Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Charlotte Lindholm Julens stjärna.
I tyst och nattlig timma en stjärna gick på fästet opp, i öster sågs hon glimma och leda vandrarenas lopp.
De heliga tre kungar hon lyste med sitt ljus fram genom skumma dungar till gudabarnets hus.
Mer klar, mer skön att skåda än hvarje annat stjärnebloss, hon ville huldt bebåda, att ljuset att mörkret, som sig lägrat nalkades till o s s; kring jorden, skulle fly och dagen, hvilken hägrat för siarns blickar, gry.
Se — sekler hafva svunnit som böljor i det vida haf, årtusen hafva funnit.
sin hvila uti tidens graf; ljus, hvilka fordom skänkte vår jord sitt blida sken och solar like blänkte, från fästet mejats P re ' n.
Men, att oss vilsne värna, ännu i dag vid österns bryn framskimrar julens stjärna för trons och hoppets skärpta syn.
Ännu för andens öga det Betlehem står kvar, som strålen från det höga vidt öfver världen bar.
Den solbegjutna dager, som bryter sig mot dunklet här, från stjärnan ljuset tager, af henne återglansen är.
Hvar kärlekseld, som flammar!
på jorden skär och ren, från hennes låga stammar och tänds vid hennes sken.
~S — SS • * «t — Den originella och konstnärliga illustration, soin pryder första sidan af detta vårt julnum- mer, är utförd af den framstående artisten arkitekt August [Agi) Lindegren, särskildt känd för sina stora förtjänster om Upsala domkyrkas inre restaurering Illustrationen framställer de heliga tre konungars tillbedjan af Kristus- barnet och är på ett illusoriskt sätt hållen i 1400-talets naiva kyrkomålningsstil.
1893 å en klippa vid hafvet sutto i solnedgån- gen två systrar och väntade på, att stjärnorna skulle komma.
Den äldsta satt högre upp på klippan, hvarifrån hon hade en vidsträckt utsikt öfver hafvet och himlen.
Den yngsta satt på en sten alldeles nere vid hafskanten.
Båda voro vackra att se, men hvilken, som var den vackraste, skulle vara svårt att säga.
Ni v e t: » Den vack- raste är alltid den man tycker mest o m.
» Den yngsta, som satt närmast böljorna med armbågen stödd mot knäet och hakan stödd i handen, såg med ett tankfullt ut- tryck rakt framför sig, där de sista siden- ljusa vågorna gledo bort i sanden.
Hon hade ett ovalt ansikte med blek hy, som liknade gammalt elfenben.
Näsan var kan- ske litet för stor, men af en vackert böjd form, de fina läpparne voro sammanpres- sade, och i hakan hade hon en djup grop.
Ögonen, som icke voro stora, hade en ge- nomskinlig ljusblå färg och sågo upp emot himlen med en uppmärksamt spejande blick, medan de smala ögonbrynen voro högt upp- dragna, hvarifrån håret låg struket stramt tillbaka.
Hon hade kastat sin slöja öfver hufvudet för att skydda sig mot aftonkylan, som följer strax efter solnedgången, och den mjuka själen, hvilken omgaf hennes gestalt, hade hon dragit tätt omkring sig, så att den aftecknade hela hennes fina, välbyggda figur.
Den andra systern, som satt högre upp på klippan, liknade henne icke det minsta.
Ingen skulle ha kunnat tro, att de voro barn af samma föräldrar.
Denna äldre syster såg nästan yngre ut än den andra.
Hon hade ett oregelbundet Hafvets färg sjönk, nästan hörbart.
Det var som om den med plötsliga ryck blef en half ton djupare; det rödvioletta blef blått, blågrått, dunkelt som natten.
På en gång höjde sig en kall vind från djupet, och liksom i plötslig ångest skyndade alla böljor inot land, och så blef allting stilla, blankt med ett hvitaktigt sken inemot stranden.
» Ser du, » sade systern, som satt närmast vågorna, » ser du!
Där kommer den första stjärnan! » » Jag har sett den länge, » svarade den andra där uppe.
» Nå, syster, » sade hon med de kloka ögonen.
» Hvad heter den? » » Det vet jag inte, » svarade den andra likgiltigt.
» Det bryr jag mig inte o m.
» » Det är dumt af dig, » svarade den första.
» Hvarför vill du aldrig veta någonting.
Förstår du inte, att du då skulle ha en dubbel glädje af allt? » » Tror du? » svarade den mörkögda.
» Vi människor kalla stjärnorna Mars och Venus och Sirins och Jupiter.
Men stjärnorna heta nog något helt annat, som vi aldrig få veta.
Hvad bryr jag mig om, hvad man har kallat denna!
— Det är en vacker stjärna, som jag gärna ser på; — det är nog! » » Så där är du alltid, » sade systern vid stranden.
» Du vill aldrig grubbla öfver tin- gen.
D u nöjer dig med ett flyktigt, lätt- köpt intryck af dem, och därmed tror du dig känna dem. » &gt;-Och du grubblar så länge på dem, att du glömmer att glädja dig öfver dem, » sva- rade den andra.
» Hvad hjälper det dig, att du vet, hur långt det är från oss till den där stjärnan, och hur mycket den väger.
Blir du lyckligare för det?
— Jag gläder mig öfver att se, hur den skälfver och tin- drar.
Se, hur vattenklar den är!
Jag skulle vilja ha den i en ring! »
1893 » Och det kan du aldrig få, » svarade den andra.
» Det gör ingenting, » svarade den mörk- ögda systern.
» Då kan jag ju roa mig med att inbilla mig det. » Den yngre systern hade rest sig från stenen, där hon satt.
Hon hade dragit slöjan längre ned öfver pannan och själen tätare kring axlarna; hela hennes gestalt af- tecknade sig som en blank staty mot hafvet, där ljuset ännu dröjde med en matt glans.
Hela linien af hennes kropp, hennes stäm- ma, hennes ord, allt var strängt.
» Du tror för mycket på dig själf, syster, » sade hon långsamt.
» Man skall tvina på allt och allra mest på sig själf!
Opröf- vadt skall man aldrig taga emot något, och till oeh med om man länge har pröfvat det, skall man vara vaken och passa på.
Intet är så dumt som att låta sig öfverraska.
» Hur ofta låter du dig inte narra, af sorg och glädje, af vänner och ovänner, därför att du går efter det första intrycket, för att du alltid kommer springande med öppna armar, — bara armar!
— Tag då något omkring dig, så att du inte sitter här och får feber!
— Och sedan kan du med god smak sitta och dricka dina egna salta tårar, som du själf genom din obetänksamhet har förvållat dig.
Du blir aldrig gammal och förståndig!
Du är lika oregerlig, som du har varit från världens skapelse!
» Om du bara litet oftare ville lyda mitt råd!
Jag är visserligen yngre än du, men jag har användt tiden så mycket bättre.
Jag vet, hvad jag vill, innan jag handlar, och hur ofta har jag inte velat ta dig i armen, min stackars varmhjärtade syster, och säga: » Akta dig!
Passa på!
Nu skall du till att göra en dumhet igen.
Och, — inte sant, — du hade handlat klokt, om du oftare hade följt mitt råd! » » Kanske, » svarade den andra.
Han satt med hufvudet tillbakalutadt och lyfte sina mörka ögon mot himlen.
Det såg ut, som om de vore fyllda med tårar.
I DU N » Ja, kanske hade jag då haft en sorg mindre.
En sorg är också en rikedom. » » Jag förstår dig inte, » sade den förma- nande systern.
» Skadan gör dig aldrig klok!
När elden bryter ut, kommer du att springa rakt in i den.
Det förvånar mig verkligen, att du har armar och ben i behåll efter allt hvad du har varit m e d o m!
» » Som du ser, » svarade systern och sträckte båda armarna mot luften.
» Jag tycks vara oförbrännelig som allt ondt. » » Jag säger inte ondt, » sade den andra, som gick fram och tillbaka längs hafsstran- den, » men svagt, — dumt och svagt.
» Jag låter mig inte dras vid näsan, som du gör, stackars liten.
Jag har mitt schack- spel här! » hon slog med fingrarne på sin klara panna, » och därför vinner jag det. » » Ja, jag beundrar dig, » svarade den an- dra.
» Men jag skulle inte vilja byta med dig.
Skulle du inte tycka, att det vore härligt, om du blott för en enda gång all- deles kunde glömma dig själf? » » Jag skulle förakta mig själf, om jag gjorde det, » svarade den stränga.
» Lifvet är så kort, och man har icke råd att taga miste tio gånger af tolf.
Man skall gå med försiktiga steg; — så här, ser du, som jag nu går!
Då stöter man sig inte, då faller man inte, då gör man inte som du gjorde, när du var liten och hoppade ut genom fönstret, för att du trodde, att du kunde flyga! » I detsamma ljöd musik långt borta.
Nå- gon spelade på ett stråkinstrument.
» Hvad var d e t?
» sade den mörkögda och lyfte hufvudet.
» Det var ess-dur, » svarade den kloka, » och nu går det öfver i c-moll. » » Det lät som solnedgången, som släcktes i hafvet, » sade den andra.
» Kunde du inte höra det? » » Du barn! » svarade den stränga systern leende.
» Jag förstår dig inte! » » Nej, det gör du inte, » sade den andra och reste sig.
» D u förstår mycket, — nä- stan allt, men mig förstår du icke; — men låt oss nu inte gräla mera!
Jag kan inte uthärda, att vi äro ovän- ner.
— Vill d u?
» Hon öppnade sina bara ar- mar och slöt systern i sin famn.
Den stränga systern, som stod tätt om- sluten af systerns varma famntag, såg upp emot henne med sina klara, ljusa ögon och frågade: » Vet du nu riktigt, hvad du gör?
Ä r det vänskap för alltid? » » Nej, » utropade den mörkögda, och hennes stäm- ma blef alldeles förskräckt.
» Det kan jag inte lofva!
Men vänskap för i afton! » Systern nickade.
Den gången var du klo- kare, än jag hade trott.
Du vet nog, att vi två inte i 403 många minuter kunna följas åt som goda vänner. » » Nej, tyvärr, » sade den mörkögda med en suck, » och det var dock meningen.
Det skulle vara bäst för oss båda, och det skulle också vara det vackraste! » — — Och Känslan böjde sig ned och tryckte en tankfull kyss på Förståndets ljusa panna.
Törgängligliet — oclöclligrtef.
Tore j a g en b l o m m a, V Finge g ö m d bland gräset stå, Se med ö g o n fromma Upp till himlen b l å: O, hur jag mig fröjda skulle På min solbelysta kulle, Lyssnande till fågelsången, Och när dagen var förgången Sakta sluta mina blad, S o m n a fridfull, vakna g l a d!
s \ När j a g sedan hunnit Till min korta lefnads slut, Några solhvarf runnit Och j a g b l o m m a t ut: På min solbelysta kulle Gärna då j a g vissna skulle, Med min lefnadsdag mig nöja Och mitt hufvud gärna böja För att tyst ett litet frö Ut till nya b l o m m o r strö!
Eller om j a g vore Liten fågel, fri och glad, Vidt kring rymden fore Och min visa k v a d: Hur jag lifvet skulle njuta Och min fröjd i toner gjuta, Hvarje vår ett näste bygga, Där vi kunde sitta trygga Sommarnatt o c h s o m m a r d a g Med vår lycka, han o c h j a g!
Då jag finge njuta A f min korta lefnad nog, L u g n mitt öga sluta, När min timme s l o g: Lycklig, att min lilla tunga Fått o m allt det sköna sjunga, Om det låga, o m det höga, Som sig tedde för mitt ö g a!
Lefva, älska, sjunga, dö Bättre är än b l o m m o r strö!
Mänskoöden falla, Sköljas bort i tidens haf, H u r de skifta, alla Sluta med en graf: Sorgebarnet här på jorden Människan dock främst är vorden, Blindt emot sitt öde går hon, Synd o c h död till syskon får hon, Om sitt lif allenast vet, Att det är förgänglighet! »
I DU N 404 » Föga lär det båta, Människa, att grubbla så!
A l d r i g lifvets gåta Löser du ändå: Men se upp!
Det finns en himmel Högre upp ån världens v i m m e l, Högre upp än stjärnors lågor, Som har svar på alla frågor!
Mer än blomstra, b l o m m o r strö, Mer än älska, sjunga, d ö Lifvet är för den, som v e t: Döden är odödlighet! » &lt;f2p s a n n s a g a - I nnan jag börjar min berättelse, ber jag att få föreställa mig själf, det vill säga omtala, hvem jag är, och i hvilka förhållan- den jag lefver.
Tyvärr kommer jag ej härigenom att uppväcka något slags intresse; jag har nämligen intet märkvärdigare och roligare att säga om mig själf, än att jag är ett gammalt ensamt fruntimmer, som lefver i ytterst • små omständigheter.
Och j a g vet, att människor i allmänhet tycka, att dylika personer äro af föga intresse, — en åsikt, som jag för öfrigt själf helt och hållet delar.
Emellertid har jag ej alltid varit ensam och gammal; ung har jag, som alla män- niskor, en gång varit, — ung, glad och förhoppningsfull, och på den tiden lefde jag ett rörligt lif och blef sammanförd med många människor, af hvilka de flesta nu äro döda.
På den tiden arbetade jag också oerhördt strängt; jag måste det, ty fattig- domen kom ej först på ålderdomen, den föddes jag till, och ehuru jag under vissa perioder af mitt lif hade det litet bättre, har den dock alltid tämligen troget hållit mig sällskap.
Genom arbete och sparsamhet lyckades jag under den tid jag var » i selen- ' hop- spara en liten penningsumma, ett par tusen kronor till ålderdomen; efter en gammal släk- ting ärfde jag en ungefär dubbelt så stor summa.
Jag ansåg mig således,då jag vid öf- ver sextio års ålder tog » afsked ur tjänsten », för en nästan rik person, som kunde lefva 1893 på sina räntor och med lugn och tacksam- het mot Gud möta ålderdomen och efter den långa dagstungan njuta af aftonens stillhet.
Emellertid blef min glädje ej lång, och se här orsaken därtill.
Ni vet kanske, att i hvarje småstad fin- nes det — lika säkert som där finnes ett torg, ett tornur och en stadsträdgård, där herrarne serveras med punsch och damerna med saft och vatten — någon storkaxe, som så småningom kommit i den ställnin- gen, att han åtnjuter allas förtroende.
Hvarför han åtnjuter det, kan jag ej fatta, ty icke är väl en människa mera förtroen- deväckande än andra, därför att hon lef- ver på stor fot, har vidlyftiga affärsförbin- delser, kallas för konsul eller bankdirektör och lägger sin näsa i hvartenda aktieföre- tag på tjugu mils omkrets.
Men det är emellertid så; ty människorna äro att likna vid en stor fårskock: dit den ena rusar för att sätta in sina penningar, dit rusar don andra efter, utan att själf ha ett uns eget omdöme om saken.
än mindre kunde jag bjuda andra.
Ack, mina kära små kaffefester, hvad jag sak- nade d e m!
Och allt detta därför att jag insatt mina penningar hos en person, som åtnjöt allmänt förtroende!
— Emellertid förgick tiden, och hur svårt jag än hade att böja mig — ty jag har af naturen ett styft och upproriskt sinne, lyckades det mig dock att öfvervinna mina bittra känslor och i mitt hjärta förlåta ho- nom, som tillfogat mig så mycket ondt.
— I tio år lefde jag knappt och försakande; jag var sålunda sjuttio år, då jag en dag fick ett bref, som fyllde mig med den största förvåning.
Det var från herr X.
Han hade nu, jag visste det, kommit på grön kvist igen och köpt sig en egendom ett par mil utom staden, där han bodde med sin fa- milj.
Bref vet innehöll en bjudning till middag ute på hans gods, och under inbjudningen stodo de orden: » Som värden har ett ytterst viktigt meddelande att göra sina gäster, anhåller han, att de om möj- ligt af intet måtte låta hindra sig att kom- ma. » Så gjorde jag med, mitt stackars be- skedliga gamla får.
I den småstad, där jag lefde, fanns det en bankdirektör med » all- mänt förtroende », som sken likt ett ljus bland vänner och bekanta, och hos honom placerade jag mina med så mycken möda hopsamlade penningar.
Nu måste jag till min ursäkt omtala, att denne man — hans namn vill jag ej säga, utan kallar honom därför herr X, som jag sett, att de göra i tidningarna, då de ej sätta ut en persons namn — var en ovanligt älsklig, vänlig och förtroendeingifvande man, god mot de fat- tiga och hjälpsam mot alla, så alldeles i fårskocksrörelsen manövrerade jag då för- stås icke.
Detta bref försatte mig, som ni kan för- stå, i en undrande och upprörd sinnesstäm- ning.
Det hörde ej till vanligheten, att jag fick några bref, än mindre bref med bjud- ning till raid dag åtta dagar förut, och det mystiska tillägget ökade ännu mera min undran.
Min första instinkt var att tvärt säga n e j; hur skulle jag kunna visa mig i mina gamla slitna kläder bland ett så fint sällskap?
Men jag märkte snart, att jag ej hade något riktigt allvar med det där » nej ' et&gt;;, att under det jag med bjudnings- kortet i hand satt och puttrade: » Hur kan han tro, att en sådan fattig stackare som jag skall komma på hans fina middag? » var jag redan i inbillningen där, brinnande af nyfikenhet att få höra det viktiga med- delandet.
Jag brydde mig således ej vi dare om att spela komedi med mig själf, utan tog fram min tjugufem år gamla siden klädning, började stoppa ärmarne och sko kjo- len, letade reda på några gamla spetsar, för att hjälpa upp min mössa, och tvätta de ett par hvita handskar i gasolja, sä a t t hela rummet och gården luktade däraf.
Emellertid gjorde detta mig föga glädje, då jag en dag, efter en tids föregående ångest och oro, stod framför den orubbliga vissheten, att i den konkurs, i hvilken herr X.
blef tvungen att försättas, skulle jag ej få ut mer än 30 eller 40 procent.
Jag måste till min skam omtala, att jag ej bar denna olycka så, som jag önskat att kunna bära den.
Jag bad natt och dag o m kraft att förlåta, att kunna böja mig för Guds vilja, men kött och blod uppreste sig på ett oemotståndligt sätt.
I hela mitt lif hade jag sträfvat och försakat och ändt- ligen kommit till litet ro och trefnad, och se ' n vid öfver sextio års ålder skulle jag äter ut i den svåra kampen om bröd, och detta icke genom eget slarf, egen oförmåga, utan ge- nom andras lättsinne och brist pä heder.
Jag måste nu göra de strängaste försa- kelser; för återstoden af mina penningar köpte jag en liten lifränta och miste såle- des hela mitt kapital, jag som sä gladt mig åt att en gång få testamentera det till mina brorsbarn, de enda släktingar jag ägde.
Vidare lämnade jag min bostad, mitt tref- liga, ljusa rum med utsikt öfver älfven, och flyttade till ett litet, trångt rum inåt gården, en otäck håla, där jag hvarken såg sol eller måne.
Men det fanns någonting, som ännu mera kostade på mig att försaka än mitt rum.
Jag brukade ibland ha små kaffe- bjudningar för stadens fattiga barn; ack, hvad de voro roliga, dessa små fester, de voro min glädje, ljuspunkten, dit jag läng- tansfullt blickade hän.
Nu var det slut med d e m; jag hade ej ens råd att få min egen kopp ordentligt kaffe, utan blandade det med råg för att få det litet billigare, Under de följande åtta dagarne tänkte jag ej på något annat än på festen hos herr X.
och det viktiga meddelandet.
Jag kan ej säga, att jag anade, hvarom detta skulle komma att handla, men allt emel- lanåt genomflögo mig de mest besynnerliga känslor af glädje och rörelse.
Dagen randades ändtligen liksom alla andra dagar, antingen de äro efterlängtade eller fruktade.
Med ångbåt färdades jag jämte flere af de inbjudna på älfven ut till herr X:s (» gendom.
Vid bryggan, där vi stego af, stod vagn och hämtade oss, ty stället låg ett stycke ifrån älfven.
Alla gästerna voro tystlåtna och sågo högtidliga ut; de, som kände hvarandra, pratade litet, de andra tego och öfverlämnade sig troli- gen liksom jag åt undrande tankar.
Då vi kommo fram, stod värden ute pä trappan och hälsade vänligt, men med ett allvarligt, nästan högtidligt ansiktsuttryck.
Han var änkling, men han hade i sitt hus en äldre kvinnlig släkting, som också vän- ligt tog emot oss.
Utan några langa inledningar fördes vi ut till bordet och placerades.
Jag fick till granne en gammal kamrer, som jag något kände, särskildt hade jag haft att göra med honom vid herr X: s konkurs, och vi kom-
1893 mo snart i samspråk med hvarandra.
Men ingen af oss vidrörde det ämne, som efter all sannolikhet sysselsatte icke endast våra, utan äfven de öfriga gästernas tankar, näm- ligen det besynnerliga i denna middag och det egendomligt sammansatta bjudnings- brefvet.
En känsla af grannlagenhet af- höll oss att tala härom.
Middagen förflöt tämligen stelt.
Värden var ofta frånvarande; ibland såg han nä- stan upprörd ut, liksom hade han svårt att återhålla tårarna.
Slutligen kom desserten; herr X.
reste sig hastigt upp, han var alldeles blek, och jag såg, att handen, med hvilken han grep o m stolens ryggstöd, darrade.
Med en böj- ning på hufvudet gaf han en vink åt be- tjänten att bjuda omkring den sista » rät- t e n », som han drog upp ur sin rockficka och lade på den silfverbricka betjän- ten räckte honom.
Det var säkerligen den egen- domligaste dessert, som nå- gonsin förekommit på ett middagsbord; den bestod nämligen af lika många för- seglade bref som antalet gä- ster härinne.
Betjänten bjöd nu omkring brickan, och hvar och en tog på värdens vink det bref, på hvilket hans eller hennes namn stod skrifvet.
En högtidlig tystnad rådde härunder, och jag tror, att vi alla, gubbar, gummor och medelålders folk, började att se lika upprörda ut som vär- den själf, åtminstone darrade min hand så, att jag knappast kunde hålla i brefvet.
» Var g o d öppna edra bref! » — sade herr X.
med halfkväfd röst.
Jag kan ej beskrifva, hvad jag kände i detta ögonblick, då jag, fubblande och ta- fatt, slet upp kuvertet, ur hvilket föllo fyra tusen-sedlar, precis den summa jag förlo- rat på herr X.
, och så en mängd mindre, troligen de sista årens ränta på penningarne.
Jag minns bara, att jag började gråta så där, som ni vet att gamla fruntimmer bru- ka gråta, så att tårarna riktigt sköljde öfver mina fårade gamla kinder som höstregn öfver en plöjd åker.
Då jag såg mig omkring, märkte jag emel- I D U N lertid, att flere andra också gräto, till och med herrarne, om än naturligtvis inte så ymnigt som jag.
» Mina vänner, » sade nu hr X.
med darrande stämma, » huru jag led af att för tio år sedan tillfoga er så mycket orätt, det kan ni kanske förstå i denna stund, då jag till hvar och en af er, mina gälde- närer, m e d ränta betalar, hvad ni en gång förlorade på mig.
Jag har lidit outsägligt och det så mycket mera, som allt j u inför lagen var rätt och jag af människorna be- traktades som en hederlig karl, hvilket jag ju ej i själfva verket var.
Men Gud, som ser till en ärlig vilja att göra rätt för sig, att försona ett fel, han har hjälpt mig att vinna mitt mål: att kunna betala hvad jag var skyldig, och därför lofvar och pri- 405 och k o m fram och satte sig bredvid min ringa person.
» Nå, min nådiga, » sade han småleende, » hvad skola vi nu göra af penningarne?
Vi ska ' väl placera dem ordentligt i en bank eller skaffa några af statens obliga- tioner, ty hos mig törs man väl ej mera sätta in d e m?
» Han klappade mig på handen och såg på mig med skälmaktig blick.
» Jo, herr X.
» utropade jag, och o m det ej varit opassande, skulle jag på stäl- let omfamnat honom.
» Hvarenda fyrk skall sättas in hos er och ingen annanstädes.
Se här, var god och tag dem genast. » Han skrattade och prutade emot, men jag såg nog, att det var för att retas med mig, och innan jag for, tog han emot mina penningar, som han allt sedan dess haft inne i sin affär, och på hvilka han gifvit mig sex procent i ränta.
Så att om jag får lefva ännu några år, kan jag möta dem med lugn och glädje, flytta tillbaka till mitt lilla soliga rum m e d utsikt öfver älfven och ånyo göra mina små bjudningar för sta- dens fattiga barn.
Mina kära vänner, innan jag slutar, upp- repar jag, hvad j a g nyss sade: sätt aldrig in edra penningar hos herrar, som åtnjuta allmänt förtroende, ty tro mig, herr X.
var ett undantag; alla de, för hvilka jag berät- tat min historia — och de äro ej få, det kan jag försäkra — alla säga de, att jag skall få leta Sverige rundt för att träffa på en dylik hedersman.
Och j a g är öfvertygad om, att de ha rätt.
En gärning sådan som hans hör till dessa storartade, som alla beundra, af hvilka alla röras, men soni ingen eller åtminstone högst få bry sig om att göra efter.
Gud välsigne honom emellertid, den käre mannen!
I dubbel bemärkelse har han blifvit glädjen och solen i min lefnads kväll.
Först och främst därför att jag till följd af hans redbarhet kan föra ett ange- nämt och trefligt lif på min ålderdom; men ännu mer därför att det kännes så inner- ligt godt att riktigt kunna hålla af och be- undra en medmänniska.
(Illustratör: ^ 5 sar jag honom i denna stund, jag och hela mitt hus m e d mig! » Han sammanknäppte sina händer och böjde sitt hufvud, och ovillkorligen följde alla bordsgästerna hans exempel.
Jag tror just ej många af oss upplefvat en mera hög- tidlig stund.
Under den återstående delen af dagen var herr X.
så glad och vänlig, att det gjorde en godt ända in i själen endast att se honom.
Han såg så genomlycklig ut, där han gick omkring och pratade m e d sina gäster, att man sannerligen skulle haft ett helt lass af sorger och olyckor att draga på för att ej bli smittad af hans glädje.
Strax efter middagen var han så vänlig Andrén.)
3 ^ Glömda J Viktor lekar.
ulen står åter för dörren, julen — bar- nens och glädjens högtid, julen, som väntats så otåligt och bidats så förväntans- fullt, julen, som skall bringa skollof och klappar, den minnesrika, fröjdefulla julen.
Årtionde efter årtionde rullar fram, och städse ljuder samma fröjd i samma ord, då den härliga festen stundar.
Glädje är de dagarnes lösen, glädje, ohämmad af läxor och hvardagsid, ostyrig, jublande glädje.
Flydda jular stå o c k för minnet som skim- rande hägringar af en fröjd utan skugga.