Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
ser jag ännu i denna stund lika klart för I vårt realistiska tidehvarf skrattar mau mig, som jag ser mönstret i mattan däri Alla åt äppleteorien, åt själarnes harmoni; men jag färgerna träda fram så djupa och sammets- tror, att en manlig och kvinnlig ande äro mjuka, de mörkvioletta auriklarne, de pur- skapade för att sammansmälta, blifva ett, purröda rosorna, de mossgröna bladen och så såsom Gud och poeterna säga.
den bernstensgula slingan, som vrider knutar Den som ej tror på själens odödlighet, utan och öglor öfver allt, på samma gång bindande upphöjer materien till allt, måste ju le åt och prydande.
I kallen det visst ä la greque, sådant där eller också ömka, ömka.
såsom I kallen den där nya håruppsättningen. » Men den, som har öron till att höra, mär- » D u vet då allt skräp; jag begriper inte, ker nog, att löjet ofta låter som tandagniss- att du kan fästa dig så vid småsaker.
Men lan och den ömkansfulle ofta suckar af af- bry dig nu inte om mattan, utan kom till und.
Jag påminner mig ett gammalt tale- saken. » sätt, som jag snokat upp långt ute på bond- Han skrattade.
» Hvarför får jag inte hålla landet: » Hin gråter, han med, ibland; men mig på m a t t a n.
Jo, ser du, lika tydligt det är aldrig öfver lifvets stora elände, utan som jag ser mönstret där och begriper, hvad bara öfver lifvets lilla hugnad. » Ja, den som det skall betyda, lika tydligt begrep jag allt, fann på det där, var lika god psykolog han som rörde sig omkring min skärblommiga som någon annan.
Har du läst Heine, Lu- flicka.
Jag såg, att den där långe docenten, cia?
» som hon jämt dansade med, var förälskad, » Visst har jag läst Heine, men kom nu jag såg, att han friade och fick korgen.
» inte in på det kapitlet!
Hur gick det sen? » » Docenten, » afbröt hon häftigt; » hvad » Hur det gick!
A h, jag fick aldrig mera hette han? » tillfälle att iakttaga henne, men jag forskade ' » Lindensköld, » svarade han lugnt.
likvisst, frågade härs och tvärs liksom i för- » Åh, åh! » Hon satte händerna för ögo- bigående, likgiltigt, efter hvem den där täcka nen och flyttade sig djupt in i soffhörnet.
ungen var, som Lindensköld slog för.
Och » Hvad var det, » frågade han med en ton, jag fick inte veta mera, än hvad jag redan som lät förundrad.
visste: hon hette Petterson.
Och allt hvad » Ingenting, ingeting » sade hon sakta, » jag jag fick se vidare af henne var en flyktig bara råkade sticka mig på en knappnål.
skymt i ett kupéfönster, då hon reste mot Berätta vidare; förklara, hur du, utan att söder och jag åt norr! » Sen £ i S l &amp; 5 lycka.
» Det var till Ystad, » sade hon sakta.
Men han fortsatte, utan att vilja höra: » Och nu var romanen slut, men jag glömde aldrig min skärblommiga flicka; och hade du, lilla sifferkvinna, ej liknat henne så märkvär- digt, hade jag väl aldrig kommit i fällan.
Ja, du är litet mörkare förstås, ser ju inte ut som en snärta heller och har kanske al- drig haft hennes rosenhy.
Egentligen är det nog något rent själiskt I han gemensamt; det där idealiska behaget, som jag trodde mig skymta på afstånd i ungdomens dag, har jag funnit på närmare håll, nu när jag glider mot femtiotalet.
Men att ha en sann vän för hela lifvet blir man aldrig för gammal till.
Och en hustru, som ej älskar en för ens egen skull, utan blott därför att man kan ge henne försörjningshjälp, vill ingen hederlig karl ha, han må nu vara grå eller grön.
Om du hade håfvat efter mig bara för att slippa draga dig fram på ärligt sätt — san- nerligen, jag hade aldrig friat, hur kär jag än var! » » Nej, det tror jag nog, » sade hon stolt; » det var du mycket för god till! » » Nej, jag märkte tydligt, att du älskade mig, » fortsatte han ömt, » och jag märkte äfven tydligt, att ej ett hälft dussin utbrunna flammor svedt hjärtegrunden.
Nej, idealet hade räddat dig liksom mig.
Ingendera af oss hade plottrat bort vårt skäraste känslolif i fladdrande kurtis hit och dit.
Därför hade vi också något att verkligt gifva hvarandra, en sann, sund känsla, som kan värma upp vårt lif in i ålderdomen och räcka in i dö- den.
Ä r du nöjd nu, lilla toka, är du nöjd nu? » Hon snyftade.
» Hvad gråter du för; har jag sagt något galet igen?
Kärleken väljer inte, beräknar inte; det äro vi ju ense om.
Kärleken tror sig skymta idealet, och så öfverser han — inte sannt? » » Jo, jo, du har så rätt • — jag är bara så glad, så glad och tacksam; du skall få veta det sedan.
Men nu får du väl gå till kolle- giet, klockan är snart half sju. » » Ja visst, jag måste hasta.
Se där ligger en liten svart brand; vi ha inte tänkt på att sköta brasan.
Farväl, min älskling; så våt du är på kinderna!
Hvarför i all värden lipar du?
Farväl min skärblommiga flicka! » » Gör inte narr af mig!
Det är länge, länge sen förbi. » Så stod hon en lång stund och stirrade i glöden med leende läppar och tårarne rullande som pärlor ned för kinderna.
» Hvad skall han säga, » mumlade hon, » hvad skall han säga? » Men så blef hon glad och ifrig, tände en liten lampa, sprang in i sängkammaren, öpp- nade garderoben och släpade halfvägs ut en koffert, däri hon dök ned och fiskade upp bylten af gamla lappar och spetar, sådana där kvarlefvar, som kvinnorna stundom taga vara på utan annat skäl än: » det är riktigt en synd att kasta bort det! » Och hon fann, hvad hon sökte - — en skrynklig våd af en gammal balklädning, en skärblommig, luftig väfnad, litet gulnad, men ännu med tydliga spår af, hur vacker den engång varit.
» Än, hvad han ska bli öfverraskad, » tänkte hon och sköt tillbaka kofferten.
» Sätt strykjärnet på spiseln, » sade hon till jungfrun; » jag skall släta ut n å g o t.
» Hvad de små händerna fingo brådt med sax och tråd; hon klippte och fållade, spets- kantade och silkesbroderade med röda, gula
och blå punkter, det gick som en dans, som en tomtelek.
Och under hela arbetet tänkte hon på flydda tider, på den där balaftonen för längesen, då hon gett bort en korg, som både mamma och pappa cch flere till helst sett förvandlad i en slät ring.
Men så underligt, — hon hade kännt det just då; så underligt, precis som hade ett par flammande allvarsfulla ögon följt henne öfverallt, precis som hade någon — hon visste ej hvem — bäfvande tänkt: » Hon måtte väl veta, hvad hon gör; hon måtte väl ej sälja sitt ädlare jag för en grynvälling! » Och den där kän- slan bade följt henne genom lifvet, och mån- gen gång, när hon satt lutad öfver siffrorna, trött och ensam i själen, sade hon till sig själf: » Jag har arbete och samvetsfrid, och det får vara nog.
Jag vet, att Guds öga följer mig med välbehag, ty jag har varit sann och icke dragit det ädlaste i dyn. » Guds öga.
A h, det var j u bara hans!
Tians — hon smålog, ett lyckligt, ljust leende, ty hon tänkte, att i den sanna kärlekens blick måste ju finnas något gudomligt, en återglans af det oändliga.
Reflex, reflex.
Och hur hon tänkte och tänkte, blef det slutligen klart för henne, att han visste det — hon och den skärblommiga flickan voro ett.
» A c k, han ville bara passa på rätta tillfället för att angenämt kunna öfverraska mig; han har vetat det hela tiden.
Vars- nade jag ej den där pojkaktiga glimten i ögon- vrån; hörde jag ej den där tonen ibland?
En sådan skälm!
Fråga mig, hvad jag grät för!
En sådan skälm! » Hon skrattade högt för sig själf.
Nu var arbetet färdigt, strykjärnet slätade ut alla gamla skrynklor, de röda buketterna trädde fram så luftigt vackra.
» Ja, han tycker inte om antimakasser, kallar dem för grannlåtssnaror, som man bara hänger upp sig i, då man vill njuta ro på ett hörn, men den här skall bli ett undantag — det vill jag då lofva! » Hon gick in i hvardagsrummet — de hade ingen salong — tände taklampan och alla de åtta ljusen däromkring, bredde ut den skär- blommiga grannlåtssnaran öfver soffryggen — de hade inga emmastolar — och tänkte med ungdomlig ifver: Hvad det skall bli roligt, när han kommer hem och får se det!
Och hennes själ fylldes af jubel, jubel öfver att veta sig ha varit så efterlängtad, öfver att veta sig vara så älskad.
Men ljus och skugga följa trofast hvaran- dra, det är ej långt från leendet till sucken, och jublet byttes snabbt till ett vemodigt hvarför — - hvarför funno vi ej hvarandra förr?
Vid denna frågan kände hon en trånande lust att blicka uppåt i rymder utan gräns, och följande sin ingifvelse, gick hon bort till fönstret och sökte skymta vinterhimlen, där de otaliga stjärnorna brunno i spelande glans.
Och hon betänkte, att den makt, som styr världarne, hade äfven styrt hennes öden, och hon sänkte sitt hufvud och hviskade sakta: » Nu förstår jag, hvarför lyckan kom så sent.
Måhända hade vi glömt Gud för hvar- andra? » Sen till, att Idun med Modetidning finnes hos alla edra bekanta!
Brefkort från vår Chicago korrespondent.
J ^ r s Potter Palmer, president, för » kvin- fjl nornas utställning », är nu återkommen till Amerika efter några månaders vistelse i Europa i och för anskaffandet af en eller flere kvinnliga dekorationsmålare, kompetenta att öfvertaga ledningen af den inre dekoreringen af » kvinnornas utställnings- palats. » Efter en hel del svårigheter har det lyckats mrs Palmer att finna tvänne utmärkta artister inom denna, af kvinnor så föga id- kade branch af målarekonsten, nämligen miss Cassatt och mrs Mac Monies.
Båda äro in- födda amerikanskor.
Den förstnämnda, miss Cassatt, elev af Degas, lär vara ansedd, i synnerhet i Paris, där hon förlidet år vann ett pris » au Salon », som en af våra förnäm- sta kvinnliga målare.
Miss Cassatt är en mycket rik arftagerska och idkar målarekon- sten endast för sitt nöjes skull.
Mrs Mac Monies är hustru till den ame- rikanske skulptören Fredrick Mac Monies, hvilken för närvarande i Paris är sysselsatt med modellering af den jättestora fontän, som kommer att pryda utställningsplatsen.
Det förnämsta af dessa båda kvinnliga ar- tisters arbete i utställningspalatset kommer att bestå af tvänne väggmålningar, bestämda att pryda » the Gallery of Honor ».
Motiven för dessa målningar äro ännu ej kända.
Mrs Potter Palmer har lyckats att under denna sin resa i Europa intressera flere af dess krönta hufvud för den sak hon så ifrigt arbetar för; bland dessa finna vi Belgiens drottning, som lofvat sitt särskilda beskydd och bistånd åt de belgiska kvinnornas ut- ställningskomité.
I Chicagoutställningens fi- lantropiska afdelning kommer troligen England att intaga första platsen.
Den ryktbara för- fattarinnan, baronessan Burdette-Coutts är vald till president för » the english philantropic section » och omfattar sitt nya kall med all den energi, förmåga och entusiasm, som ut- märker allt, hvad denna snillrika kvinna fö- retager sig.
Ett, i mitt tycke, särdeles intressant bi- drag kommer att lämnas till utställningen af den indiska kvinnliga missionen.
Det består i ett slags af träd konstnärligt väfda spetsar.
Det lär finnas blott ett litet fåtal af squaws, som ännu i våra dagar förstå sig på denna vackra konst, en konst hvilken inom några år skall fullkomligt dö ut, emedan de unga indianflickorna envist vägra att vilja inhämta kunskap därom.
Några utomordentliga prof af denna konst, tillhörande ett folk, hvilkets öde det synes vara att själf t utplånas från jorden, lär hafva blifvit funna i form af al- tardukar och dylikt.
Hvad jag har haft tillfälle att själf se af dessa indianska spetsar och tror mig kunna bedöma, likna de mest våra vackra och konst- närligt utförda svenska hålsömnader.
Önskligt vore också, att svenska kvinnor bland annat ej glömma att visa denna sin konstskicklig- het på Chicago-utställningen.
Såsom ett litet exempel på, hvilken likstäl- lighet negrerna, åtminstone i de norra staterna, åtnjuta, samt de kolossala framsteg de gjort inom bildningens område, vill jag nämna, att negrinnan miss Inmoge Howard blifvit invald i Newyorks fruntimmerskomité .. Miss Howard är lärarinna i statens publika skolor, ett kall, hvilket åtnjuter mycken aktning samttarfvar särdeles gedigna och omfattande kunskaper.
Ett aktiebolag på flere hundra tusen dol- lars är bildadt i och för byggandet och öpp- nandet af ett hotell för kvinnor ensamt.
Detta hotell står under världsutställningens kvinno- komités auspicier.
Hotellet är ämnadtattkunna rymma 3 0 0 0 gäster på en gång.
Ändamålet är att bereda ensamma och mindre bemedlade kvinnor en angenäm, säker och billig bostad under deras besök vid utställningen.
Hyra per vecka för rum samt erhållande af tvänne måltider dagligen får ej öfverstiga 4 dollars, hvilket äfven under vanliga förhållanden är ovanligt billigt här på platsen.
Naturligtvis kommer detta hotell hvad in- redning beträffar i jämförelse med andra så- dana, som nu uppföras och inredas med den utsöktaste lyx och elegans, att blifva litet tarfligare måhända, men allt blir anordnadt med den prydlighet i förening med bekväm- lighet, som utmärker allt hvad amerikanaren företager sig.
Detta hotell blir af obe- räknelig nytta för alla de kvinnor, som ämna sig hit, samt det bästa medlet för befrämjan- de af möjligheten för ensamma och obemed- lade kvinnor att kunna besöka och draga nytta af utställningen i Chicago.
V i lära få motse inom någon tid vår äro- rika — det går väl ej an att taga till min- dre!
— forna landsmaninna fru grefvinnan de Miranda eller, såsom hon väl dock förblif- ver, ej blott för oss svenskar, utan för hela världen — Christina Nilsson på ett besök i hen- nes fädernesland.
Så berättar åtminstone en af våra provinstidningar, i enlighet med sin » specielle pariserkorrespondents » utsago.
— Nu är det väl sannt, att det icke alltid är kungsord hvad korrespondenter berätta, äfven om de äro speciella och skrifva från själfvaste Paris, men vi kunna j u alltid få tro så länge, att hans utsago, som återigen skall grunda sig på Christina Nilssons egen, verkligen kommer att bekräftas.
» N å än se ' n? » torde kanske någon säga.
— » Ä n s e ' n.
» Det måtte väl vara nog, det, • för att skingra alla de moln, som den evinnerliga norska frågan och det icke mindre, tyckes det, evinnerliga vintervädret ända in i sommarmånaderna upp- jagat på fosterländska pannor.
— Christina Nilsson har, såsom det nu för tiden så vac- kert heter, ingått i folkmedvetandet såsom » den enkla bondflickan », och det torde finnas både i Småland och andra landsändar tusen- den, som föreställa sig henne svänga sig bland grefvinnor och markisinnor i vadmalskjol och rödt pannband kring det ljusa håret uti pariser- salongerna.
Eller om icke detta, åtminstone att hon i sinne, själ och hjärta förblifvit under all sin glans och härlighet det okonstlade naturbarnet.
Sådan är legenden, hvilken ännu i lefvande lifvet bildat sig om henne; men lik de flesta legender, har den platt intet gemensamt med verkligheten, såsom de nog- samt känna, hvilka veta, att grefvinnan de Miranda just är en af denna fin-de-siéele-kul- turens praktblommor — som — ja, som icke egentligen ha någonting alls gemensamt med naturen.
Det enda jag har mot Christina Nilsson, som jag för resten icke har den äran att känna personligen, det är att hennes lysande exempel förvridit hufvudet på allt för många
små svenska sångfåglar och ingifvit dem in- billningen, att de voro näktergalar allihop.
Hvilket sedan ej befunnits vara fallet och ledt till ledsamma missräkningar.
* * * Har någon af Iduns många läsarinnor under en vistelse i Frankrike tillbragt någon tid i Fécamp och därunder möjligen bott i den lilla inackorderingspension, som hölls af monsieur och madame Marécat?
Det kan nog hända, ty stället var kändt, rekommen- deradt och rekommendabelt, utsikten var vac- ker, rummen småtrefliga och bordet så pass godt och tillräckligt, som man billigtvis kan begära för 5 francs om dagen i ett för allt under dessa dyra tider.
Madame Marécat var för resten en snäll och vänlig inackor- deringsmamma och pappa Marécat, som varit professeur i sina dagar (hvilket ej är alldeles detsamma som professor i Sverige, utan den allmänna titeln för hvarje slags lärare), till- handagick gärna med språklektioner.
— Ä r det någon, som kände dem, såsom jag säkert tror att det är, så har jag en ledsam under- rättelse att gifva.
Affären har gått så bra, att det för ett par år sedan beslöts att utvidga den.
D e byggde ett nytt hus.
Men i fall det möj- ligen fanns någon vänlig tomte, som drog lycka till det gamla huset, så måtte han icke ha trifts i det nya, ty med ens var allt för- ändradt.
Inackorderingarne kommo icke, men i stället räkningarne från murare, snickare, målare och tapetserare, man fann sig ha gjort en svår misskalkyl och kommit i en mängd opåräknade svårigheter, ur hvilka man ej kunde reda sig.
Och nu hade det skett ut- mätning å huset, möblerna och alltsammans, och de skulle nödgas gå ifrån allt hvad de ägde, ty auktionen var utlyst.
— En morgon helt nyligen började grannarne undra på, att huset hölls stängdt sedan två dagar, och de underrättade poliskommissarien därom.
Denne infann sig och lät öppna dörren.
I salen på nedre botten låg gubben Marécat utsträckt på golfvet i en stor blodpöl, med en revolver i handen och en kula i hjärtat.
I rummet bredvid fanns madame Marécat, också död, utsträckt på sängen, klädd i sin brudklädning och med sin mans och sin sons porträtt på bröstet.
På bordet bredvid sängen låg ett bref, skrifvet af henne till mannen, uti hvil- ket hon tog sitt afsked från lifvet och sina begge kära.
Hon förklarade, att hon icke kunde uthärda deras ekonomiska ruin, bad dem förlåta den sorg hon gjorde dem genom att lämna dem allena och uttryckte till sist med en liten rest af kvinnligt koketteri sin önskan att begrafvas i brudklädningen ...
Hon hade hängt sig.
Mannen hade kommit hem och mötts af denna hemska anblick samt läst brefvet.
Han hade följt hennes sista önskan, med egen hand klädt om henne och lagt de bägge por- trätten på den dödas bröst.
Därefter stängde han dörrarne och sköt sig själf.
* * * En kärlek, som slutar på detta tragiska sätt och slutar lifvet med detsamma, är rö- rande och vacker.
Mindre vackert har ett annat kärleksförhållande, detta hörande till de högre sfererna, slutat, hvilket på sin tid lät mycket tala om sig, och som nu ånyo gifvit anledning till en uppmärksamhet, ännu mindre angenäm än den föregående.
Den romaneska drottning Elisabeth af Ru- mänien behärskades helt och hållet af sin hoffröken Helena Vacarescu, spordes det för- lidet år genom den europeiska hofskvaller- krönikan, och i sin entusiasm för denna ädla varelse, som ej vidare var alldeles i sin första ungdom, hade drottningen till och med arran- gerat ett blifvande giftermål mellan henne och den kort förut (1 8 8 8) till tronföljare kallade, då 23-årige, prins Ferdinand, kung Carols brorson.
Den unge fästmannen, hvil- ken beskrifves såsom en prins af det menlösa slaget, tackade och tog emot, kysste sin tant på hand och sin fästmö på mun, skref ömma kärleksbref till svar å dem han själf erhöll och uppförde sig med ett ord i allo såsom en välbelefvad och förälskad trolofvad ägnar och anstår.
Men det rumäniska folket, dess representanter och regeringskonselj — om konungen själf talades icke — tycktes emel- lertid vara mindre mottagliga för det ideala svärmeri, som uppfyllde drottning Carmen Sylvas poetiska ande, och det uppstod i hela landet ett riktigt skri emot det bera- made partiet, hvilket också måste brytas.
Om någondera af de bägge kontrahenterna häraf ådrog sig en hjärtesorg, vet man icke, men väl att drottningen gjorde det.
Och att fröken Vacarescu, som till på köpet aflägs- nades från drottningens närhet, djupt särades i sin fåfänga, om ej i sitt hjärta, kan man också förstå.
När nu prins Ferdinand reste på giljarefärd till England och trolof- vades (de männen, de männen!)
med det här- tigliga paret af Edinburgs dotter, drottning Victorias sondotter, då har vår rumäniska fröken och hela hennes släkt svurit att häm- nas.
Sådant är ju i och för sig icke vackert, men som det, gudnås, alltför sällan händer, a t t; man ser det vackra budet » glömma och förlåta » följas af världens barn, så skulle man möjligen kunnat öfverse med det agg, som vederbörande kände, därest detsamma icke hade tagit sig ett så öfverhöfvan simpelt uttryck.
Fröken Helena och hennes ärade familj ha nämligen tagit sig före att skicka till den blifvande bruden och hennes föräl- drar en gång i veckan ett af de bref, som den unge prinsen under den gamla förlofnin- gen hade skickat till sin första trolofvade!!
Historien har väckt skandal, såsom man väl kan förstå.
Den skulle så ha gjort i den enklaste borgerliga krets, hvad skulle den då ej göra här!
Den har till och med fått en politisk karaktär och föranledt en di- plomatisk notväxling — således ännu mera skrifverier.
Men allt skrifveri är fördömligt (tidnings- äfven!
), och den gamle inkvisitions- domaren i Frankrike, som » icke begärde mer än tre skrifna rader af hvilken anklagad som hälst för att låta hänga honom », hade nog ej orätt.
Tanken på hvad som möjligen komma kan, fästefolk eller andra förälskade, som lä- sen detta, och akten eder för att skrifva bref!
De kunna komma rasande surt efter, så söta de äro.
Och hvad säger ej Tegnér — rik- tigt nog om något helt annat: skriveriet Skrif aldrig svenska, Hammarspik, och annat språk ej häller!
Stockholms Tivoli.
u i resetiden, då bland våra talrika läsare från alla skilda kanter af Sverige helt visst många aflägga sin lilla årsvisit i hufvud- staden, vilja vi ej försumma att påpeka ett af dess förnämsta förlustelseetablissement, som år från år under en energisk och förtänksam styrelse allt mer ryckt sig upp till den rang, det nu inne- har.
Stockholms Tivoli är redan genom sitt säll- synt sköna läge och förtjusande Djurgårdsnatur en af hufvudstadens förnämsta sevärdheter, och konsten har här räckt naturen handen och lyckligt utvecklat de befintliga resurserna.
Betydliga sum- mor äro nedlagda på terrasserings- och byggnads- arbeten, o c h ifrån den öfversta platån i det s. k.
Öfre Tivoli erbjudes ett panorama öfver hufvud- staden, som torde öfverträffa den beryktade Mo- sebackeutsikten och sent glömmas af den, som en gång skådat det.
I de vackra parkanläggningarna bjudas dessutom på allahanda angenäma förströelser.
En samling af hufvudsakligen inhemska djur bildar redan en ganska- fullständig svensk ' zoologisk trädgård, i dammarne simma groteska pelikaner, kinesiska ankor o c h svanor, o c h i det vackra, nybyggda aphuset roa beboarne dagen i ända med sina puts- lustiga upptåg.
Billig o c h god table d ' höteresta- urant i ekarnas skugga, flere schweizerianläggnin- gar med hänförande läge, musik och — för älskare af den genren — verkligen goda varitéföreställ- ningar i den ståtliga nybyggda Kristallsalongen, den luftigaste sommarteater, som gärna kan upp- sökas.
Den nitiska direktionen förtjänar obetingadt erkännande för sina omsorger att äfven åt denna del af de mångahanda Tivoliförlustelserna bereda en god ton, som aldrig öfverskrides, så att äfven de bästa familjer med damer och barn flitigt kunna del- taga i det harmlösa nöje, som Tivolivarietéen bju- der.
Och visst är, att ingen resande familj, som vill njuta af ett stycke godt, oförfalskadt stockholmskt folklif i den härligaste natur och efter ett omväx- lande och underhållande program, bör försumma ett besök i Stockholms Tivoli.
t U r notisboken.
Drottningen fyllde den 9 dennes 56 år.
Hen- nes hälsotillstånd är för närvarande tillfreds- ställande, trots de ganska oroliga och bekym- mersamma dagar, hon nu tillbringar vid sin makes sida i Norge.
Förliden tisdag stod hon två timmar å rad å slottsbalkongen i Kristiania, under det att det stora folktåget passerade förbi.
Drottningen kände ej ett grand trötthet.
» Hän- förelsen håller mig uppe i dag », yttrade hon upp- repade gånger till sin omgifning.
* Mamma åter ha nu de små prinsarne fått efter en så lång skilsmessa.
Kronprinsessan åter- vände nämligen förliden fredag från Kristiania till Sverige o c h ställde sin resa direkt till Tullgarn.
För första gången blir — meddelas till Idun — en kvinna biträdande läkare vid svensk bad ort, då medicine kandidaten Hedda Andersson på professor H.
W e n d z anhållan af medicinalstyrel- sen bemyndigats att under sommaren vid Ronneby tjänstgöra i nämnda egenskap.
Fröken A. är dotterdotter till den bekanta » Lundakvinnan », hvilkens porträtt var infördt i Idun, då hon i fjol afled.
* En märklig kvinna afled natten till i sön- dags på sitt sommarnöje utanför hufvudstaden, nämligen grundläggarinnan och ägarinnan af Stock- holms expressbyrå, grefvinnan Augusta Björken- stam, född Schwerin.
Vi skola i nästa nummer meddela porträtt o c h biografi af den hädangångna.
Smärtsamma slag.