Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Det skulle blifva bättre, när de väl voro gifta, det sade hon sig — och det blef det ju också — men det gick, som det alltid går, att hustruns anhöriga få största och bä- sta platsen i de ungas hem.
Gunnar älskade modren fortfarande och framhöll henne alltid som ett mönster för qvinnor, besökte henne också ofta, men al- drig blef det som förr — hans tankar och intressen voro ej längre hos henne annat än på besök, de också — aldrig stadigvarande — aldrig hennes som förr — och det kände hon.
Hans hustru och barn besökte henne också; men hon hade en gång ofrivilligt hört dessa ord: » Nej, nu var det så länge se ' n vi va ' hos farmor — det går aldrig an, vi måste nödvändigt gå dit », och de der orden, yttrade utan någon ond mening, glömdes ändock al- drig.
Å t barnen hade hon ständigt godsaker eller leksaker — men det var j u noga räk- nadt ett sorts mutningssystem — de höllo af henne, men aldrig så att det tillfredsställde hennes lidelsefulla kraf på kärlek, och ^mor- mor » — aldrig hörde hon talas om annat än » mormor », och det skar henne in i själen.
Hon var gammal nu, hade sålt sin atelier och egde nog för att lefva af — men hur tomt och ensamt var det ej, att ingen be- höfde henne!
Alla hans barn höll hon med sockor och strumpor, men hur många kärliga tankar hon stickade in deruti, visste ingen.
Sin sonhustru kom hon aldrig nära hur hon än försökte, hur hon än böjde sig för henne; men förhållandet dem emellan var godt, fast mera artigt och hänsynsfullt än kärligt.
Hon gjorde sonen lycklig, skötte sitt hus oeh uppfostrade sina barn med förstånd — hvad kunde man mera begära?
» Jag är oförnöjd, orimlig, otacksam », sade hon sig mer än en gång, när hon ännu på gamla dagar, då hon bort vara jeniu oeh lugn till sinnes, kände det så bittert att ej hafva första — nej, icke ens andra eller tredje plat- sen i sonens hjerta, eller sårades af ord och småsaker, som ej voro värda att fästa sig vid.
Det hände också, att hon ej kunde beherr- ska sig, och att det syntes på hennes rörliga ansigte, när hon var olycklig eller missnöjd — man hade fördrag med » gamla farmor », ehuru man fann henne orimlig, och barnen fingo förmaningar att vara tysta och snälla, tänka innan de talade och så vidare — men förtroligheten minskades, och denna synbara hänsynsfullhet blef värre än allt annat.
Hon var en lycklig qvinna — borde vara vara det — det kände hon — men ännu, då hon var nära grafven, och behöfde frid med sig sjelf och verlden, hade hon ej öfver- vunnit det der felet — som slumrat i så många år af brist på anledning — svartsju- kan, som bodde innerst i hjertat, men aldrig kom till utbrott — inte derför att det var orätt, utan af fruktan att hon skulle förlora allt.
Hon blef mycket gammal och hade bara en önskan — den att få dö.
Öfver det lif- liga sinnet, det varma hjertat hade fallit ål- derdomens slöhet och kyla — det var just ingenting, som intresserade henne nu mera — men ännu strålade hennes ansigte upp, ännu kom det värme och glans i de trötta ögonen, när hon såg honom, hans hustru eller hans barn, ty nu — nu var allt, som skiljt dem, glömdt — nu fordrade hon intet, bara gaf och hoppades — » det första var redan för- gånget ».
; När hon var död och jordad, skulle hem- met upplösas.
Hur vemodsfullt att se och vidröra alla dessa småting, som tillhört henne, och rörande också att se, huru väl ordnadt allt var, som hade hon hvarje dag väntat att blifva hädankallad.
Bundtvis — numrerade — månad efter månad — lågo hans bref, skrifna då han låg vid akademien, liksom ock hans betygsböcker från skoltiden och några leksaker han be- gagnat dessförinnan.
För henne hade allt detta varit liksom milstolpar under en lång resa.
Det kändes alltsammans igen, sedan han be- traktat det, med ej så liten rörelse; men också med ett till hälften medlidsamt löje, öfver att hon varit så barnslig.
Längst in i en låda — gömda eller glömda — lågo några lösa blad — en dagboksanteckning —
tlttii ske å närmaste postanstait. — Bidrag från alla områden för qvlnllg verksamhet mottagas med tacksamhet.
Endast en sida af papperet bör många år gammal — ja, förskrifvande sig från den första sommar, han besökte sitt hem efter att hafva lemnat det i och för stu- dierna.
Han stod med armen om sin hustrus lif, och hon stödde sig mot honom, medan de läste dessa nötta blad — vittnesbörd om förgångna tiden.
Hvilka obetydligheter, hvilka smådetaljer — och hur rörande just derigenom!
Intet, som röjde den begåfvade qvinnan — allt der- emot den älskande — och hur var ej hvarje ögonblick af denna tid vägdt på kärlekens guldvåg — allt från första ögonblicket, då hon möter honom vid jernvägsstationen, tills den dag han reste — ty då voro också au- teckningarne slut.
— Men upptecknade voro de alla dessa stunder, då hon samtalat med honom, antingen sittande vid hans bädd om aftonen, eller nere i hvardagsrummet — an- tecknadt, att han hjelpte henne att retouchera några fotografier, bar hennes sjal, då ' de pro- menerade, tyckte om den eller den maträtten, hon lagat, sagt de eller de vänliga orden — och slutet var tack och lof till Herren, öfver att sonen var sådan han var, och öfver denna lyckliga tid — den lyckligaste hon mindes sig hafva genomlefvat!
Detta grep honom!
Det kom tillbaka allt- sammans, så lefvande och varmt, och det kändes så svårt att ej få tacka henne ännu en gång — såsom aldrig förr.
» Du har endast gjort mig glädje, bara glädje », hade hon sagt så många gånger — men var det ej i alla fall hon som gifvit — alltid gifvit — och han som tagit emot.
Han grät som ett barn, och äfven i Mar- tinas ögon stodo tårar, då hon såg upp till honom och sade: » Gud gifve svärmor ännu lefde — nu först förstår jag henne! » » Kalla henne inte så », svarade han mild t, » hon var en mor för oss båda — ville åt- minstone vara det — hennes hela lif borde lärt oss hvad hon var — men man lär of- tast, då det är för sent att godtgöra. » Så är det älven!
Har man gjort sitt bä- sta, tycker man sig ändock hafva gjort för litet, när döden afklipper hvarje möjlighet till godtgörelse — och hur det är — alltid kunde man varit mera tålig, grannlaga och kärleksfull till och med emot en svärmor.
fången kanske ler åt denna rubrik och äg fattar ej, hvad som menas dermed.
Hur kan det att vara sjuk bli en konst?
Man måste lära sig att bära sjukdom och lidanden med tålamod och undergifvenhet, att icke förlora modet och att göra vården så lindrig som möjligt för ens anhöriga.
Dertill behöfves i sanning en god del sjelfbeherskning, och just denna felas tyvärr ofta helt och hållet den sjuka.
Hon jemrar sig och knotar öfver sitt tillstånd, an- ser sig för den mest beklagansvärda bland menniskor och gör derigenom sig sjelf och andra olyckliga.
Hur bedröfligt ter sig icke ett sådant hus, der en dylik sjuk finnes, och huru tungt är det ej för de anhöriga att bära det onda lynnets utbrott!
Det förefaller en förunderligt, när man på sjukbädden återser en menniska, hvilken man förr kände som god och glad, förvandlad till en knarrig egoist.
» Hvarför skall just jag drabbas af detta onda? » hör man ofta den i r- \ I L / | i \ J hl | \ | användas och marginal lemnas.
sjuka utropa.
Hvarför skulle då just du icke träffats deraf; har du så mycket bättre förtjenat?
Se dig om, öppna din själs ögon och du skall erkänna, hur ringa ditt eget lidande är emot allt det elände, som herrskar i verlden.
Vänd dina tankar bort ifrån ditt lidande, sök förströ dig genom uppbygglig läsning, bemöda dig att återvinna den sinnets glädtighet, som du förlorat, försök att vara undergifven och nöjd, och redan i detta skall du finna mycken lindring.
Genom själens herravälde öfver kroppen sättes gräns för sjukdomen; kroppen lider, men själen är frisk, och dess fasta vilja förhjelper till att utan klagan bära smärtorna.
I regel äro männen de, som först förlora tålamodet och hvilka äfven obetydliga smär- tor och en ringa opasslighet bringa ur jemn- vigt för lång tid.
Men äfven bland qvin- norna gifves det många, för hvilka begreppen » sjelfbeherskning » och » sjelfförsakelse » i li- dandet äro främmande.
D e lemna sitt lynne fria tyglar, gifva sig sina okufvade nerver i våld och tänka endast på sig sjelfva.
Kom- mer så om aftonen en sådan qvinnas make till sitt hem, då hör han intet annat än jem- mer och klagan, och man kan ej döma honom för strängt, om han på schweitzeriet söker förströelse från eländet i hemmet.
Öfven er derför, kära systrar, i tålamod och sjelfbe- herskning, lägg tygel på edra nerver, ty de låta sig tyglas och tämjas.
Edra lidanden skola då bli lättare att bära och eder sjuk- säng till välsignelse för er oeh ert hus!
En sjuk.
I julklappstiden.
(Ett ä p r o p o s.)
§ a, mina nådiga damer, nu står julen snart åter för dörren med thy åtföljande jul- kl appsfabrieeran de.
Julklappar!
Hvilken trolsk magt ligger ej uti detta ord!
Huru många glada och sorg- liga minnen uppväckas ej härigenom!
Jag hoppas dock, mina nådiga damer, att hos eder de glada minnena både förr innehaft oeh stän- digt skola intaga den mest framstående platsen.
En menniskas uppfinningsförmåga och hän- dighet bli väl aldrig så mycket tagna i anspråk som under denna brådskande tid.
Ja, brådskande tid — ty det är ju ingen rigtig julstämning, om man ej känner sig bafva rysligt mycket att iordningställa och afsluta, så att man få dagar före den vigtiga aftonen i all tysthet måste medgifva inför sig sjelf oeh möjligen äfven åtta å tio af sina alra intimaste väninnor, att man ej har ens den aflägsnaste aning om, huru man skulle kunna hinna med allting.
Med förtviflans mod tager man åter fatt i arbetet, sitter uppe om nätterna, dricker svart kaffe och måhända äfven — men detta alldeles oss emellan, mina damer — röker en mild, parfymerad cigarett, för att hålla sig vaken.
Resultatet blir ofta glänsande!
Angående en sak ville jag oändligt gerna söka att fä upplysning, huruledes nämligen det egentligen kan komma sig, att de julklappar, som ej hinna blifva färdiga utan bortskänkas med påskriften: » slutas under julen », i regel sällan nå till en fullbordan?
I sanning ett beaktansvärdt fenomen!
Att förfärdiga julpresenter nu för tiden for- drar lyckligtvis mindre tid än uti forna dagar.
De perlbroderade spjällsnören, dito linealer, klädesborstar och servetringar, den traditio- nela nattsäcken med » Lycklig resa » och ett ångande lokomotiv samt de välsignade tapisseri- tofflorna med de obligatoriska katt-, hund- eller hjorthufvudena höra väl snart till minnena från den gamla goda tiden.
Äfven de fasansfulla soffkuddarne och pal- larue med anskrämeliga frukt- och blomster- motiv på svart sefirgarnsbotten hafva lyckligtvis på de senare åren fört en aftynande tillvaro och hafva undanträngts af de lätta, eleganta atlas- och peluchekuddarne, som förfärdigas med föga arbete och till större effekt och komfort än de ofvannämde.
Sedan man nu funnit, att den sanna qvin- ligheten ej lider genom dess representanters handskande med andra skärande och spetsiga verktyg än tungan och nålen, har den förut rätt trånga » handarbetshorizonten » fått en be- tydlig utvidgning.
De vackra och stilfulla träsniderierna hafva ersatt perlbroderierna; och nog är det vida in- tressantare att förfärdiga ett bord, ett skrin, en ram, mera välkomna som gåfva än både spjällsnöret och larnpmattan.
Ett » bänkapjös », » stolegönne », » agedyna » eller flossaniatta tillverkas på mycket kortare tid uti en väfstol, än om man skulle göra ett till qvantiteten motsvarande antal korsstygn på stramalj.
Väfning, med förstånd idkad, är dessutom för helsan säkert nyttigare än den stillasittande böjningen öfver broderiet.
Många vackra och praktiska saker, draperier, dukar m. m. kunna med lätthet tillverkas uti den lilla prydliga väfstolen för hälften af den kostnad, som kräfves till nattsäck eller tofflor.
Hvika vackra majolika- fajans- och porslins- målningar stå icke nu uti er förmåga att fram- bringa, mina damer!
Uti detta på fantasimöbler och dekorations- artiklar så rika tidehvarf kan man med till- hjelp af några bitar atlas, brokad, gyllenläder och säckväf samt med användande af en färg- låda, vare sig olja eller gouache, frambringa de vackraste skärmar, som med effekt kunna pryda ens egen eller andras salonger.
Har ni dessutom någon gång befattat er med slöjd, måhända genomgått en kurs deri, så har ni här åter ett stort och tacksamt fält öppet för er julklappsverksamhet.
» Men våra händer », hör jag eder, mina nådiga damer, förgrymmade utbrista!
Bevars, påtagen handskar, när ni slöjda, och ingniden edra små händer om qvällarne med en blandning, bestående af \ glyeerin och § eau de Cologne, så lida de ingen skada hvar- ken af väfning, slöjd eller träsniderier eller dylikt » hårdt » arbete.
Det finnes ju också ett annat sätt att gå tillväga vid åstadkommandet af julklapparne, och det är att rent ut köpa dem färdiga; här- vidlag gifves emellertid en hel del anmärknin- gar både pro och contra, så att jag helst öfver- lemnar åt edra egna samveten, mina damer, att utreda denna fråga.
Nu har jag egentligen intet mera att tillägga.
Men bra lycklig vore jag, om dessa rader tjenat att uti någon mån förhindra allt för många tapisseri- och perltingestars inträde i verlden i form af » klappar » under den stun- dande julen.
Dolly Roon.
* $ * Qvinnan och skolan.
id det diskussionsmöte, som » föreningen för gift qvinnas eganderätt » härstädes den 19 dennes anordnat, hade hvad hufvud- staden eger af framskjuten qvinlig intelligens mycket talrikt mött.
Det gällde ock en fråga,
Manuskript, som ej antages till Införande, återsändes, sä vida porto bl- fogas.
hvilken helt naturligt bör ligga hvarje moder och uppfostrarinna varmt om hjertat.
Riksdagen ingick år 1887 till k. m:t med en skrifvelse, i hvilken betonades önskvärd- heten af en förändring i de gällande stadgarne derhän, att äfven qvinna skulle kunna in- väljas i skolråd.
Från regeringens sida har dock till datum intet gjorts dervid.
Intet borde väl emellertid vara naturligare och billigare, än att qvinnan — hvilkens ställning inom hemmet i regel för henne bar- nen närmare, ger henne en mera ingående insigt i de ungas själslif, än den husfadern, upptagen och distraherad af sina affärsbestyr, kan förvärfva sig — • äfven egde säte och ord i den nämd, som har till sin ansvarsfulla uppgift att öfvervaka hennes barns skolupp- fostran.
I våra svenska skolor meddelas för närvarande undervisning af 6,922 qvinnor mot 4,942 män — således i det närmaste 2,000 lärarinnor mera än lärare — men icke en qvinna har ännu fått plats i svenskt skolråd.
I en mängd frågor, som falla inom skol- rådets verkningskrets, synes det som om qvin- nan icke blott borde vara den mest intres- serade utan ock den mest kompetenta vid afgörandet.
Gäller det att öfvervaka barnens regelbundna skolgång (hvilken mångenstädes på landsbygden illa tillgodoses); gäller det önskningsmål angående särskildt flickornas uppfostran; gäller det ett rationelt ordnande af den qvinliga slöjd, som dess bättre allt mer vinner terräng i våra skolor — allestä- des borde väl qvinnans och moderns ord vara af största betydelse!
I Finland, i England, i Amerika ha sedan länge skolråden stått öppna äfven för qvin- nan; for en snar reform inom vår egen lag- stiftning i samma riktning uttalade de för- samlade sina varmaste sympatier.
Och det är klart för enhvar, som vill se saken i dess rätta ljus, att qvinnan här vidlag endast yrkar på sin obestridliga rättighet.
Fredrika Bremerförbundets samqväm.
i \ \ likhet med föregående år hade Fredrika Bremer- w&gt; förbundet anordnat sitt sedvanliga höstsamqväm i Frimurarelogens lokal.
Förväntningarne slogo icke felt.
Gästerna samlades redan kl. 7 e. m., och sedan den älskvärda värdinnan och hennes outtröttliga medhjelparinnor serverat teet, uppsteg professor Montelius å talarestolen och höll ett högst intressant och sakrikt föredrag om sin ridt till Tröja.
Derpå uppträdde en ung musikälskarinna och före- drog » Natthimlen » af Geijer, » Valsaria » ur » Romeo och Julia », samt » Folkvisa », arrang.
af I. Dannström.
Härefter följde » Gluntar », hvilka utfördes af tvänne af sällskapets manliga medlemmar, hvarefter » Ljusen », saga af H.
C. Anderssen, framsades af en af de unga damerna.
Stämningen var liflig, man drog sig in i små- rummen, der en liten utställning af träsniderier och porslinsmålningar var anordnad, och under samspråk och skämt förnyade man gamla bekantskaper, » ut- bytte åsigter », som det stått i bladens notiser.
När slutligen supén intagits, var man åter redo att fort- sätta med sången och diskussionerna bins emellan; med ett ord — man fann det hemtrefligt i den krets, som slutit sig kring Fredrika Bremers fana.
Bland deltagarna märktes, förutom förbundets öfriga styrande medlemmar,.
S. L-d Adelsparre, professor Beauchet med fru och professor Kovalewski.
Det hela bar en familjär prägel, och en hvar kände sig utan tvifvel fullt belåten med sin afton.
C. s.
I P \ I U I I M U IN Annonser mottagas endast mot kontant liqvld 1 förskott af 2 6 öre pr ».
spalt, petitrad (
Ingen annons införes under I krona Teater och musik.
Teatrarna.
Då detta nummer af Idun utkom- mer, har fröken Gina Oselio uppträdt både som Car- men i operan af samma namn och som Margareta- Helena i » Meflstofeles ».
Hvad Carmens roll beträf- far är fröken G:s uppfattning af den samma ej så obetydligt afvikande från hvad vi här förut varit vana att se.
Carmen blef här en hjertlös och vild kokett, och med denna uppfattning gjorde fröken O. rollen alltigenom konseqvent.
Hvad det vokala utförandet beträffar, måste det räknas till det allra bästa.
— I afton (onsdag) uppträder fröken O. som Margarata-Helena i » Meflstofeles », likaså på fredag.
Om måndag återupptages » Lohengrin » med hr Brun i titelrollen, och kort derefter gifves som den tolfte reprisen för innevarande säsong Beethovens storslagna opera » Fjdelio » med fru Carolina Ostberg i Leonoras parti.
Öfriga hufvudroller innehafvas af fru Edling samt hrr Strandberg och Nygren.
Nästföljande repris blir » Den stumma », i hvilken opera hr Hagman (förut anstäld vid Vasateatern) debuterar som Masaniello.
K. dramatiska teatern har till omvexling med » Ga- leotto », som fortfarande drager fulla hus, upptagit ett alldeles nytt program, bestående af trenne min- dre stycken.
Det första stycket » En hofsven », svenskt originalskådespel i 2 akter, är temligen löst hop- kommet och af föga värde.
Fru Rundbergs friska och hurtiga utförande af titelrollen torde dock komma att hålla skådespelet uppe någon tid.
Fru Fahlman gjorde hvad göras kunde af sin otacksamma roll som den polska adelsdamen Jadviga.
Hrr Palme, Thegerström och Orlengren fylde ganska väl sina platser som Gustaf I I Adolf, qvartermästaren A k e Tott och polacken Kramoiski.
Händelsen tilldrager sig utanför Riga år 1621.
De båda återstående styckena utgjordes af tvänne en-akts-lustspel.
Det första, » Ringarna » af Chr.
Boeck, var något uttänjdt, men för öfrigt ganska nätt.
Fröken Sandell gaf en Rn och älsklig bild af Anna Blicher, och fröken Ahlandcr väckte i den giftaslystna hushållerskans roll mycken munterhet.
Hrr Törnqvisl och Hillberg återgåfvo likaledes för- tjenstfullt sina resp. roller, den förre som den för- älskade fästmannen och den senare som en likaledes kär, men blyg och tafatt läkare.
Slutstycket, » Hjerterdam » af Max Bernstein, var onekligen det bästa på programmet.
Idén är vis- serligen ej alldeles ny, men stycket, som framställer en interiör ur ett äkta pars lif, är väl gjordt och er- håller derjemte ett utförande, särskildt hvad de båda hufvudrollerna beträffar, som säkerligen ganska länge kommer att hålla det på repertoaren.
Ella, fru Hartman, kommer under fund med, att hennes man Frans von Staff — hr Fredriksson — börjat ledsna vid det äktenskapliga hemlifvet och står i begrepp att begå ett snedsprång.
H o n beslutar emel- lertid att återvinna honom, men ej genom förebråel- ser eller tårar, utan genom ökad kärlek och älsk- värdhet.
Och nu utspinner sig samma afton, som hennes man står i begrepp att bege sig till den dam, som bedårat honom, en scen, i hvilken mannen ge- nom en tillkommande väns — hr Personne — obe- tänksamhet blottas.
Ella låtsas emellertid ej be- gripa någonting, utan visar sig vid det älskvärdaste lynne, så att, sedan vännen gått, hennes man ej alls känner sig hågad att gå bort, utan tvärt om tillstår allt för sin lilla hustru, hvarefter naturligtvis full- ständig försoning inträder.
— Hr Fredrikssons och fru Hartmans spel var alltigenom det allra bästa och framkallade äfven det lifligaste bifall.
Hr Per- sonne framstälde en rolig typ af den obetänksamme och pratsjuke vännen, och hr Norrby hade en af sina ganska karaktäriska betjentroller.
Vasateatern gifver lördagen den 24 dennes första föreställningen af Sullivaus lysande operett » Den nye Mikadon ».
De flesta biljetterna äro tingade långt i förväg.
Spörsmål, granskade af Emil Sven- sén; I: Qvinnofrågan.
(Stockholm, Fahl- crantz &amp; comp.
201 sid.; 2 kr.
25 öre).
Det är icke mannens egoism och maktmissbruk, som äro orsak till qvinnans underordnade ställning, utan det är qvinnans underordnade ställning, som är orsak till mannens egoism och maktmissbruk.
Från denna uppfattning såsom grund går hr Svensén ut vid sitt skär- skådande af den vigtiga frågan, derigenom väsendtligt skiljande sig från en del andra författare på samma område — enkannerligen qvinliga — hvilka alldeles omvändt förhål- landet mellan orsak och verkan.
Hvar då, frågar författaren, finna orsaken till qvinnans underordnade ställning?
Han svarar sig sjelf: i hennes af lagen tillstadda lägre äktenskaps- ålder än mannen.
Då enligt svensk lag en man först vid uppnådda 21 år eger rätt att ingå äktenskap, är minimiåldern för qvinnan 15 år; häraf uppstå flera qvinliga ålders- klasser på äktenskapsmarknaden än manliga; männen komma i fåtal och bli de väljande och dermed ock de beherskande.
• Som botemedel yrkar derför förf., att qvin- nans äktenskapsålder höjes till 21 år i lik- het med mannens.
Vetenskapsmän och läkare ha förr uttalat sig i samma rigtning, varm- hjertade vänner af qvinnans sedliga höjande ha förenat sina röster med deras.
Ingen af dem har emellertid vågat tänka sig reformen genomförd på lagstiftningens väg.
Hr Sven- sén förmenar, att denna reform i vår svenska lagstiftning dock vore lätt vidtagen, och fordrar den för qvinnan såsom en särdeles betydande rätt.
Hr Svenséus arbete, som utmärker sig ge- nom en klar och ledig framställning, är eg- nadt att gifva många intressanta och nya synpunkter i qvinnornas vigtigaste lifsfrågor, och vi kunna på det lifligaste rekommendera det åt enhvar af Iduns läsarinnor.
Svenska parnassen, ett urval af Sveriges klassiska literatur under redaktion af docenten E. Meyer har börjat utgifvas på Fahlcrantz &amp; kompis förlag.
Samlingen är afsedd att göra våra store skal- der och skriftställare från äldre tider bekanta för allmänheten genom sådana af deras skrifter, som ännu med nöje kunna läsas.
Företaget är värdt allt erkännande och kommer nog att röna uppmuntran derefter.
Vårt Land, en skildring i ord och bild; ny subskription, 2:a häftet, Fahlcrantz &amp; komp.
m Ett storstadsbarn.
Ung kärlek.
Musikföreningen gifver sin första konsert för inne- (Forts.) varande säsong torsdagen den 29 dennes å k. operan, hvarvid ånyo kommer att utföras Berlioz ' » Faust » l l p F i n s det något herrligare än en matsäcks- med hr Salomon Smith som Meflstofeles, hr Strand- berg som Faust, fru Edling som Margareta och hr 3a$9 middag i det gröna, ett litet förtroligt Nygren som Bränder.
kotteri lägradt i gräset, mot hvars grönska den hvita serveten tecknar sig så bjert som Filharmoniska sällskapets första konsert eger rum den 27 dennes.
Programmet upptager, utom acapel- en qvarglömd drifva midt i skogens flor; de lakörer af Mendelssohn, Schumann, Dvorak, Hallen kalla äggen och de påbredda smörgåsarne bli och John Jacobsson, Heises storartade manskör veritabla läckerheter, och äppelkakan som de- » Volmerslaget » med messingsackompanjemang.
sert förefaller en som qvintessensen af kulina- Den 21 no v. F. Hbg.
risk produktion.
Det friska vattnet i koppar- krukan, nyss hemtadt ur källan under den stora
granen och doftande ännu af sqvattramens kryddoft, gömmer det sprulande vinets bouquet i sitt syre och rusar som en jäst dryck.
Det glada samspråket lyftes till esprit, och der unga tungor tala för unga hjertan lösas kon- venansbundna känslor och bli fria och naturliga som skogens foglar.