Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Lag Utskottets Betänkande, N:o 53. 7 Är ej Civilmyndighel tillstädes, och kan ej dess ankomst af bidas; då ege på stället varande högste Mititärhefäi'hafvare så förfara, sorn för Civilmyndigheten nu stadgadt är. % 7. Samlar sig folkmängd tillhopa och störer lugnet eller allmänna ordningen, utan alt dock lägga å daga sådant uppsåt, sorn i 1 % sägs, och skingrar sig ej den folkmängd på offentlig
Myndighets be/allning, utan visar trotsighet deremot; då skola anstiftare och anförare af det upplopp till arbete å fästning från tre månader till ett år, och annan deltagare i upploppet till böter från tio till femtio Riksdaler dömas.
Öfvergå de till väld å person eller egendom; vare lag, sorn i 3 och 6 §§ sagd t är. % 8.
Ej vare menighet å landet eller i stad förment, att sammankomma till öfverläggning om mål eller ärende, sorn menigheten rörer; ej eller må sådan sammankomst af offentlig
Myndighet upplösas, så framt dervid ej företages något, sorn emot lag stridande är eller eljest allmän ordning slörer.
Orri tid och ställe för sammankomsten, der den ej redan, genom lag eller serskildt stadgande, bestämd är, skall dock anmälan göras hos offentliga Myndigheten i orten eller staden, sä långt förut, att den kan dervid tillstädesvara, om så nödigt anses.
Sker sammankomst utan sådan anmälan; vare den, sorn sammankomsten föranstaltade, förfallen till böter från tjugofem till hundra Riksdaler.
Stockholm ilen 5 Juni 1818.
Reservation: af Riksdags fullmäktigen Per Sahlström från Stockholms län: ”Då Rikets Ständer vid 1840—1841 årens Riksdag uti underdånig skrifvelse N:o 320 af ilen 8 Maj 1841 i deras förslag till förordning emot ololliga folksamlingar, funnit angeläget att tillstyrka sträng kontroll derå att såväl Ci - 8 Lag—Utskottets Betänkande, N:o 54. vil- som Militärmyndigheter icke missbruka den åt dem vid dylika tillfällen uppdragna myndighet, så finner jag mig föranlåten ogilla den uteslutning af 9 uti samma skrifvelse och förslag till berörde förordning, hvilken § lyder sålunda: ’’Missbrukar civil embetsman sin myndighet vid upprors eller upplopps stillande, till kränkning af allmän eller enskild rätt eller säkerhet, eller underlåter han härutinnan sin embetspligt, miste embetet alldeles eller till viss tid: innefattar sådan förbrytelse i embetet tillika annat brott; varde fälld till straff för hvarje brott serskildt, så vidt straffen förenas må; gälde ock skadan.
Lag samma vare, om, vid sådant tillfälle.
Militärbefälhavare, genom vapnens brukande, antingen innan han af Civilmyndighet derom anlitad blifvit, eller eljest, i oträngdt mål sig förgår.” Sedan Utskottet nu beslutat att föreslå Rikets Ständer samma förslag till antagande, oberoende af och innan det nya Kriminallagförslaget kan varda af Rikets Ständer pröfvadt, så har jag trott fullständigheten fordra, att den nu anmärkta § äfven bort deruti inflyta, och denna öfvertygelse får jag härigenom reservationsvis anmäla.”
Härmed förenade sig Riksdagsfullmäktige Johan Johansson från Orebro län, Olof Pehrsson från Gefleborgs län samt Johan Johansson från Östergöthlands län.
# \:o 54.
Ank. till Exp.-Utsk. d. 8 Juni, kl. 1 e. m.
Utlåtande, i anledning af gjorda anmärkningar mot Utskottets Betänkande N:o 26 öfver Kongl.
Maj.ls nådiga proposition (N:o 15) med förslag till förordning angående för lagsinteckning.
Berörda betänkande, hvilket Hederv.
Bonde-ståndet afslagit, har deremot af öfriga Riks-stånden blifvit till Lag-utskottet återremitteradt.
De anmärkningar, som föranledt återremissen, äro riktade dels emot för - Lag-Utskottets Utlåtande, N:o 54. 9 förslaget i allmänhet och dels emot deri förekommande serskilda bestämmelsei-.
Ordningen fordrar, att
Utskottet först till besvarande upptager de förra, hvilka hufvudsakligen röra den frågan: huruvida en lagstiftningsåtgärd uti ifrägaställda syftning är af helio fr et påkallad och följaktligen bör vidtagas ?
Man h ar nemligen anmärkt: att, om än rättigheten atl gifva förlag för bedrifvande af vissa näringar med åtnjutande af förmånsrätt i förlagstagarens egendom, funnits nödig i fordna tider, då penningetillgången i landet var ringa och näringarnas utveckling måste genom hvarjehanda nndantagsstadganden befordras; så voro likväl förhållanderna härutinnan nu mera helt och hållet förändrade.
Tillgången på penningar hade blifvit betydligen ökad genom de liera allmänna och enskilda låneanstalter, som småningom uppkommit och ett tillfälle dermed beredt den ordentlige näringsidkaren, att, utan afseende å ifrägaställda undantagslagar, erhålla det penningeunderstöd han behöfver.
Erfarenheten hade ock visat, att dessa lagar, i senare tider, nära nog fallit i glömska.
Att åter upplifva desamma kunde lätteligen gifva anledning till enahanda, för allmänna krediten vådliga missbruk, som föranleddes af 1835 års författning angående lösöreköp.
Medelst denna författning öppnades i sjelfva verket icke någon ny utväg för mindre samvetsgranna gäldenärer, att, genom diktade köp, undan borgenärer draga sin egendom; men kännedomen om denna utväg blef derigenom allmännare spridd; och verkan deraf uppenbarades snart, efter hvad bekant är, i en mängd bedrägliga afhandlingar till rättmätiga borgenärers förfång.
Detta förhållande vore ett varnande exempel emot hvarje lagstiftningsåtgärd i den riktning, som den, hvarom nu är fråga; och derföre syntes en dylik ej heller böra ega rum.
Då Utskottet nu går att, i anledning af dessa anmärkningar, sitt utlåtande afgifva, anser sig Utskottet till en början böra fästa uppmärksamheten på ändamålet med den af Kongl. Maj:t i nåder föreslagna författning.
Det är icke att i lagstiftningen införa någon ny grundsats eller okänd lära, utan endast att bringa enhet och sammanhang emellan en mängd spridda, ehuru likartade förhållanden rörande stadganden; att afhjelpa det ofullständiga och borttaga det med rådande rättsåsigter oförenliga i dessa stadganden, och att såmedelst åstadkomma en sådan förbättring af lagstiftningen i förevarande ämne, att densamma må varda, för närvarande tid, praktiskt användbar och tillämplig.
Grundsatsen, atl panträtt kan ega runi m/l. lill R.
Prof. 1847 och 1848. 7 Sami. 1 Afd. 18 lläfl, 2 10 Lag- it skot tels (Hälan de, A':o 54. i lös egev donu oansedt den ej ii fr er lemnäs lill innehafvare)) af panträtten, utan fortfarande förblifver i gäldenär ens värd, ar redan genom omförmälda stadgande!) erkand.
Om man emellertid med fog kumle påstå, att lagstiftarens godkännande af en sådan rätt blott kunde rättfärdigas af ett tillfälligt behof, oell att detta behof nu mera ej existerar; så vore jemväl skäl att ifrågasätta lämpligheten af föreslagna lagstiftningsåtgärden.
Men ett dvlikt påstående torde dock ej uthärda den närmare pröfning af saken, som detsamma påkallar.
Då hvar och en har en natuilig rättighet, att fritt öfver sin egendom råda och följaktligen derom aftala; så lärer, om frågan betraktas ur rationel synpunkt, ej heller kunna förnekas, det ju icke ett förbud mot aftal om nu ifrågaställa panträtt skulle, såsom till en del innefattande ett upphäfvande af berörda frihet, vara stridande mot den naturliga rättvisan.
Men ehuru häraf visar sig att lagstiftningen i förevarande ämne hvilar på och kan försvaras ur en djupare grund än ett tillfälligt behof, erkännes dock att. enär lagstiftaren städse bör hafva det allmänna bästa till ögonmärke, och således måste ega att inskränka de rättigheter, hvilka i utöfningen kunde motverka detta mål, frågans lösning beror på giltigheten al de anmärkningar. som i nämnda syftning blifvit gjorda.
Man har väl påstått, det behofvet att begagna oftaberörda panträtt upphört genom ökad tillgång på penningar; men härutinnan hyser emellertid Utskottet en motsatt åsigt.
Om än det är ostridigt, att tillgången på penningar betydligen ökats efter det panträtten genom lag sanktionerades, är det likväl icke deraf en följd, att den personliga krediten i samma mån tilltagit.
Erfarenheten ådagalägger deremot, att behofvet af realkreditens användande och utsträckning vuxit i jemnbredd med penningetillgången; och närmaste beviset torde knnna hemtas ifrån 1835 och 184-5 årens lagstiftning om lösöreköp.
Att ändamålet med denna lagstiftning var att förekomma, det personer, som befarade utmätning, icke skulle kunna genom ett i bast diktadt köp, draga sin egendom undan borgenärer, är allmänt bekant.
Men det kan icke heller hafva undfallit någon, hurusom 1835 års författning öppnade tillfället för de mindre bemedlade, hvilka icke egde annan tillgång än den lösegendom de för sitt dagliga bruk behöfde, att, under sken af försäljning, begagna samma egendom för erhållande af kredit; och, om man följer Ständernas förhandlingar vid senaste riksmöte, inhemtas äfven, att erkännandet af behofvet utaf omförmälda kreditmedel utgjorde det vigtigaste stödet för fortgången på ilen år 1835 beträdda lagstiftningsbana.
Lay-Utskottets rihl lande, N:o 54. 41 .lian vågad e emellertid icke taga steget fullt ut: och derom kan im ej heller blifva fråga; inen behofvet af real kreditens ytterligare utsträckning erkändes dock.
Ett dylikt behof har äfven märkbarast framstått under senare tider.
Den fasta egendomen är nu mera ej den ensamt betydande.
Ju mera civilisationen går framåt, ju mera industriella förhållanden utvecklas, desto mera ökas lösegendomens vigt: och den är äfven ofta af icke mindre värde än den lästa.
Men deri ligger ock mången gång icke allenast egarens enda tillgång, utan äfven enda medlet för hans bergning och förkofran.
Vore det dä rättvist och billigt att betaga honom tillfället att begagna denna tillgång för att vinna ett behölligt understöd, utan att nödsakas afstå densamma och såmedelst beröfva sig berörda medel?
Man invänder härvid, att den säkerhet han såmedelst har att erbjuda är obetydlig, 0111 ej ingen, då det står i hans egen makt att den tillintetgöra, samt att hos den för redlighet och ordentlighet kände, är de» personliga krediten tillräcklig; — men, till svar härå, torde blott behöfva erinras. alt redligheten och ordentligheten innefatta en borgen mot tilli ntetgörelse af säkerheten och att således den, som, egande dess» egenskaper, är i tillfälle att erbjuda en reel säkerhet, har lättare att erhålla ett låneunderstöd, än om han stöde med tomma händer.
Dessutom är att anmärka, det obetydligheten af säkerheten ej lärer kunna åberopas såsom ett skäl emot lagstiftningen, enär långifvaren kan sådant förutse vid kontraktets ingående, och följaktligen måste anses godvilligt underkasta sig det äfventyr eller den förlust, som deraf kan drabba honom.
I andra länder, der lagstiftningen erkänner denna underordnade panträtt, hvilken i vår grannstat
Danmark kallas underpant, har man jemväl funnit obilligt att inskränka begagnandet deraf till förmån för blott vissa industrigrenar; och, enligt hvad Utskottet ofvan antydt, torde man äfven här i landet, i en kanske ej långt aflägsen framtid, finna godt att ur lagen borttaga den inskränkning, sorn i nämnda hänseende för närvarande qvarstår.
Att emellertid ifrågavarande kreditmedel varit gagneligt och behöflig*,, derom vittnar uppkomsten af lagstiftningen ; och att det ännu tjenar till erhållande af nödiga förlager, för näringars bedrifvande, hafva åtskilliga talare bekräftat, hvilket vederlägger påståendet, att lagstiftningen, såsom obehöflig, fallit i glömska.
Om likväl den förmögne näringsidkareitskulle kunna reda sig utan detta kreditmedel; så är dock obestridligt, att deruti är för den obemedlade, för den, sorn med blott arbetskraften till kapital, bör - 12 Lag-Utskottets Utlåtande, N:o 54 jar en industri, förvarad en utväg till vinnande af den hjelp, sorn är nödig för framgången af hans företag, som har sin grund i både rättvisa och billighet.
Det mer eller mindre vidsträckta begagnandet af en lag lärer i allt fall ej kunna läggas till grund för bedömandet af lagens rältsenlighet; och minst torde man ifrån eli tillfälligt förhållande kunna hemta stöd till densammas ©behöflighet.
Man har emellertid hufvudsakligen bestridt den föreslagna lagstiftningsåtgärden, af farhåga, att den skulle gifva anledning till missbruk, vådliga för den allmänna krediten, och följaktligen verka skadligt på samhället; men, vid betraktande af skälen för denna farhåga, synes den ej förtjena åsyftadt afseende.
Först och främst har man härvid utgått från antagandet, alt nu gällande lagstiftning om förlag fallit i glömska; men att häri ligger ett misstag, en obekantskap med förhållanderna, inses ej allenast af hvad ofvan är nämndt, utan äfven deraf, att det just varit i senare tider uppkomna tvister angående förlagsrätt och derunder yppade brister i lagstiftningen derom, som gifvit anledning lill det förslag, som Kongl.
Maj.-t framlagt till förbättring af samma lagstiftning; och redan häraf finnes, att man i verkningarna af 1835 års åberopade författning ej eger stöd för ifrågavarande farhåga.
Denna författning utgjorde icke en utbildning af varande lagstiftning, utan en helt och hållet ny, byggd på grundsatser, okända i och oförenliga med våra lagar.
Det var delta lagstiftningens afsteg, som alstrade missbruken.
Behofvet lärde snart allmänheten, att under skydd af den nya lagstiftningen begagna sin lösegendom såsom ett kreditmedel, och att således använda en af lag godkänd form för vinnande af en fördel, som lagen ej afsåg; och oredligheten egde jemväl deri ett tillfälle att bedraga Utskottet vågar dock icke motsäga, det ju icke förlagsrätten kan föranleda missbruk.
Men alt tillfället till missbruk blefve större genom den föreslagna författningen, än under för hand varande förhållanden, förnekar Utskottet, likasom att den omständighet, att en rättighet kan missbrukas, innefattar ett tillfyllestgörande motiv för rättighetens borttagande.
Lagstiftarens uppgift måste vara alt söka förekomma missbruken, utan alt hindra ett lofligt bruk af rättigheter.
Han skulle eljest ålägga den, som lyder lagen, att lida för den, som öfverträder densamma.
Härmed har Utskottet sökt att i korthet vederlägga de anmärkningar, som afse det nådiga förslaget i allmänhet; och om man härefter kastar en blick Lag-Utskottets Utlåtande, lST:o 54.
13 på nu gällande lagstiftning uti förevarande ämne, synes ali tvekan om svaret på den genom anmärkningarna uppkastade frågan, huruvida en lagstiftningsåtgärd uti ifrågaställa syftning är af behofvet påkallad, böra försvinna.
Med vidhållande af sin åsigt angående ett dylikt behof, öfvergår således Utskottet till granskning af de anmärkningar, som äro riktade emot del nådiga förslagets serskilda bestämmelser.
Dessa anmärkningar bestå deruti: a) att rättigheten att, med åtnjutande af förlagsrätt, gifva förlag, blifvit utsträckt i förslaget, enär, efter detsammas lydelse i \ §, förlagen kunna, med enahanda rätt, lemnäs för drifvande af alla inrättningar till beredande och förädling af råa ämnen, och således jemväl lill brännerier och osttryckerier m m., hvilket dock syntes betänkligt; b) att en närmare bestämmelse, än den som i förslaget förekommer, är nödig i afseende på den egendom, uti hvilken förlagstagare skall åtnjuta förmånsrätt, helst ordet lösegendom vore ett vidsträckt och omfattande, men obestämdt uttryck, som ej i denna del lemnade tillförlitlig ledning; att specifikation af den lösegendom, som intecknas, derföre syntes nödig för undvikande af tvister; och alt förmånsrätten i fordringar vore en vådlig utsträckning af samma rätt, hvartill fullt giltiga skäl saknades; c) att förlagsaftal borde gifvas en större offentlighet än den föreslagna, och att inteckning för lemnadt förlag ej må beviljas förr än förlagstagarens öfriga borgenärer blifvit underrättade om inteckningsansökningen och erhållit tillfälle att bevara deras rätt, innan gäldenärens egendom varder för dem oåtkomlig; d) att förlagsinteckning ej bör beviljas, utan att ett formligt kontrakt blifvit afslutadt emellan förlagstagare och förlagsgifvare, helst sådant i väsendtlig mån skulle förekomma de olägenheter, man af förlagsrättens begagnande fruktat; e) att det vore oegentligt, att intaga förlagsinteekningar i samma protokoll, som angår inteckning af fast egendom, och att följaktligen förenämnda inteckningar borde göras till föremål för ett serskildt protokoll; samt slutligen /') att ifrågaställa förslag ej lemnade tillförlitlig ledning i följande fall: om köpares rätt, derest han tillhandla!' sig intecknad lösegendom, men låter densamma förblifva i säljarens vård; om den rätt, som uppkommer derigenom, alt sådan egendom af förlagslagaren öfverlemnas till en tredje person, såsom pant; om lösegendom, som är intecknad, kan utmätas; och om utskylder lill kronan och tjenslehjons löner hafva företräde framför inteckningen. u Lag-Llskottcts iflätande, .V.» 54.
Dessa anmärkningar har Utskottet tagit i öfvervägande; och ehuru förslaget ej uttryckligen uppräknar alla de inrättningar, för hvars bedrifvande förlag, med den rätt \ § utstakar, skulle kunna gifvas, lärer man, vid uppkommande frågor, ej blifva villrådig derom, huruvida en uppgifven inrättning är af den art, som förslaget alser.
Att de i omedelbart sammanhang med jordbruksnäringen stående anstalter ej till berörda art kunna hänföras, synes vara temligen klart; och om än hos någon, vid lagtolkning ovan, tvifvelsmål i denna del kan uppstå, föreställer sig dock ej Utskottet möjligheten, att någon domare stannar i förlägenhet härutinnan.
Likasom gällande lagstiftning har förslaget afseende å serskilda för sig oberoende inrättningar, hvilka till bergsbruk, fabrik eller verkstad kunna hänföras.
Men då förslaget har lill föremål att blifva en allmän lag, har det äfven varit nödigt alt i omförmäld» hänseende blott angifva en allmän regel.
Eljest skulle man blifva nödsakad att, för hvarje uppkommande industri, som är af den beskaffenhet att den, med bibehållande af antagna grundsatser, bör njuta lill godo fördelarna af förlagsrätten, stifta en ny lag; och derigenom råkade man åter i samma olägenhet som hittills, eller att i spridda sladganden finna en lagstiftning, sorn alser samma förhållanden och hvilar pä samina princip.
Då förslaget i 1 § tydligen utsätter, att förmånsrätt ej eger rum i annan lösegendom än den, som till bruket, fabriken, verkstaden eller inrättningen hörer, synes härmed äfven vara angifven en tillfyllestgörande ledning för bedömande af de tvister, s m kunna uppstå angående den egendom, hvilken förlagsinteckningen omfattar.
All närmare specifikation är ej allenast onödig, än äfven omöjlig.
Hittills har man hjelpt sig fram t hy förutan, och Utskottet förmodar, att så äfven skall blifva förhållandet framdeles.
Är meningen med anmärkningen i denna del, att förekomma tvister, fruktar Utskottet att föreslagna medlet ej är fullt tillräckligt.
Ännu har man ej genom lagar gillat förekomma stridigheter; men då lagen innefattar sådana bestämmelser, att stridigheterna kunna slitas och hvar och en förhjelpas lill sin räll, synes lagstiftaren hafva löst sin uppgift.
Någon annan offentlighet ål förlagsaftal, som intecknas, än den, som ligger i inteckningsåtgärden, finner Utskottet icke behöflig; och kan Utskottet ej heller fatta motivet till det yrkande, att, innan förlagsinteckning beviljas, förlagstagarens öfriga borgenärer böra lemnäs tillfälle bevaka deras rätt till den gäldenärens egendom, hvari inteckning är sökt.
Förhållandet i omförmälda hänseende tyckes böra vara lika, antingen fråga är om inteckning i fast eller lös egendom, ty genom en inteckning i den förra, för en borgenärs fordran, kunna öfriga borgenärer lika mycket förnärmas, sorn medelst lösegendomens intecknande; Lag-ltskottets Utlåtande, N:o 54.
15 nion det oaktadt lärer ingen vilja fästa det vilkor för erhållande af inteckning i fast egendom, som det ifrågaställa.
Hafva emellertid andra borgenärer en föregående, laglig bättre rätt till egendomen, minskas icke samma rätt genom inteckningen.
I allt fall skulle ett vilkor af denna art ej kunna uppfyllas.
För sådant ändamål måste hvarje borgenär behörigen underrättas om den gjorda ansökningen.
Men om inteckningssökanden ej känner gäldenärens borgenärer, samt denne antingen nekar att uppgifva desamma eller derom gör en oriktig uppgift, huru skall man då förhålla sig?
För sin okunnighet eller gäldenarens tredska i berörda hänseende är väl förlagsgifvaren ej skyldig att lida; och derföre torde jemväl vara bäst, att ej vidare sätta vilkoret i fråga.
Att en verklig oegentlighet ligger i förslaget derom, att förlagsinteckning skall intagas i Rättens protokoll öfver inteckning i fast egendom, kan Utskottet ej inse.
Det torde visserligen hafva varit mest formelt riktigt, att göra dessa inteckningar till föremål för ett serskildt protokoll; men då ärenden af denna beskaffenhet mera sällan förekomma, på vissa orter nästan aldrig, skulle ett påbud derom varit mindre lämpligt.
Arten af frågorna, det lika behandlingssättet och behofvet af att hafva protokollen rörande förlagsinteckningar och inteckningar i fast egendom samlade och städse till hands för lika lång tid, äro omständigheter, sorn rättfärdiga föreskriften om inteckningarnas sammanförande.
Det förnekas icke, att tillfyllestgörande ledning i förslaget saknas för pröfning af alla de fall, som i punkten f upptagas; men det tillhör ej heller den lag, hvarom fråga är, att lemna sådan ledning.
Den bör finnas på annat ställe i lagstiftningen och den saknas ej heller; men vore det förhållandet, så kunde detsamma ändå aldrig räknas såsom en brist i förevarande förslag.
Utskottet, som således anser nu besvarade anmärkningar ej förtjena afseende, erkänner deremot vigten af de återstående, rörande den ena förmånsrätten i fordringar, och den andra beskaffenheten af det förlagskontrakt, som berättigar till erhållande af inteckning.
Hvad den förra angår, så torde vara tvifvelaktigt, huruvida förslaget i denna del verkligen innehåller en utsträckning af redan existerande företrädesrätt, så vidt fråga är om förlag, lemnade lill bedrifvande af bergsbruk.
Gällande författningar innehålla nemligen, på sätt Utskottet i sitt afgifna betänkande upplyst, att för förlag hos bruksegare eger förlagsgifvaren företräde rätt i inventarier och effekter samt annan lös och redbar egendom.
Nu förstås i allmänhet i lag med lös egendom icke allenast ting, utan ock penningar; och af sådan anledning borde kunna antagas, att den föreslagna företrädesrätten i eit fall redan eger rum.
Men i lagskipningen har, efter hvad Utskottet in - 16 Lag-l (skottets It/ålande, N:o 54. hemlat, en annan åsigt gjort sig gällande; och derföre blir frågan, huruvida skäl är för fastställandet af en sådan företrädesrätt?
Då en förlagstagares fordringar hos arbetare eller andra för sådana förskott i penningar eller varor, som till bedrifvande af förlagst agarens näring blifvit lemnade, i viss man kunna anses hafva genom förlaget och för handteringens skull tillkommit, har man funnit företrädesrätten böra utsträckas till dessa fordringar; men vid öfvervägande af de svårigheter, som skulle uppstå tor utredande af grunden för serskilda fordringar, de tvister, som häraf kunde yppas, och som städse måste bero på bevisning, den der oftast vore vansklig alt åstadkomma, och de oredor, som af allt delta blefve en följd, tvekar icke Utskottet att instämma i den inom de Riksstånd, som ärendet återförvisat, enhälligt uttalade åsigt om vådan af företrädesrättens utsträckning till fordringar.
Beträffande dernäst förlagskontraklets formella beskaffenhet; så innehåller visserligen 4 § i förslaget en föreskrift i denna del.
Men ehuru väsendtlig denna föreskrift än är, kan icke Utskottet, efter frågans närmare prof ing, undgå alt, lika med de talare, som härutinnan sig yttrat, finna de vigtigaste omständigheter, som karakterisera eli verkligt kontrakt, hvars afslutande innebär någon garanti derför att handlingen ej är blott skenbar, i förslaget vara förbigången.
Således saknas föreskrift derom, att handlingen bör vara af kontrahenterna underskrifven , samt upptaga vilkoren för förlagets återbetalning.
Dessa omständigheter höra likväl till kontraktets fullständighet, och utgöra jemväl till en del omförmälda garanti.
Också har man i den år 1841 uti Danmark utfärdade författning, angående inteckning i lös egendom , lagt synnerlig vigt derpå, att nämnda omständigheter vid kontraktets upprättande iakttagas; och Utskottet anser följaktligen en föreskrift om ett dylikt iakttagande utgöra ett väsendtlig vilkor för åstadkommande af den lagförbättring, Kongl.
Maj:t i nåder åsyftar.