Ständer fastställd.
Om nu likväl intet ansvar efter allmän lag, utan endast efter Ansvarighetslagen, skulle kunna af Riksrätt Konungens Rådgifvare ådömas; så vore det anförda .stadgandet i Regeringsformen ändradt; och fråga är, orri detta kan hafva skett genom den af Riksrätten åberopade hänvis - — 13 — ning i Ansvarighetslagens 6 §, att der Konungens Rådgifvare underlåter att iakttaga och fullgöra de öfriga dem i grundlagen uttryckligen föreskrifna, men i Ansvarighetslagen icke särskildt uppräknade pligter och föreskrifter, deKankomrner på Rikets Ständer att hos Konungen göra sådan anmälan, hvartill 107 § af Regeringsformen dem berättigar.
Först och främst inhämtar man af inledningen till sjelfva Ansvarighetslagen, att Konungens Rådgifvare skola för sina rådslag och gerningar, i och för deras embeten, vara Konungen och Rikets Ständer ansvarige, på sätt Regeringsformen utstakar och i Ansvarighetslagen stadgas — således icke blott »på sätt i Ansvarighetslagen stadgas», utan ock »på sätt Regeringsformen utstakar» — således ingalunda med upphäfvande af något Regeringsformens hud.
Men ett, ännu kraftigare bevis, att ingen ändring i Regeringsformen skett genom Ansvarighetslagen, är att ingen sådan ändring kunnat ske; och att ingen giltig förklaring öfver Regeringsformens mening kan hämtas från' dess jemförande med Ansvarighetslagen, bevisas med hvad som är stadgadt om sättet för grundlags förklarande* Att nu Regeringsformen, såsom grundlag, hvarken kan ändras eller förklaras genom annan lag, det följer af sättet för grundlags stiftande och förklarande; och detta sätt är stadgadt uti Regeringsformens 81 och 83 §§, hvilka bjuda, att ingen ändring i grundlagarne kan ske vid samma riksdag, då fråga derom väckes, utan först vid den nästföljande; att all förändring i dessa lagar måste vara bifallen af Konungen och alla fyra Riksstånden, samt att ej någon för framtiden gällande förklaring af grundlagarna må stadgas, utan på det sätt, som vid ändringar i dem iakttagas bör.
Häraf följer, att sedan Regeringsformen vid 1809 års riksdag var antagen, ej någon ändring i denna grundlag vid samma riksdag kunde ske; att redan derföre ingen sådan ändring kunde tillkomma genom en lag (Ansvarighetslagen) som stiftades vid samma, riksdag, den 10 Februari 1810; att ej heller genom denna lag eller vid samma riksdag någon förklaring af Regeringsformen kan vara meddelad, samt att dessutom Ansvarighetslagen, så länge den stiftas i den ordning, sorn nu skett, eller densamma som gäller för stiftande af allmän civil-, kriminal- och kyrkolag, aldrig kan komma att innebära någon gällande ändring eller förklaring af Regeringsform eller annan grundlag.
Jag kan således icke frångå den tankan, att Regeringsformens 106 §, sådan den i samma grundlag ännu oförändrad finnes, måste gälla, samt att det är i enlighet med dess innehåll, som Ansvarighetslagens stadganden måste förstås och tillämpas, men ingalunda tvertom.
Då nu Regeringsformens 106 § innehåller, att Konungens Rådgifvare för embetstid skola dömas efter allmän lag samt den särskilda Ansvarighetslagen, men icke efter denna senare allena; kan jag ej annat finna, än att den af Riksrätten antagna mening, enligt hvilken ingen annan lag än Ansvarighetslagen finge tillämpas för sådana embetsfel, saknar laglig grund, och att för öfrigt hvad 6 § af nämnde lag innehåller om tillämpning af Regeringsformens 107 § på de i ansvarighetslagen icke uppräknade uraktlåtanden att iakttaga grundlagens föreskrifter, hvarken må anses åsyfta upphäfvande af Regeringsformens genom 106 § gifna stadgande i ämnet, eller befinnes aflättadt i ordalag, som med en för sådan afsigt erforderlig bestämdhet uttrycka den mening, att endast den i 107 § åt Rikets
Ständer förbehållna aninälningsrätt'vore användbar på de i Ansvarighetslagen icke uppräknade fall.
Imellertid uppkommer häraf äfven den följd, att om, vid ett åtal emot Konungens Rådgifvare, intet stadgande i Ansvarighetslagen kari åberopas, och grundlag likväl är öfverträdd, man då bör kunna i allmän lag finna det ansvar, hvarmed en sådan öfverträdelse skall beläggas.
Att i allmän lag träffa lämpligt ansvar för alla de grundlagsöfverträdelser, jag här ofvan anmärkt, såsom icke uppräknade i Ansvarighetslagen, kan onekligen blifva brydsamt; men svårigheten blir dock icke större, än vid åtal för månget annat fel, begånget af tjensteman, och för hvilket, när han finnes hafva öfverträdt lag, han icke undslipper ansvar derföre, att ansvaret för detta fel ej är i lag utsatt.
Det kan icke nekas, att sådant vittnar om en ofulländad lagstiftning; men den, som sålunda tili ansvar fälles, må derföre icke klaga öfver rättlöshet, endast han genom lag är underrättad, att straff väntar honom för det lagbrott, han begår; — och detta är förhållandet med Konungens Rådgifvare, då Regeringsformen förkunnat dem, att de för all öfverträdelse af grundlag eller allmän lag skola af Riksrätt dömas till — 14 — ansvar efter allmän lag och den för dem särskildt utfärdade ansvarighetslag.
Af denna sistnämnda, hvilken ofelbart mäste innehålla de förbrytelser, som för svårast anses, bör härvid den upplysning hämtas, att de uti samma lag ej uppräknade förseelser icke kunna vara högre ansvar underkastade, utan heldre böra lindrigare bestraffas, än de, för hvilka påföljden är i Ansvarighetslagen utsatt.
Men hurti än härmed må vara, och felaktigheterne må till och med i öfrigt lemnäs obestraffade, emedan man i allmän lag ej finner lämpligt ansvar; så qvarstår dock alltid för deras straffbarhet ett bevis,.. hvilket ensamt är tillräckligt att afgöra frågan, huruvida de äro laga åtal underkastade.
Afven vid de i Ansvarighetslagen icke uppräknade öfverträdelser af Regeringsformen måste förutsättas underlåtenhet af den föredragande att vägra kontrasignation, enär Konungens beslut dessförutan ej kunnat utfärdas; och för hvarje sådan underlåtenhet är ansvar bestämdt i Ansvarighetslagens 8 §.
Då nu detta gäller ej allenast om de uppräknade, utan om alla de fall, der Konungens beslut strida emot Regeringsformens bokstatliga föreskrift; är således genom sjelfva Ansvarighetslagen bekräftadt, att ej blott de der uppräknade, utan ock alla andra öfverträdelser af Regeringsformen, begångna af Konungens föredragande Rådgifvare, kunna inför Riksrätt åtalas och dömas, hvilket dock, lika litet vore händelsen, när en föredragande, som när en annan Konungens rådgifvare förbrutit sig mot någon af de i Ansvarighetslagen icke uppräknade grundlagsparagrafer, derest Ansvarighetslagen borde så förstås, att endast de der upptagna fall kunde mot dessa rådgifvare åtalas.
Så mycket om första grundsatsen för Riksrättens dom.
Den andra är den, att i mål af förevarande" art intet ansvar kan af Riksrätt ådömas, om ej åklagaren gittat åberopa någon § i Regeringsformen, hvilken den tilltalade öfverträdt, eller hänvisa till något stadgande i Ansvarighetslagen, som å öfverträdelsen är tillämpligt.
Det är den ackusatoriska proceduren i dess högsta renhet; och det gäller således att veta, hvad grund denna har i svensk lag.
Vid tryckfrihetsmåls behandling förutsättes, att den lag, mot hvilken brott påstås vara begånget, mäste af åklagaren uppgifvas, emedan nämnden, sorn skall afgöra saken, har att rösta endast med ja eller nej öfver frågan, om den åtalade skriften är »brottslig efter det lagens rum, åklagaren åberopat».
Lagens grund är nemligen, att åtalets föremål icke på annat sätt kan bestämmas, enär de åtalade ordalagens brottslighet kunde af nämndens Ledamöter olika förstås, om endast dessa ordalag uppgåfves.
Till åtalet hörer då, att den i dem anmärkta brottslighet, hvars bestraffande yrkas, måste angifvas genom åberopande af det lagrum, hvilket om sådan brottslighet handlar.
Men om denna speciella föreskrift funnits nödig i tryckfrihetsmål; så är väl icke genom ett sådant specialstadgande brottmålsproceduren i allmänhet förändrad; och då veterligen ingen dylik specialföreskrift för rättegången vid Riksrätt finnes; lärer väl der ingen annan, än allmän rättegångsordning, kunna gälla.
Men efter allmän svensk rättegångsordning vid domstolar af första instants, hafva säkerligen aldrig brottmål blifvit så behandlade, som nu hos Riksrätten skett.
Jag är oviss, huruvida denna method i all sin stränghet någonstädes varit allmänt följd.
Säkrare synes det, att den icke är nyttig.
Anledningarne hvarföre den kan hafva blifvit påtänkt eller antagen må vära hvilka som helst, och afsigterna må kunna dermed befrämjas eller ej; så mycket synes åtminstone vara uppenbart, att rättvisa mot den tilltalade och dess vedersakare dermed icke befrämjas.
Till detta ändamål kan det visst icke bidraga, eller eljest till någon ting gagna, att den brottsliga (såsom brottslig angifna) handlingen ej skall få af domaren tagas i fullständigt betraktande, och efter sin verkliga halt hänföras till den strafflag, hvaraf den rätteligen träffas.
Att denna fria pröfning skall fråntagas domaren, af hvars rättsinnighet och upplysning rättvisan dock förväntas, och samma pröfning i stället läggas i en åklagares händer, det tjenar endast 'att göra domarens öfverlägsenhet onyttig, och att derigenom esomoftast låta den skyldige gå fri, emedan åklagaren .ej råkat åberopa rätt lagställe.
Alen härmed sker ju icke rättvisa, huru högtidliga förhandlingar man än må anställa, och hvad uppseende de än må göra; rättskänslan saras; allmän förargelse är frukten.
I de läll, der rättigheten tili åtal är förbehållen åt någon viss myndighet eller korporation, som dock icke sjelf, utan genom ombud utförer sin talan, inåste det visserligen också — 15 — vara denna hufvudman förbehållet att bestämma åtalets föremål, eller hvad som heter målets rubrik.
Från den instruktion, som hufvudmannen härutinnan gifver, får hvarken hans ombud eller domaren afvika, emedan ingen annan förbrytelse här kan åtalas eller bestraffas, än den, som af åklagande myndigheten blifvit till beifran hänvisad.
Men till ett brottmåls rubricerande (när detta icke är tryckfrihetsmål) behöfves icke, att den lag åberopas, mot hvilken brott skall vara begånget, eller det straff påyrkas, som på brottet bör följa. 1 annan svensk lag än Tryckfrihetsförordningen finnes härom ingen föreskrift.
Vid ett åtal, sådant som det förevarande, måste således Konstitutions-utskottets (den åklagande myndighetens) remiss noga följas, så att hvarken mer eller mindre, än hvad den innehåller, kommer under domarens pröfning.
Upptages i denna remiss icke bestämdt, hvari det åtalade embetsfelet skall bestå; då saknas ock allt bestämdt föremål för dom; bristen kan ej ersättas, och det obestämda åtalet kan af domstolen icke upptagas.
Hela rättegången är då omöjlig, med mindre någon annan, än den åklagande myndigheten, hvilken ensam dertill äger makt, skulle afhjelpa bristen genom bestämmande af sjelfva brottet (eller felet) som vore åtalets föremål.
Så snart deremot detta föremål är bestämdt, kan åtalet säkerligen icke derföre förkastas att hvarken i remissen uppgifves eller af åklagaren åberopas de Jagbud, mot hvilka fel skall vara begånget, och det ansvar, som derföre yrkas.
Ty något intrång på den åklagande myndighetens område sker icke derigenom, att på det af benne framlagda ämne för åtal tillämpas den lag, som domaren, med eller utan åklagarens anvisning, finner vara lämplig.
Hvad som kan vinnas genom den ytterligare renheten i det ackusatoriska förfarandet, består icke uti något försäkrande af laglig rätt, vare sig åt kärande eller svarande, då denna rätt redan är fullt försäkrad genom bestämningen af åtalets föremål, och icke förnärmas genom straffets utsättande efter lag; utan den ledsama vinsten består deruti att, såsom nu ock inträffat, den tilltalade kan gå fri, utan att vara i ordets sanna mening frikänd, d. v. s. utan att den åtalade handlingens brottslighet eller ostrafflighet blifvit efter lag pröfvad.
Huruvida en lag finnes, som genom handlingen blifvit öfverträdd, eller en lag, hvarefter öfverträdelsen är straffbar, derom anställes hos domaren ingen undersökning.
Har åklagaren åberopat ingen lag; så företages ingen pröfning, utan åtalet förkastas obesedt ehvad brottet är uppenbarligen verkligt eller uppenbarligen diktadt.
Har åter af åklagaren blifvit åberopad en lag, hvarefter lian ansåge handlingen brottslig, men domaren finner denna lag icke vara den, som verkligen blifvit öfverträdd; så lemnäs den tilltalade ostraffad, änskönt en annan lag finnes och ligger aldrig så handgriplig för ögonen, efter hvilken brottet borde straffas.
Sättet är godt, om man önskar, att den brottslige må, så vidt möjligt är, frikännas.
För den oskyldige är det deremot icke godt, så vida lian önskar sig domarens vitsord, ej derom att åklagaren, misstagit sig på lagrum, eller ej funnit något att åberopa, utan derom, att någon öfverträdelse af lag icke ägt rum, och den tilltalade således äger njuta sin oskuld till godo.
För samhället är den ackusatoriska renheten ej heller gagnelig, så vida det gagnar samhället, å ena sidan att brottslingar lagligen straffas, i stället att genom, Jagknep (cbicanes) undslippa rättvisan, och å den andra, att med de sålunda undsluppne icke förblandas de verkligen saklöse, som blifvit utan fog angripne och äro berättigade om oj till upprättelse, åtminstone till vitsord om sin skuldfrihet.
Domarens börda lättas imedlertid genom det rent ackusatoriska förfarandet.
Med sakens hela moraliska hält får han-föga befattning, och domen är vida mindre tillgänglig för allmänna omdömet, när hela frågan rörer ett lagställes rätta eller felaktiga tillämpning, hvarom allmänheten, äfven den eljest bildade,-sällan ijågot Förstår, än när domarens befattning gäller hela frågan om brott eller oskuld i sjelfva handlingens halt, efter hvad lag det vara må.