Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Sverige har ock på sednare tider med osparda kostnader befrämjat folkuppfostran i så många rigtningar, att det kunde synas såsom återstode intet mer att önska, än att dessa kostnader så fördelaktigt användas att de blefve rätt produktiva för den ungdom, åt hvilken de varit egnade.
Det är dock den hu manistiska bildningen i dess lägre eller högre ordningar, som företrädesvis blifvit sålunda omhuldad, då den rent praktiska bildningan blifvit, väl icke åsidosatt, men dock mindre tagit omtanka och kostnader i anspråk.
Den humanistiska bildningen, såsom utgången från roten af det sanna, det goda, det sköna, måste ock gå förut och uti sig innehålla fröet till den rent praktiska bildningen, och den sednare derutur utveckla sig såsom den födande, närande och kraftgifvande kärnan utur det icke mindre skönt sammanfogade och skapade skalet.
Folkskolor, elementarskolor och universiteter hafva ock hittills mera uteslutande varit föremål för Sveriges omtanka och kostnader i uppfostringsväg.
De praktiska och tillämpningsskolorna halva visserligen egnats en berömvärd omtanka, men måhända mycket återstår att önska innan de komma att stå i rätt förhållande till de förra.
Elementarläroverken och universiteterna hafva erhållit sina tillämpningsskolor för det praktiska med fästadt afseende på speciela vetenskaper, såsom i militäriskt hänseende, i tekniskt, i slöjder, i sköna konster, musik och agrikultur; men, beträffande den sistnämnda vetenskapen och dess praktiska tillämpningsskolor, torde mycket återstå att göra, för att denna vetenskap med dess välsignelser må kunna tränga ned till Motioner hos Riddcrskapet och Adeln 1862.
433 till samhällets djup.
I jordbrukets intresse hafva landtbruksskolor blifvit inrättade till stort gagn för detta, jordbruket och dess binäringar, men dessa skolor hafva dock mera uteslutande varit egnade åt att bilda jordbruks-inspektorer och rättare.
Dessa hafva ock erhållit den nöjaktiga bildning, som motsvarat fordringarne från de större jordbruks-possessionerna i allmänhet.
De ledande förmågorna öfver arbetet hafva sålunda blifvit sedda till godo, men så icke arbetet sjelf.
Den egentlige arbetaren har uti de befindtiiga landtbruksskolorna ingenting lämpadt efter dens ställning, som framför allt skall arbeta med sina händer, och den mindre jordbrukarens behof och intressen motsvaras alldeles icke utaf dessa landtbruks-instituter eller skolor, då man undantager från dessa instituter utgående skrifter, spannmåls-, rotfrukters-, kreatursoch redskaps-utställningar m. m., som ju är afsedt för alla, och alla, som deraf vilja draga nytta, derutaf har gagn.
Det lider icke tvifvel, att dessa instituter synas
,ifsedda ytterst för att bereda fördelar åt den jemförelsevis större jordbrukaren, men att den mindre jordbrukaren, som icke har råd att hålla rättare eller uppsynirigsmän, uti dessa instituter icke återfinner sitt hufvudsakliga intresse representeradt, som är skickliga armar, goda insigter och förstånd för handläggande af det egentliga arbetet.
Då, ifrån elementarläroverken och universiteterna, ynglingar, som egnat sig åt speciela vetenskaper, hafva tillfälle att inträda uti derför egnade tillämpningsskolor för det praktiska, så finnes ingenting motsvarande beträffande ynglingar, som inhemtat de för folkskolan afsedda mindre kunskapsmått.
Folkskolan är den ringare befolkningens elementarskola och universitet, ifrån densamma utgår arbetarens barn direkte in uti det praktiska lifvet och inträda uti sina fäders fotspår för att egna sig åt det egentliga arbetet, utan att besitta någon annan uppfostran till detta magtpåliggande, i samhället djupt ingripande kall, än hvad de sjelfva kunnat inhemta genom tillfälliga biträden såsom hjelphjon hos grannar och anförvandter, under fritiderna från folkskolan.
De inträda då uti det förhållande att behöfva försörja sig med sina händers arbete, och jordbrukaren behöfver dem äfven för detta ändamål till drängar och pigor i sin tjenst.
Men huru allmän är icke den klagan från husbönders och matmödrars sida, att tjenare, fullt begåfvade med arbetskrafter och egnande sitt lif till desammas användande i det egentliga arbetets tjenst, icke hafva den uppfostran, som motsvarar uppfyllandet af detta uti så många förhållanden djupt ingripande kall.
Då tjenare blifva lagstadda till en tjenst, behöfva de icke förevisa intyg om kunskap eller duglighet uti något, som till denna deras tjenst oundvikligen hörer, än mindre att de behöfva eller kunna förevisa betyg om inhemtade skickligheter från något institut eller tillämpningsskola efter genomgångna lärdomsår, då Staten åt denna den stora mängden af landets barn gjort intet för dess praktiska uppfostran.
Den enskilda välgörenheten har väl här och der tänkt på nödvändigheten af den arbetande klassens praktiska uppfostran, hvarigenom husbönder någon gång erhålla sällsynta undantag bland tjenstefolk, de der genomgått någon enskild så kallad slöjdskolat i lluppllth. lill R.
Prot. 1862 & 1863. 11 Sami. 1 Afd. 55 434 Motioner hos llidderskapet och Adeln 1862.
N:o 167. fostran och undervisning för tjenstefolk, och derifrån förevisa betyg; men i allmänhet erhållas tjenare, hvilka betinga sig de drygaste lönevilkor, och i sanning icke kunna nöjagtigt förfärdiga en selpinne eller ett yxeskaft, mycket mindre att de skulle kunna på ett rätt rationelt sätt föra plogen, så och skära, eller på ett skickligt, ordningssamt och beskedligt sätt veta att handhafva häst- eller boskapsskötseln — knappast att de hafva hjerta till detta sednare, hvilket äfven bildas och vinnes genom uppfostran.
Tjenstehjonsklassen i Sverige står beklagligen på den aldra lägsta ståndpunkt af bildning, det vare sig uti moraliskt eller rent praktiskt hänseende.
I moraliskt hänseende är depravationen ibland tjeustefolket på landet tvifvelsutan större och af mera förderfligt inflytande på det stora heia inom samhället, än uti städerna; ty åtminstone uti de större städerna finnes polis, som tvingar deras försummade och bristande uppfostran inom behöriga gränser, men sä icke på landet, der man kan säga, utan att hafva sagt för mycket — att der finnes ingen polis.
Kronofogde- och länsmanspolisen är i sanning för gammalmodig och för litet aktad, till följd al svagheten uti sjelfva institutionen och personalens omöjliga ställning till allmänheten i afseende på att kunna upprätthålla på landet någon verklig polis.
En polispersonal, som är aflönad genom boställen med jordbruk, och som dertill är oförhindrad att bibehålla sin ställning ändock dess medlemmar kunna utveckla sitt jordbruk derhän, att de blifva verkliga possessionater, kan lika litet uppfylla sin bestämmelse, som om man kunde tänka sig en sådan efterlåtenhet beträffande polispersonalen i hufvudstaden, att dess medlemmar, med bibehållande af sin ställning, tillika finge egna sig åt industriel företag, såsom grosshandel, viktualie- eller kryddkramhandel, eller åt en välloflig krögerirörelse.
Dertill bidrager ytterligare till omöjligheten af landtpolisens rätta handbafvande det förhållande, att kronofogdar och synnerligast länsmän, jemte ofvannämnda egenskap af possessionater i större eller mindre skala, tillåtas vara auktionister och homme d’affairer åt hvar man, och hvilket förhållande sträcker sig ända intill fjerdingsmännen.
Dä till förhållandet af en sådan polis lägges allmogens efterlåtenhet, att icke säga vanvårdande i allmänhet af sina barns uppfostran, jemte det att folkskolan hvilar i händerna på Kyrkan och presterne, så kan man veta på hvilken bildningsgrad den stora mängden af tjenstefolket sig befinner och hvilka utsigter till upprätthållelse det aldravigtigaste moment af ett samhälles tillvaro har för sig, som är husbondeväldet.
Der icke husbondeväldet, det vare sig dess magt i mannens förhållande till qvinnan i första rummet, och husbondes och matmoders magt i förhållande till sina tjenare, på det allvarligaste skyddas af lagarne eller derför lämpliga och nödvändiga institutioner, der sträfvar allt till upplösning och till moraliskt eller ekonomiskt förfall.
Det första och oeftergifligaste vilkoret för en god tjenare eller tjenarinna, äro hörsamhet, lydnad och ödmjukhet, men i Sverige klagas nästan allmänt och med en mun, att dessa dygder hos våra tjenare, äro ock de aldra första som hos dem saknas.
Husdisciplinen står ock på branten af sin undergång inom de flesta hus, helst Motioner hos Riddershapet och Adeln 1862.
435 den nya tjenstehjons-stadgan icke lemnar surrogater motsvarande hvad den gamla och föråldrade, uti tvingande bestämmelser aflagt.
Klagan i detta fall är allmän, och belåtenheten skulle visserligen till någon mån upprättas om den nya tjenstehjons-stadgan komme att undergå stora och väsendtliga förbättringar, men likväl aldrig blifva rätt nöjaktig förr, än tjenstefolket undergår en inre förändring till det bättre, genom uppfostran.
Ty om ock en viss tvungen yttre lydnad, af fruktan för lagarne, kan genom desammas lämpliga förbättrande komma att ega rum, så blifver dock uti det husliga lifvets mångartade förhållanden, en väsendtlig skilnad mellan denna lydnad och den lydnad som sker för samvetets skull.
Denna lydnad och hörsamhet, såväl som ödmjukhet i hjerta och sinne samt den sköna tillämpningen deraf mermiskor emellan i förhållande hvar och en till sin ställning i lifvet, vinnes endast genom en rätt vårdad uppfostran.
Samma förhållande eger rum med de praktiska göromålen och sysslorna i det allmänna lifvet; de måste bibringas genom uppfostran.
Der densamma brister, der saknas ock den nödvändiga konstfärdighet, som erfordras inom hvilket kall man helst bekläder.
Ingenstädes är en sådan brist mera kännbar, än hvad beträffar tjenstefolket i vårt land, och deras praktiska uppfostran, och för att afhjelpa denna brist, som likväl torde vara mest kännbar i hvad beträffar landets hufvudnäring, som är jordbruket, hvad har väl Staten gjort för densammas afhjelpande — intet.
Det torde icke vara lör tidigt att höja en röst till husbondeväldets och den allmänna industriens, synnerligast den allmännaste, som är jordbruket, förmån, genom höjande af tjenstefolkets särskilda uppfostran till moralitet och konstflit.
Det är ifrån de ringaste förhållanden, som de största saker skola framstå, och utur det ringare folkets uppfostran till idoghet och skicklighet uti de ringast aktade och ansedda sysslor och göromål, skall samhället, såväl som individen, se sin blomstring och välmåga uppspira.
På grund af dessa tänkesätt har jag trott mig böra föreslå, till Rikets Ständers behjertande, nödvändigheten af särskilda tillämpningsskolor för bildande af dygdigt, kunnigt och skickligt tjenstefolk.
Är idéen rigtig, lärer Rikets Ständer nogsamt omhulda den till utförande med den vishet och frikostighet, som alltid utmärkt
Ständerne då fråga uppstått om folkets bildning och uppfostran i alla grenar af vetande.
Hvad som här afses, rörer ytterst och framför allt landets modernäring och tjenstefolks uppfostran till duglighet uti dess mångartade sysslor, icke mindre än detsammas uppfostran till duglighet, insigter och skicklighet uti de aldra minsta som de största af de göromål och sysslor, som förekomma uti det inre hushållet i allmänhet.
Det rörer en omfattande uppfostran för den utur folkskolan utgångna, mindre bemedlade och ringare befolkningens barn, att blifva rätt dugliga i deras allmännaste och icke minst magtpäliggande kall, att vara tjenare och tjenarinnor.
För detta ändamål torde inom hvarje län en tjenstefolksskola böra inrättas, der praktisk undervisning medelås utaf dertill afsedda kunnige och lämplige lärare och 436 Motioner hos Ridderskapet och Adeln 1862.
N:o 168. lärarinnor, uti till jordbruket hörande sysslor och förrättningar, jemte till jordbruket hörande binäringar och allmännast nyttiga slöjder, de der af en dräng eller piga böra kunna förväntas och af en husbonde billigtvis fordras såsom motsvarande jordbrukets fordringar på sina arbetare och den lön och föda de af hushållet draga, såväl som den kunnighet, snygghet och ordning, som det inre hushållet så oafvisligen kräfver.
Med dessa tjenstefolkskolor böra dertill vara förenade kommissionskontor, der allmänheten hade att vända sig för erhållande af det välartade och kunniga tjenstefolk, som nu allmänneligen saknas, men då tilläfventyrs kunde stå till buds.
Det gifves kungsgårdar inom hvarje län, hvilka, nu öfverlåtna åt arrendatorer, som för arrende, utkomst och högsta möjliga reveny, under den tid de af dem bebesittas, måste gräfva djup in uti jordens merg, hvilka med fördel för egendomarne och för den sak jag tagit mig friheten föreslå, lätteligen kunde appliceras och användas till ett så välsignelsebringande ändamål.
Detta är sålunda min motion, och anhåller jag vördsammast om Herr Grefvens och Landtmarskalkens proposition om remiss deraf till vederbörligt Utskott.
Stockholm den 29 November i 862. S. Creutz.
TM:<s 168.
Af Friherre FiTlit/.
StefTitll; angående polisväsendet i riket.
Näst folkets theoretiska som praktiska uppfostran, gifves intet så nödvändigt till betryggande af samhällets bestånd, sorn en god, ändamålsenligt inrättad och vaksam polis.
Hufvudstaden har på sednare tider tillegnat sig fördeiarne af en utvecklad och rörlig polis, hvilken, om den rätt tillämpas med den omvexling af mildhet och stränghet, som äro öfverensstämmande med förhanden varande förhållanden, hör kunna betrygga den enskildes, som det allmännas frid och säkerhet.
Detta konstapels-system, som efter Engelskt mönster i hufvudstaden blifvit inrättadt, är ett uttryck af nyare tiders framsteg, bjert kontrasterande emot gamla tiders åsidosättande af denna ordning, och hvilket åsidosättande hade sitt uttryck uti den gamla brandvakts-korpsen, hvilken med sina, åtminstone till det yttre fruktansvärda brandvaktssaxar, någon gång Motioner hos Ridderskapet och Adeln 1862.
437 här och der om nätterna anträffades halfrusiga sittande på afvisare i gatuhörnen, försjunkna uti djup sömn.
Det nya polissystemet, som väl hufvudsakligast är en frukt af den förre Ofverståthållarens, Grefve Jacob Hamilton, nitiska omvårdnad, bör ock blifva till fortfarande trygghet för hufvudstaden, om hvar på sina ställen och områden placerade medlemmar af högre eller lägre grader, kunna förmås att städse och sina pligter likmätigt, verkligen befinna sig på sina bevakningsområden, ständigt rörliga på gator och i gränder, men derutaf har i alla fall de mindre städerna och landsbygden intet gagn, Beträffande småstäder och landsbygden, kan man nästan säga, att der finnes ingen polis.
Då man derstädes visserligen icke lefver uti hvad man kallar laglöshetstilistånd, ty lagar och författningar hafva vi i legio, så kan man åtminstone säga att tillämpningen deraf i de allmännaste fall höra till omöjligheterna.
Sålunda blifver ock förhållandet öfverallt, der raan måste sakna hvad man kallar system.
Ligger något system uti kronofogde- och länsmans-polisen på landet samt vaktmästar-polisen i småstäderna, så är det åtminsone väl gammalmodigt och föråldradt för att uti nyare tider kunna motsvara de fordringar och anspråk, nyare tider hafva på en rätt ordnad polis, helst en sådan ingriper djupt uti folklifvet, och dess blotta tillvaro i en systematisk utveckling ger en aktning för lagarne, som inverkar på folkets moralitet icke allenast, utan äfven inverkar på det rent materiela af industrien och deraf följande allmänna välmåga.
Den nuvarande småstads- och landt-poliseu är till sina verkningar föga bättre i sitt slag, än den gamla nyssnämnda hufvudstads-polisen var på sin tid, och önskligt vore om en förändring till något bättre härutinnan kunde vinnas.
Det hör till omöjligheterna, i min tanke, och som jag nämnt, att i småstäderna med en enda, och i större städer med högst två så kallade stadsvaktmästare, de der oftast under nuvarande förhållanden blifva mer eller mindre försupna och omöjliga för sin tjenst, att kunna uppehålla en god polisordning, och på landet, der kronofogdar och länsmän, till följd af sina boställen med utveckladt jordbruk och än mera då de utveckla sig sjelfva till possessiouater, auktionister och homme d’affaires åt hela verlden, sig sjelfve till mycken fromma, och hvarigenom de blifva orternas herrar i stället för deras och lagarnes rörlige tjenare; det är omöjligt, säger jag, under sådana förhållanden att på landet upprätthålla en för allmänheten välgörande och nöjaktig polis.
Ett konstapels-system borde, i min tanke, inrättas både för småstäder och landsbygden efter samma mönster, som det Engelska, och hvilket blifvit med så lyckliga resultater inrältadt i hufvudstaden.
Beträffande landsbygden borde nuvarande kronofogde- och länsmansbeställningarne indragas, deras boställen försäljas och kapitaliseras till kontanta löner åt en öfverkonstapel inom hvarje härad, och i förening med behöfliga anslag, ett tillräckligt antal konstaplar under dem.
På liknande sätt borde ega rum med afseende på polisen i städerna.
Beträffande landsbygden, bör polispersonalen tillsättas af Landshöfdinge-embetet, på förslag af Landstinget, 438 Motioner hos Ridderskapet och Adeln 1862.
Detta blir sålunda min motion, och anhåller jag hos Herr Grefven och Landtmarskalken att det måtte stå mig öppet inkomma med en vidare utveckling af ämnet.
Om remiss af denna min motion till vederbörligt Utskott, anhåller jag ödmjukast.
Stockholm den 29 November 1862. S. Creutz.
M:o 169.
Af Grefve Wachtmeister* Hans* angående utarbetande af ett förslag till ny Stadga för element ar-läroverken.
Det är onekligt, att landet utaf detta riksmöte väntar kraftiga och genomgripande .-åtgärder till åstadkommande af en väl behöflig reform i vårt läroverksväsende.
Flere sakrika och insigtsfull motioner äro i detta afseende redan inlemnade; men jag fruktar, att de icke komma att leda till ett så fullständigt resultat, som önskligt vore, och det på grund al Grundlagens föreskrift i 37 § 2 mom.
Riksdagsordningen, som innehåller, att intet Utskott, med undantag af Konstitutions- och BankoUtskotten, är berättigadt att väcka nya frågor eller upptaga andra ämnen, än de från Plena remitterade.
Då således de aflemnade motionerna äro af mer eller mindre speciel natur, måste Utskottet inskränka sig till att taga dessa i öfvervägande, men får icke, om det ej skulle kunna instämma uti en eller annan af de föreslagna åtgärderna, i dess ställe framkomma med något eget förslag.
Jag fruktar, att Utskottets verksamhet härigenom skall blifva förlamad, och att resultatet af dess arbete ej kan få den fullständighet, hvarpå landet hoppas och väntar.
Jag får, med anledning härutaf, föreslå, att åt det Utskott, som kommer att behandla dessa frågor, måtte uppdragas att utarbeta och för Rikets Ständer framlägga ett förslag till ny Stadga för rikets allmänna elementar-läroverk.
Stockholm den 29 November S862. H. Wachlmeister, Motioner hon Ridderskapet och Adeln 1862.
N:o 170. 439 K:o im Ar Herr Wolffelt, Maiiritz Constantin, angående anslag till Riddarholms-kyrkans iståndsätlande invändigt.
Det förfallna och bedröflig skick, hvaruti det inre af Riddarholmskyrkan si" befinner, gifver icke någon hög tanke om den omvårdnad, som Svenska folket har för sina store Konungars och ädlaste Mäns grifter, som under denna kyrkas hvalf hafva sin plats.
Detta förhållande har ock väckt mången fosterlandsväns billiga förtrytelse och utlänningars förundran.
Det har nog länge fortfarit, för att en af behofvet högeligen påkallad förändring bör ega rum.
Tidpunkten, då Rikets Ständer äro församlade, synes ock ganska lämplig att väcka uppmärksamheten härpå.
Man kan väl förundra sig öfver att sådant förut icke skett, helst detta bedröfliga skick, vid hvarje Koogl. begrafning kostat Staten en i annat fall obehöllig befunnen, högst betydlig utgift, uppgående, enligt hvad från tillförlitligt häll blifvit uppgifvit, till icke mindre än omkring 100,000 R:dr endast under den tid, som förflutit sedan Konung Carl XIV atled.
Åf Herr Professor Scholander är, enligt en af honom gjord beräkning, den jag beder att framdeles få till Utskottet aflemna, uppgifvet att, för att bringa kyrkan i ett, för sin höga bestämmelse fullständigt och värdigt skick, som tillika gjorde alla dylika större utgifter öfverflödiga, när framdeles någon sorglig högtid derstädes kommer i fråga, skulle en summa af 90,000 R:dr R:mt vara fullt tillräcklig.
Till detta för hela nationen och dess ära så angelägna ändamål, får jag härmed föreslå, det Rikets Ständer till Kongl. Maj:ts disposition ville ställa en summa af 90,000 R:dr R:mt att, under nästa statsregleringsperiod, utgå med en tredjedel eller 30,000 R:dr under hvardera åren 1864, 1865 och 1866.
Såsom bilaga får jag foga en i detta ämne utförligare skrifveri insänd artikel i Post- och Inrikes Tidningar för den 21 dennes.
Remiss till Stats-Utskottet begäres.
Stockholm den 29 November 1862. M. C. Wolffelt. 440 Motioner hos Ridderskapet och Adeln 1862.
N:o 171. mo iti. Af Herr von lAocl»? Wils Sassa aiel* angående nedsättande af ett särskildt
Med anledning af Vällofliga Borgare-Ståndets på bordet hvilande inbjudning, angående nedsättandet af ett »särskildt Utskott, för att upptaga och i hela deras vidd behandla alla frågor angående elementar-läroverken», anser jag mig, på det man må kunna med större frihet behandla detta ärende, böra nu, innan motionstidens slut, framställa det förslag, hvilket, efter min tanke, borde antagas i stället för det beslut, Borgare-Ståndet fattat.
Jag ville nemligen tillstyrka inbjudningens antagande på det sätt, att Ridderskapet och Adeln beslutar nedsättandet af ett särskildt Utskott, bestående af 16 ledamöter, 4 från hvarje Riks-Stånd, för att, i stället för Allmänna Besvärs- och Ekonomi-Utskottet, upptaga och behandla alla frågor angående högre och lägre skolor och undervisningsverk af alla slag och hvad med deras ordnande eger sammanhang, äfvensom, för att, i stället för nämnde Utskott, sammanträda med Stats-Utskottet eller annat Utskott, då sammanträde för pröfning af anslag för skolor och undervisningsanstalter eller eljest i afseende å läroverken anses böra ega rum.
Mina motiver äro i korthet, dels att frågan om elementar-läroverken knappast lärer kunna allsidigt och fullständigt bedömas annat än i sammanhang med frågorna om huru de lägre och de högre läroverken och tillämpnings-skolorna böra ordnas; dels att, å andra sidan, det icke torde finnas lämpligt, att undandraga StatsUtskottet deltagande uti behandlingen af de stora anslag, som otvifvelaktig! komma att vid denna riksdag beviljas.
Skulle Ridderskapet och Adeln bifalla mitt vördsamma förslag, anhåller jag om dess kommunicerande med öfriga Riks-Stånden och deras vänliga inbjudning att i beslutet deltaga.
Stockholm den 29 November 1862. N. S. v.
H:o 1 99.
N:o 172. 441 mo 112.
Af Herr von 14 o eli 7 Mils Smil nely att alla slags böter och förbrutet gods skola Kronan tillfalla.
Maj:t har framlagt »förslag till Straff-lag», hvars 2 Kap. 8 § innehåller, att »böter skola i penningar ådömas och Kronan tillfalla».
Om, såsom önskligt är, nämnda förslag af Rikets Ständer bifalles, är det nödigt, att ersättning lemnäs till dem, som förut åtnjutit andel uti böter, åtminstone till allmänna åklagare, af hvilka åtskilliga för sina tjenster hafva foga annan inkomst än bötes-andelar.
Ifrågavarande ersättning blir det dock. nästan omöjligt bestämma efter vanliga grunder — medeltalet för vissa år af den förlorade inkomsten, — derest andel uti de böter, hvilka ådömas efter andra lagar och författningar än den allmänna strafflagen, fortfarande skola utgå till åklagare m. (1.
Det ändamål, som förnämligast lärer vara afsedt med det föreslagna lagstadgan det, vinnes ock blott ofullständigt, om icke alla böter tillfalla Kronan.
Jag vågar derföre föreslå, att Rikets Ständer för sin del besluta: »att jemväl alla de böter, hvilka ådömas, och det gods, som anses förbrutet enligt andra lagar och författningar än den allmänna strafflagen, skola, från och med den dag sistnämnda lag vinner tillämpning, Kronan tillfalla.»
Enkelhet och reda för domare, exekutorer och kontrollerande myndigheter vid böters ådömande, uttagande, förvandling eller redovisande, skola i främsta rummet vinnas härigenom; hvarjemte vid utöfvande af Konungens benådningsmagt undanrödjes det, för straffmätningen främmande, afseende å åklagares eller andras rätt till böter, hvilket nu någon gång torde göra sig gällande.
Men ett annat särdeles vigtigt ändamål skulle derigenom äfven kunna vinnas.
Man skulle nemligen kunna samtidigt bereda en väsendtlig förbättring uti åklagaremagtens organisation och ställning.