Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Har man ej myntet utgifvit eller begagnat, må tiden för straffarbetet nedsättas till hälften af den eljest för brottet stadgade minsta strafftid. 4 3 §.
Den, som i bedräglig afsigt filar eller klipper guld- och silfvermynt, eller det eljest på något sätt minskar, eller gifver åt ringare mynt sken af det. som högre är; dömes till straffarbete från och med sex månader till och med fyra år
Eftergör man sedel, som af Rikets Ständers Bank eller annat Rikets allmänna penningeverk, af annan Stats Bank eller, med tillstånd af in- eller utländsk regering, af enskildt penningeverk utgifven är, för att såsom penningar allmänneligen gå och gälla; dömes till straffarbete från och med fyra till och med tio år.
Lag samma vare, der man riktig sådan sedel förändrar, så att derigenom åt densamma gifves sken af högre värde, eller å dylik sedel, som upphört att gälla, utplånar tecken, hvarigenom sådant utmärkes, eller eljest dermed vidtager åtgärd, hvarigenom sken af giltig sedel deråt beredes
Har den, som sedel eftergjort eller, på sätt nu sagdt är, förändrat, sedeln ej utgifvit eller begagnat, må tiden för straffarbetet nedsättas till hälften af den eljest för brottet stadgade minsta strafftid. 4 5 §.
Varder bedrägeriet yppadt innan skada skett; må tiden för straffarbetet nedsättas till hälften af den eljest för brottet stadgade minsta strafftid. 17 §.
Har någon blifvit med falsk mynt eller falsk penningesedel bedragen och, ändå att han sådant märkt, sedan det mynt eller den sedel till annan utgifvit eller sökt utgifva; dömes till fängelse eller straffarbete i högst två år. 18 §.
Har någon, antingen i uppsåt att begå förfalskning eller missbruk af stämplar eller märken, som i 7 eller 9 § omförmälas, eller att eftergöra eller förfalska mynt eller penningesedel, eller, med vetskap om annans uppsåt till sådant brott, förfärdigat eller anskaffat stamp, märkjern, form eller annat verktyg, hvarmed förfalskningen verkställas skulle, och kommer ej brottet till fullbordan; varde ändock dömd till straffarbete i högst två år eller fängelse i högst sex månader.
Har någon utan behörigt uppdrag förfärdigat sådana stampar, märkjern, formar eller verktyg, som i föregående moment omtalas; varde, ändå att han om uppsåt eller vetskap, som der sägs, ej öfvertygad varder, straffad med böter, högst etthundra Riksdaler Har man, i fall som i denna § sägas, af egen drift det förfärdigade elier anskaffade förstört eller obrukbart gjort; vare från straff fri. 19 §.
Nu komma stampar, märkjern, formar eller verktyg, som i 18 § omförmälas och äkta äro, någon lofligen tillhanda: hörer honom ej till att dem vårda, bör han dem till Konungens Befallningshafvande eller i annan allmän vård aflemna; gör han det ej och varda de af annan, utan hans vetskap och vilja, missbrukade; straffes med böter, högst etthundra Riksdaler.
Samma lag vare, om den, som efter behörigt uppdrag förfärdigat slika verktyg, underlåter att dem aflemna till vederbörande, som dem beställt, eller dess kända bud, eller annorledes dem missvårdar, och missbruk deraf sker. 20 §.
Med falska stampar, märkjern, formar eller andra till förfalskning ämnade verktyg, så ock med hvad genom förfalskning tillkommit, skall så förfaras, att misshruk deraf ej ske kan. 21 §.
Den, som till sraff efter 1, 2, 4, 7, 9, 11, 12, 13, 14 och 16 §§ fälles, varde ock dömd medborgerligt förtroende för alltid förlustig.
Pröfvas någon skyldig till straffarbete efter 18 §, då skall han tillika dömas till förlust af medborgerligt förtroende på viss tid. u 43 Kap. Om mened. 4 §.
Har någon, emot bättre vetande, burit falskt vittnesbörd eller eljest afgif vit falsk utsaga, och det vittnesbörd eller den utsaga med laga edgång inför Domstol, eller annorstädes efter Domstols förordnande, bekräftat; dömes för mened, till straffarbete från och med två till och med sex år. 2 §.
Har någon genom mened bidragit dertill, att den, som oskyldig är, blifvit fälld till straff, det han till fullo eller till någon del undergått; vare ock menedaren förfallen till straff efter 4 6 Kap. 3 §; och gånge, vid straffens tillämpning, som i 4 Kap. 4 § skils. 3 §.
Återkallar menedare, af egen drift, falskt vittnesmål eller annan falsk utsaga, förr än annan deraf skada lidit; vare straffet för hans brott fängelse eller böter.
4 § Förtiger den, som vitnar eller eljest på ed höres, hvad honom till upplys ning i målet veterligt är, och pröfvas han hafva det af obetänksamhet gjort; straffes med böter eller fängelse i högst sex månader.
5 § Har bekännare af lära, hvari edgång ej tillåten är, på annat, i stället för ed, vedertaget sätt, bekräftat falskt vittnesbörd eller annan falsk utsaga; varde så ansedd, som hade han ed gått. 6 §.
Den, som gjort sig förfallen till straff efter 4 eller 2 §, skall ock dömas medborgerligt förtroende för alltid förlustig. 4i Kap. Om mord, dråp och annan misshandel. 4 §.
Är brottet under synnerligen mildrande omständigheter föröfvadt; då må till straffarbete på lifstid dömas. 2 §.
Kom af gerningen ringa eller ingen skada; då må tiden för straffarbetet till två år nedsättas. 3 §.
Hvar som, i uppsåt att döda, men af hastigt mod, beröfvar annan lifvet, dömes, för dråp, till straffarbete på lifstid. 25
Var gerningsmannen, utan egen skuld, genom svår förolämpning eller synnerlig misshandel, af den drapne tili vrede retad, eller äro omständigheterna eljest synnerligen mildrande; då må straffarbetet inskränkas till viss tid från och med sex till och med tio år. 4 §.
Har någon genom uppsåtlig misshandel dödat annan, den han ej dräpa ville, och skedde den misshandel med berådt mod; dömes gerningsmannen till straffarbete på lifstid eller från och med åtta till och medt io år.
Äro omständigheterna synnerligen mildrande; då må straffet nedsättas till straffarbete i fyra år. 5 §.
Var gerningsmannen, utan egen skuld, till vrede af den dräpne retad, såsom i 3 § sägs, eller förekomma eljest synnerligen mildrande omständigheter; då må straffet nedsättas till straffarbete i två år. 6 §.
Begår lifstidsfånge dråp, sorn i 3 eller 4 § sägs, och äro ej omständigheterna synnerligen mildrande; miste lifvel. 7 §.
Hafva flere deltagit i misshandel, hvaraf någon ljutit döden; då skall en hvar, som tillfogat den döde lifsfarlig skada, och, der ej viss sk ada var i sig sjelf lifsfarlig, en hvar, som tillfogat den döde någon af de skador, hvilka i förening orsakat döden, dömas till det straff, hvartill han, om den af honom åstadkomna skadan ensam varit dödande, gjort sig förfallen.
Kan ej utrönas hvilken eller hvilka tillfogat den döde skador, som i och för sig eller i förening varit lifsfarliga; vare straffet för den, som i uppsåt att döda gjort våld å den dräpne, straffarbete i högst sex år; för den, som med berådt mod, men utan sådant uppsåt, som sagdt är, deltagit i misshandeln, straffarbete i högst fyra år; och för den, som af hastigt mod och utan uppsåt att döda varit i gerningen delaktig, straffarbete i högst två år. 9 §.
Är någon ouppsåtligen, genom vårdslöshet, oförsigtighet eller försummelse, vållande till annans död; dömes till böter, dock ej under femtio Riksdaler, eller fängelse i högst sex månader.
Var vållandet synnerligen groft; då må till straffarbete i högst två år dömas. 10 §.
Har någon misshandlat annan så, att han deraf fått svår kroppsskada, och var sådan skada åsyftad; dömes, om skadan skedde med berådt mod, till straffarbete från och med sex till och med tio år, och, om den skedde af hastigt mod, till straffarbete från och med två till och med sex år.
Med svår kroppsskada förstås i denna lag förlust af talförmåga, syn eller hörsel, svårt lyte eller annat svårt kroppsfel, stadigvarande svårt men å helsa, eller lifsfarlig sjukdom. 4 26 11 §.
Har någon misshandlat annan, såsom i 10 § sägs, utan uppsåt att åstadkomma sådan skada, som i samma § nämnd är; då skall gerningsmannen dömas, om misshandeln skedde med berådt mod, till straffarbete från och med två till och med sex år, och, om den skedde af hastigt mod, till straffarbete i högst två år. 12 §.
Gör någon uppsåtligen sådan misshandel å annan, att deraf kommer mindre lyte eller kroppsfet eller lindrigare sjukdom, än i 10 § sägs; straffes högst med straffarbete i två år. 13 §.
För uppsåtlig misshandel, hvarå ringare eller ingen skada följt, vare straffet böter eller fängelse i högst sex månader. 1 4 §.
Hafva flere deltagit i misshandel, hvaraf kommit skada, sorn i 10 eller 12 § sägs; då skola, vid straffets bestämmande, de grunder, som i 7 § äro stadgade, tillämpas.
Kan ej utrönas af hvilken elier af hvilka skadan blifvit gjord, då skall en hvar, som i misshandeln deltagit, dömas, om skadan var af beskaffenhet, som i 10 § sägs, till straffarbete i högst två år eller fängelse i högst sex månader, och, om skadan ringare var, till böter eller fängelse i högst sex månader. 15 §.
Har någon, i uppsåt att göra skada, eller eljest i vredesmod, emot annan dragit knif eller svärd, spännt bössa eller rest annat lifsfarligt vapen; då skall den omständighet, om skada sker, vid straffets bestämmande, såsom försvårande anses; och må, i ty fall, för sådan misshandel, som i 13 § sägs, till stralfarbete i högst sex månader dömas.
Kommer ej skada, vare straffet böter från och med tio till och med femtio Riksdaler. 16 §.
Har någon gifvit annan gift eller dylikt för att honom skada, och dör han deraf; straffes gerningsmannen efter 1 § såsom för mord Kommer af den förgiftning svår kroppsskada; dömes till straffarbete på lifstid eller, der omständigheterna äro synnerligen mildrande, till sådant arbete från och med åtta till och med tio år.
Har någon, i uppsåt att annan till lif eller helsa skada, tillredt gift eller dylikt, men gitter ej att till fullbordandet af sitt uppsåt göra försök; varde till straffarbete i högst två år dömd, der han ej, af egen drift och förr, än brottet blef upptäckt, giftet förstört. 27 19 §.
Förgiftar någon, i uppsåt att skada andra till lif eller helsa, varor, sorn till salu hållas, eller hvad annat sorn helst, så att allman fara för menniskors lif eller helsa deraf kommer; dömes till straffarbete från och med sex till och med tio år.
Kår någon af den förgiftning död eller svår kroppsskada; vare lag, som i 18 § skils. 20 § Har någon, utan uppsåt, orsakat förgiftning, som i 19 § sågs, och söker ej, ändå att han det varse blifvit, att faran deraf, så vidt ske kan, genast afvärja; vare förfallen till straffarbete från och med sex månader till och med två år.
Ljuter någon deraf döden; dömes till straffarbete från och med sex till och med tio år. 21 §.
Bryter den, som till försäljning af gift berättigad är, mot föreskrift, som till förekommande af missbruk eller skada deraf blifvit gifven, eller säljer eller utlem nar den gift, som dertill oberättigad är, och får någon af giftet döden; dömes till fängelse eller straffarbete i högst två år.
Får någon af giftet svår kroppsskada ; då skall till fängelse i högst sex månader dömas. 22 §.
Har qvinna, som af oloflig beblandelse blifvit hafvande, vid födseln eller derefter uppsåtligen dödat sitt foster, vare sig genom handaverkan eller underlåtenhet af det, som till fostrets bibehållande vid lif nödigt var; dömes, för barnamord, till straffarbete från och med fyra till och med tio år. 23 § Ilar qvinnan med berådt mod gjort försök att döda fostret, och blef endast genom omständigheter, som voro af hennes vilja oberoende, brottets fullbordan förhindrad, eller har hon utsatt fostret eller det uppsåtligen från sig skilt och i hjelplöst tillstånd försatt, och fanns fostret vid lif igen; varde hon dömd till straffarbete från och med sex månader till och med två år.
Fick lostret svår kroppsskada; må tiden för straffarbetet höjas till fyra år.
Sättes fostret ut å sådant ställe eller under sådana omständigheter, som i 32 § sägas; vare lag, som der stadgas. 24 § Har qvinnan sökt enslighet vid födseln och varder fostrets död, utan hennes uppsåt, orsakad af det hjelplösa tillstånd, hvari hon sig försatt; dömes till straffarbete från och med sex månader till och med två år. 25 §, Har qvinna, sorn af oloflig beblandelse hafvande varit, födt i enslighet och fostret förstört eller å lön lagt; dömes, om hon den enslighet sökt, till straffarbete från och med två till och med fyra år, och, om hon den ej sökt, till straffarbete från och med sex månader till och med två år, der ej i något af dessa fall utrönes, att fostret omkommit utan modrens vållande, eller att det varit dödfödt eller så ofullgånget, att det ej med lif framfödas kunnat. 26 §.
Qvinna, som, i uppsåt att döda eller fördrifva sitt foster, nyttjar invärtes eller utvärtes medel, som sådan verkan hafva kan; varde dömd, om fostret kommer utan lif eller ofullgånget fram, lill straffarbete från och med två till och med sex år, och, i annat fall, till sådant arbete eller fängelse i högst sex månader. 27 §.
Den, som med qvinnans vilja, söker döda eller fördrifva hennes foster, pä sätt i 26 § sägs, straffes såsom i samma § stadgadt är. 28 §.
Har någon, utan qvinnans vilja, sökt döda eller fördrifva hennes foster, på sätt i 26 § sägs; dömes, om foslret kommer utan lif eller ofullgånget fram, till straffarbete från och med sex till och med tio år, och, i annat fall, till sådant arbete från och med sex månader till och med två år.
Fick qvinnan af gerningen svår kroppsskada; dömes till straffarbete på lifstid: fick hon deraf döden; miste gerningsmannen lifvet; dock må, der brottet är med synnerligen mildrande omständigheter förenadt, dömas i förra fallet till straffarbete i tio år och i det senare till sådant arbete på lifstid. 29 §.
Föröfvar någon å qvinna, den han vet hafvande vara, sådan misshandel, att fostret förgås eller kommer ofullgånget fram, och hade han ej uppsåt att fostret skada; dömes, om misshandeln skedde med berådt mod, till straffarbete från och med två till och med fyra år, och, om den skedde af hastigt mod, till straffarbete från och med sex månader till och med två år; dock må, der brottet är med synnerligen mil drande omständigheter förenadt, straffet nedsättas i förra fallet till straffarbete i sex månader och i sednare fallet till fängelse. 30 §.
Har någon i annat fall, än i 23 § sägs, uppsåtligen satt ut barn, det han pligtig var att vårda och som sig sjelf ej hjelpa kunde, eller det eljest uppsåtligen från sig skilt och såmedelst i hjelplöst tillstånd försatt, och skedde det å sådant ställe eller under sådana omständigheter, att gerningsmannen ej med sannolikhet kunde vänta barnets räddning; dömes till straffarbete från och med två till och med sex år.
Fick barnet svår kroppsskada; dömes till straffarbete från och med sex till och med tio år: ljöt det döden; dömes till straffarbete på lifstid. 31 §.
Blef barnet utsatt å sådant ställe elior und.er sådana omständigheter, att fara för dess lif eller helsa väl var för handen, men gerningsmannen dock med sannolikhet kunde vänta dess räddning; då skall till straffarbete i högst två år dömas.
Fick barnet svår kroppsskada; dömes till straffarbete från och med två till och med sex år: ljöt det döden; vare gerningsmannen förfallen till straffarbete från och med sex till och med tio år. 32 §.
Fick barnet svår kroppsskada; dömes till straffarbete från och med sex månader till och med två år: ljöt det döden; dömes till straffarbete från och med två till och med fyra år. 33 §.
Har någon, på sätt i 30 § sägs, utsatt eller från sig skilt sjuklig, bräck lig eller eljest hjelplös person, den han pligtig var att vårda, och skedde det å ställe eller under omständigheter, som i 30, 31 eller 32 § sägas; vare lag, som der för hvarje fall stadgadt är. 34- §.
Sätter någon ut eller öfvergifver den han sig åtagit eller eljest pligtig är 29 att fortskaffa eller ledsaga, och Sker det å sådant stalie eller under sådana omständigheter, som i 30, 31 eller 32 § sägas; vare ock lag, som der för hvarje fall stadgas. 35 §.
Begår någon mord å skyldeman i rätt uppstigande led eller å sin maka; miste lifvet.
Gör man dråp, sorn i 3 eller 4 § sägs, å person, som nu nämnd är; håfve ock förverkat lifvet: är dråpet sådant, sorn i 5 § stigs; dömes till straffarbete på lifstid; dock må, der omständigheterna äro synnerligen mildrande, straffet nedsättas i förra fallet till straffarbete på lifstid och i sednare fallet till sådant arbete från och med åtta till och med tio år.
Sker dråp å stjuf- eller svärföräldrar, fosterföräldrar, förmyndare, husbonde eller annan, under hvars lydnad man står; varde den omständighet såsom synnerligen försvårande ansedd. 36 § Gör någon uppsåtligen annan misshandel å skyldeman i rätt uppstigande led; då må straffet ej sättas lägre än två månaders straffarbete: äro omständigheterna försvårande, må straffarbetet förhöjas till sådant arbete på lifstid, om högsta strafftiden är i allmänhet bestämd till tio år, och, i annat fall, till två år utöfver den i allmänhet bestämda högsta strafftiden.
Sker sådan misshandel å annan af de personer, som i 35 § äro nämnda; varde den omständighet såsom synnerligen försvårande ansedd, och må ej till lindrigare straff än fängelse dömas. 37 §.
Får någon i envig svär kroppsskada; vare gerningsmannen förfallen till straffarbete från och med två till och med sex år: skedde ringare eller ingen skada; dömes till fängelse från och med sex månader till och med två år. 39 §.
Den, sorn utmanar annan till envig, eller slik utmähing antager, skall, ändå att enviget ej kommer till verkställighet, straffas med fängelse från och med sex månader till och med två år.
40 § Förfar någon vid envig svikligen, och får den andre död deraf; vare lag, s^m om mord i 1 § sägs.
Blef genom den enes svikliga förfarande svår kroppsskada den andre tillfogad; dömes gerningsmannen till straffarbete från och med sex till och med tio år.
Låter någon bruka sig till biträde vid uppgörande af aftal om envig, eller till vitne vid sådan strid; varde straffad med fängelse från och med sex måna der til! och med två år. 30 42 §.
Har man, vid dråp eller annan misshandel, träffat annan, än den man döda eller misshandla ville; straffes som vore gerningen föröfvad mot den, åt hvilken den ämnad var; dock skall ej, till straffets förhöjning, afseende å särskild egenskap hos denne eller å särskildt förhållande mellan honom och gerningsmannen göras annorlunda, än såsom å en försvårande omständighet. 43 Den som, genom uppsåtlig misshandel eller genom vållande, tillfogat annan sådan kroppsskada, att denne deraf ljutit döden, varde såsom baneman ansedd, ändå att döden ej var omedelbar följd af sjelfva handlingen, utan af annan, genom den handling t verksamhet satt, orsak, eller handlingens dödliga verkan kunnat genom tidigt användt botemedel förekommas, eller handlingen, för särskild kioppsbeskalfenhet hos den döde, eller för tillfälliga omständigheter, hvarunder skadan honom tillfogades, orsakat döden.
Blef skadan dödsorsak endast i förening med omständigheter, de der, utan gerningsmannens skuld, efteråt tillkommit, såsom särskild sjukdom, dröjsmål med begagnande af botemedel, sedan sådant användas kunnat, vårdslöshet eller oskicklighet vid botemedels användande, eller annat dylikt ofall; då må, för dråpet, ej till högre straff dömas, än efter ty i 9 § sägs.
44 § De grunder, sorn i 43 § sägas, skola ock tillämpas i mål, som angå kroppsskada, hvaraf död ej följt. 4-5 §.
Misshandel, som i 12 eller 13 § sägs, ändå alt den skett mot maka, stjuf- eller svärföräldrar, fosterföräldrar, förmyndare, husbonde eller annan förman, så ock bro't efter 15 eller 37 §, må ej åtalas af allmän åklagare, der ej målsägande brottet till sådant åtal ansifver, eller det blifvit föröfvadt under sabbat eller vid så O l dant tillfälle eller å sådan ort, som i I I Kap. 9 eller 15 § omförrnälas.
'Vållande, hvarom i 17 § sägs, må ej åtalas af annan än målsägande. 46 §.
Den, som gjort sig förfallen till straff efter 1, 2. 18, 19, 28 eller 40 §, skall ock dömas medborgerligt förtroende för alltid förlustig.
Lag samma vare, om någon till mord efter 35 § sig skyldig gjort, så ock om Läkare eller Apothekare til! straff efter 27 § fälles. 16 Kap. Om brott emot annans frihet. 1 §.
Försätter man uppsåtligen någon i slafveri, eller drifver handel med neger eller annan, för att honom i sådant tillstånd försätta eller qvarhålla, eller tager man veterligen om bord, anhåller eller inspärrar någon å fartyg för att honom såsom slaf bortföra; dömes til! straffarbete på lifstid; och vare fartyg, som till sådant ända mål begagnades, tillika med den laddning, som det då innehade, till Kronan förbrutet. 34 2 §.
Har någon antagit tjenst å fartyg, med vetskap att det till slafhandel el ler slafvars bortförande bestämdt var, och varder fartyget till sådant ändamål begagnadt, medan han derå i tjenst är; straffes, såsom medhjelpare, efter 3 Kap. 4 §, ändå att han med slafvarna eller deras behandling sig ej befattat.
3 Utrustar, upplåter eller befraktar man fartyg till slafhandel eller slafvars bortförande; varde, der fartyget ej till sådant ändamål begagnas, dömd till straffarbete från och med fyra till och med åtta år.
4 § Penningar eller deras värde, som någon till slafhandel eller befraktning af fartyg till slafvars förande, eller till utrustning of fartyg, som i 3 § sägs, användt eller sig betingat, vare till Kronan förbrutne.
5 § Har någon, med våld elier annorledes, bemäktigat sig annan och honom å öde ort eller annat sådant ställe utsatt, att uppenbar fara var för hans lif; dömes till straffarbete från och med sex till och med tio år.
Fick den utsatte deraf svår kroppsskada; dömes till straffarbete på lifstid eller från och med åtta till och med tio år: ljöt han deraf döden; miste gerningsmannen lifvet eller dömes till straffarbete på lifstid. 6 § Den, som olofligen, med våld eller annorledes, bemäktigar sig annan och honom, emot hans vilja, ur Riket förer, så ock den, som utan föräldrars eller förmyndares samtycke, förer ur Riket barn, som ej fyllt femton år, ehvad det sker med dess vilja eller ej; dömes till straffarbete från och med två och med sex år. 7 §.
Har den, som annan bortfört, efter ty i 6 § sägs, tvungit honom till främmande krigs- eller skeppstjenst, eller eljest i tvångstillstånd honom försatt; dömes till straffarbete från och med sex till och med tio år eiler på lifstid.
Föröfvar man sådant brott mot annan utrikes, utan att hafva honom dit fört, såsom i 6 § sägs; dömes till straffarbete från och med två till och med sex år. 8 §.
Den, som olofligen bemäktigar sig och från föräldrars eller annans vård skiljer barn, som ej fyllt femton år, ehvad det sker med barnets vilja eller ej, dömes, när barnet ej ur Riket föres, till straffarbete från och rr.ed sex månader till och med fyra år.
Sker det för att begagna barnet till tiggeri eller att det eljest till vanart öfva; då skall till straffarbete från och med fyra till och med åtta år dömas. 9 §.
Hvar, som olofligen, genom inspärrande eller fängslande, eller annorledes, berölvar någon friheten, dömes till straffarbete från och med sex månader- till och med fyra år.
Har, genom sådant brott, friheten varit öfver år och dag någon beröfvad, eller har den, mot hvilken brottet begicks, lidit svår misshandel medan han in spärrad var; då må tiden för straffarbetet till sex år förhöjas. 40 §.
Nu har någon, för förment brott, annan utan laga skäl gripit: skedde det ej af argt uppsåt, och blef med den gripne så förfaret, som om laga häktning stadgadt är; då skall till fängelse i högst sex månader eller böter dömas. 3 % 11 § Pinar man annan för att tvinga honom till bekännelse i någon sak; dö mes till straffarbete i högst två år.
Är brottet med synnerligen försvårande omstän digheter förenadt; då må tiden för straffarbetet höjas till fyra år. 12 §.
Tager man qvinna med våld och, mot hennes vilja, med henne öfvar otukt, eller tvingar man henne dertill genom hot, som innebär trängande fara; varde dömd till straffarbete från och med sex till och med tio år.
Fick qvinnan af den gerning svår kroppsskada; då skall till straffarbete på lifstid dömas: ljöt hon deraf döden; miste gerningsmannen lifvet; dock må, der omständigheterna äro synnerligen mildrande,, dömas i förra fallet till straffarbete från och med åtta till och med tio år och i sednare fallet till straffarbete på lifstid. 13 § Har någon, genom döfvande eller annat medel, uppsåtligen försatt qvinna i yrsel, sömn eller vanmakt, så att hon saknat bruket af fri vilja eller varit ur stånd att sig värja, och har han med henne i den belägenhet otukt öfvat; vare lag, som i 12 § stadgas. 14 §.