Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Under vinterns lopp insamlade löjtnant
Nordqvist af förbifarande långväga ifrån kommande tschuktschiska formän upplysningar om isens läge mellan Tschaun-bay och Beringssund under olika tider på året.
Med anledning af frågans ofantliga vigt, äfven i rent praktiskt hänseende, skall jag ordagrant anföra hvad han sålunda inhemtat.
Underrättelser om isförhållandena vid kusten mellan Kap Jakan och Beringssund, af der boende tschuktscher.
En tschuktsch från Jekanenmitschikan, nära Kap Jakan, sade, att der brukar vara öppet vatten hela sommaren.
Detsamma sade en tschuktsch från Kinmankau, som ligger något vester om Kap Jakan.
En tschuktsch från Jakan berättade, att hafvet der blir isfritt i slutet af maj eller början af juni.
Deremot är det aldrig öppet om vintern.
Tatan från Jakan berättade, att hafvet der är öppet från slutet af maj eller början af juni till senare delen af september eller början af oktober, då isen börjar att drifva mot land.
Rikkion från Vankarema sade, att hafvet der är isbelagdt om vintern, men öppet om sommaren.
En ren-tschuktsch, Rotschitlen, som bor omkring 12 engelska mil från Vegas vinterläger, berättade, att Koljutschin-viken, af tschuktscherna kallad Pidlin, är isfri hela sommaren.
Urtridlin från Koljutschin sade, att hvarken vid denna ö eller i Koljutschin-viken finnes någon is om sommaren.
Ranau från Jinretlen sade också, att Koljutschin-viken alltid är öppen om somrarna.
Ettiu från byn Nettej, mellan Irgunnuk och Beringssund, berättade, att hafvet vid Nettej är isfritt om sommaren oberoende af vinden, om vintern endast vid sydlig vind.
Vankatte från Nettej berättade, att hafvet der blir isfritt under månaden »Tautinjadlin», d.v.s. senare delen af maj och början af juni, och åter isbeläggas under månaden »Kutschkau», eller oktober och november.
Kepljeplja från byn Irgunnuk, belägen 5 engelska mil öster om Vegas vinterqvarter vid Pitlekaj, sade, att hafvet utanför dessa byar är isfritt alla somrar, utom då det råder nordlig vind.
Deremot sade han, att man längre vester ut, såsom vid Irkaipij, nästan alltid skall kunna se is från land.
Kapatljin från Kingetschkun, en by mellan Irgunnuk och Beringssund, berättade den 11 januari, att det då var öppet vatten vid denna by.
Han sade vidare, att Beringssund om vintern vid sydlig vind är isfyldt, vid nordlig isfritt.
Samma dag berättade en tschuktsch från Nettej-Kengitschkun, också mellan Irgunnuk och Beringssund, att utanför denna by då låg is.
Han bekräftade Kapatljins utsago angående Beringssund.
Kvano från Uedlje, nära Beringssund sade, att der alltid är isfritt från maj till och med september månad.
Den 13 mars fingo vi erfara, att äfven bränvin här utgör en handelsvara.
Utan att hafva erhållit någon spirituosa från Vega blefvo nämligen denna dag tschuktscherna vid Jinretlen i tillfälle att taga sig ett generalrus, och att äfven deras fredliga lynne ger vika för rusets inverkan, derpå fingo vi ett ögonskenligt bevis, då de dagen derpå kommo om bord med blåa och gula ögon, ej så litet dufna och skamflata.
På hösten berättade till och med en lång och grofbyggd tsehuktschisk jettinna, som då besökte oss, att hennes man blifvit mördad under ett fyllerigräl.
Betydande foror, dragna af renar, började efter medlet af mars i temligen stort antal fara förbi Vega.
De voro lastade med renskinn samt varor uppköpta vid de ryska marknadsplatserna och afsedda att bortbytas vid Beringssund.
Ren-tschuktschen är bättre klädd, ser förmögnare och myndigare ut än kust-tschuktschen eller, såsom denne i konseqvens med den förra benämningen borde kallas, hundtschuktschen.
Såsom alla egare af renhjordar måste han föra nomadens lefnadssätt, men här förmedlar han derjemte varubytet mellan vildarne i nordligaste delen af Amerika och de ryska pelshandlarne i Sibirien, och mången tillbringar hela sin lefnad på handelsresor.
Den förnämsta marknaden hålles under mars månad hvarje år på en ö i floden Lilla Anjui, 250 verst från Nischni Kolymsk.
Byteshandeln försiggår enligt en af de ryska handelsmännen och de äldste bland tschuktscherna gemensamt faststäld normaltaxa, och innan varubytet börjar, aflemna tschuktscherna en obetydlig marknadsafgift.
Marknaden inviges på ryssarnes sida med en messa af den prest3, som alltid medföljer det ryska kronoombudet, och i tschuktschernas läger med gyckel af en bland deras schamaner.
Det lär gå brokigt till vid en dylik marknad efter den lifliga beskrifning, som Wrangel lemnar om densamma (Reise, I s. 269), hvarvid man dock bör erinra sig, att beskrifningen gäller om sederna för 60 år tillbaka.
Nu har kanske också här mycket förändrat sig.
Troligen hafva vi i handelsförhållandena i nordöstra Asien under början af detta århundrade en temligen trogen bild af bjarmernas handel i forna dagar i nordöstra Europa.
Äfven varorna voro sannolikt på båda hållen af samma slag, kanske ock de båda folkens kulturståndpunkt.
Utom handelsmännen reste under loppet af vintern en mängd tschuktscher från Koljutschin-ön och andra vester ut belägna byar förbi oss med tomma slädar, för hvilka voro spända endast ett fåtal hundar.
De återkommo om några dagar med slädarne fullastade med fisk, hvilken de sade sig hafva fångat i en öster ut belägen lagun.
Dessutom sålde de någon gång en läcker sikart fångad i en insjö i det inre af landet ett stycke från kusten.
Dels för att få närmare reda på dessa fiskställen, dels för att erhålla ett begrepp om ren-tschuktschernas lefnadsätt företogs längre fram på vintern en mängd utflygter i olika riktningar från vinterqvarteret.
Jag vågade dock aldrig gifva tillstånd till någon lång frånvaro från fartyget, emedan jag var fullt öfvertygad, att hafvet kring
Vega för några få dagars ihållande sydlig storm skulle kunna öppna sig under förhållanden, som ej medgåfvo oss att stanna qvar på den öppna redd, der vi lågo förtöjda.
Mina kamraters önskan att tränga långt in i det inre af Tschuktschhalfön kunde derför ej gå i uppfyllelse.
Men så korta dessa utfärder än voro, lemna de dock en mängd upplysningar om vårt vinterlif och vår beröring med det föga kända folk, vid hvars hemlands kust
Vega blifvit instängd, och det torde derför vara skäl att meddela några utdrag ur en del af de till mig med anledning af dessa färder aflemnade rapporterna.
Karta öfver trakten kring Vegas vinterqvarter.
Hufvudsakligast efter G.
Bove. 1.
Rotschitlens tält. 2. Jettugins tält.
Palanders och Kjellmans utfärd till ett ren-tschuktschläger sydvest om Pitlekaj skildras af den förre sålunda:
»Den 17 mars 1879 gick jag, åtföljd af dr Kjellman, ut med en släde och 5 man, hvaribland en inföding såsom vägvisare, till det i närheten af Taffelberget liggande rentschuktsch-lägret, i afsigt att der söka erhålla färskt renkött.
Expeditionen var utrustad med två dagars proviant, tält, madrasser och päskar.
Ren-tschuktscherna träffades 11 engelska mil från fartyget.
På en höjd furmos här tvenne tält, af hvilka det ena för tillfället var obebodt.
Det andra beboddes af tschuktschen Rotschitlen, hans unga hustru och ett annat ungt par, hvilket senare, så vidt jag förstod dem rätt, var på besök och egentligen hade sitt hem i Irgunnuk.
Omkring tälten, som voro betydligt mindre än dem vi dagligen sågo vid kusten, lågo en mängd slädar uppstaplade på hvarandra.
Dessa slädar skilde sig från de vanliga hundslädarne derigenom, att de voro betydligt större och bredare i gången.
Medarne voro klumpiga och tillyxade af groft trä.
Vår framställning att få tillbyta oss renar afslogs genast, ehuru vi såsom bytesartiklar erbjödo bröd, tobak, rom samt till och med ett gevär.
Såsom skäl för sin vägran uppgåfvo de, att renarne denna årstid äro för magra för att nedslagtas.
På en några tusen fot från oss liggande höjd sågo vi ett femtiotal renar gå och beta.
På eftermiddagen blefvo Kjellman och jag inbjudna i tältet, hvarest vi tillbragte en timme i deras sofrum.
Vid vårt inträde påtändes lampan, hvilken var fyld med sältran; såsom veke användes ett slags mossa (Sphagnum).
Värdinnan sökte göra vårt vistande i tältet så angenämt som möjligt: hon hoprullade renhudar till hufvudkuddar och beredde oss plats, så att vi fullt utsträckta kunde njuta en väl behöflig hvila.
I det yttre tältet tillreddes af den andra qvinnan qvällsvarden, hvilken bestod af kokt sälkött.
Vi erbjödos välvilligt att dela deras måltid, men då vi ej hade smak för sälköttet, afböjde vi deras anbud under förevändning att vi nyss ätit middag.
Sjelfva intogo de sin måltid liggande med kroppen i det inre tältet, men med hufvudet under renskinnsfällen i det yttre, hvarest maten fans.
Efter intagen måltid drogos hufvudena innanför fällen, värden klädde af sig in på bara kroppen, undantagandes byxorna, hvilka fingo sitta qvar.
Värdinnan lät sin päsk falla ned öfver axlarna, så att hela öfverkroppen härigenom blef blottad.
Renskinnsstöflarne aftogos och vändes ut och in, aftorkades noga och upphängdes i taket öfver lampan för att torka under natten.
Qvinnorna trakterades af oss med socker, hvilket de, till följd af obekantskap med detsamma, till en början undersökte med en viss försigtighet, men som sedan smakade dem förträffligt.
Efter måltiden syntes vårt värdfolk blifva sömnigt, hvarför vi sade god natt och gingo till vårt eget tält, hvarest var allt annat än varmt; vi hade derstädes under natten omkring –11° C.
Efter en till större delen sömnlös natt purrade vi ut klockan half 7 nästa morgon.
Då vi kommo ut ur tältet, voro alla renarne i tätt sluten trupp i anmarsch.
I spetsen syntes en gammal höghornad ren, hvilken gick fram till sin husbonde (denne hade under tiden gått renhjorden till mötes) och helsade god morgon på honom genom att stryka sin nos mot hans händer.
De öfriga renarne stodo under tiden uppstälda i ordnade led, alldeles som besättningen om bord på ett örlogsfartyg vid divisioner.
Egaren gick derefter fram och helsade på hvarje ren; de fingo stryka sina nosar mot hans händer.
Han å sin sida tog hvarje ren i hornen och undersökte honom på det nogaste.
Efter slutad inspektion och på gifvet tecken från husbonden gjorde hela renhjorden helt om och återvände i tätt slutna led, med gamlingen i spetsen, till föregående dags betesmark.
Det hela gjorde på oss ett särdeles godt intryck; det var ej den grymme hårde vilden, som på ett rått och barbariskt sätt visade sitt herravälde öfver djuren, utan det var den gode husbonden, som välvilligt betraktade sina underlydande, och som hade ett vänligt ord till hvar och en af dem.
Här rådde ett godt förhållande mellan herre och djur.
Sjelf var han en ståtlig ung man, med ett intelligent utseende och med smidig, vacker kropp.
Hans kläder, af utmärkt trefligt snitt och af ovanligt vackert renskinn, föllo tätt efter den välväxta kroppen och lemnade oss tillfälle att se hans behagliga och stolta hållning, hvilken tog sig bäst ut, då han rörde sig.
På vår förnyade framställning att få tillbyta oss renar fingo vi åter afslag, hvarför vi nedtogo vårt tält och anträdde hemfärden.
Vi återkommo om bord den 18 mars kl. 3 e. m. efter en marsch af 4¾ timme.
Vägen till renlägret höjde och sänkte sig långsamt.
Snön var bård och jemn, så att vi kunde gå fram med rask fart.
Under bortvägen syntes fyra räfvar och några korpar.
På ett ställe funnos en mängd lemmelgångar nedgräfda genom snön i sned riktning mot marken.
Nedgången till ett orördt lemmelbo var cylindrisk och höll i genomskärning 4½ centimeter.
Under båda dagarne hade vi snö, tjock och disig luft, så att vi endast kunde se en kort distans framför oss; likvisst gingo vi aldrig vilse, tack vare vår vägvisares, infödingens, goda ögon och starkt utpräglade lokalsinne.»
Brusewitz’ och Nordqvists utfärd till Nutschoitjin.
Nordqvist meddelar härom följande:
»Den 20 mars kl. 9 f. m. lemnade löjtnant Brusewitz, båtsmannen Lustig, norske fångstmännen Johnsen och Sievertsen, tschuktschen Notti och jag Vega.
Vår utrustning, som utgjordes af proviant för 8 dagar, kokapparat, segeldukstält, kautschukmadrasser, renskinnspäskar m. m., drogo vi efter oss på en släde.
Kl. 2 t.
45 min. e. m. framkommo vi till Nutschoitjin (Siksjön).
Under färden passerade vi en å, som flyter mellan Nutschoitjin och det omkring 1½ svensk mil söder om denna sjö belägna berget Hotschkeanranga samt faller ut i den stora lagunen söder om Pitlekaj.
Längre inåt landet genomflyter denna å, enligt Nottis utsago, flere sjöar; han berättade också, att hon om sommaren är mycket rik på lax (lienne).
Några sandkullar utgjorde vattendelaren mellan henne och Nutschoitjin.
Det enda djur, som sågs under ditfärden, var en räf.
Deremot funno vi spår efter harar, ripor och ett par lemlar.
Sedan vi valt en lämplig lägerplats, började vi att uppföra ett snöhus, hvilket vi dock icke hunno få färdigt förr än följande dagen.
Den 21 gingo Brusewitz och jag ut för att bese den närmaste omgifningen.
På en backe norr om sjön, der Potentilla, Carex och Poa stucko upp ur snötäcket, sågo vi en mängd spår efter räf, hare och ripa.
Den 22 användes att hugga några vakar uti den omkring 1½ meter tjocka isen och sätta ut nät.
Jag ville nämligen hafva reda på hvad det är för en sikart, som enligt Nottis påstående talrikt förekommer i denna sjö.
På det ställe, der nätet utsattes, var under isen något mer än 1 meter djupt vatten.
Bottnen bestod af dy.
Då vi höggo en vak midt på sjön för att få djupare vatten, funno vi, att den 1½ meter tjocka isen här räckte till bottnen.
Följande morgon erhöllo vi i nätet elfva sikar, af hvilka de största voro omkring 35 centimeter långa.
Oaktadt vädret var grått och man icke såg särdeles långt, gingo vi denna dag till berget Hotschkeanranga dels för att bestämma dess höjd och dels för att från dess vidt omkring synliga topp få en öfverblick af den omgifvande traktens utseende.
Sedan vi gått öfver den mellan Nutschoitjin och Hotschkeanranga flytande ån, började vi stiga upp för den långa sluttning, på hvars krön Hotschkanrakenljeut (Hotschkeanrangas hufvud) reser sig med brant sluttande sidor öfver omgifningen.
Sluttningen var öfversållad med lösa stenblock af en eruptiv bergart.
»Hufvudets» hjessa utgjordes af en platå, som också var tätt belagd med lösa stenar.
På norra (d.v.s. vind-) sidan hade dessa stenar en närmare två fot tjock, hårdt tillpiskad snöskorpa; på sydsidan voro de flesta bara.
Enligt Brusewitz sluttade berget ännu brantare mot söder än mot norr.
Söder om berget såg han en stor dal – troligtvis en sjö –, genom hvilken den å flyter, som vi passerat.
Då jag på ditvägen gick tillsammans med Notti, uppmanade han mig att offra litet mat och bränvin åt sjöns gudomlighet, itjaken kamak, för att få en god fångst i nätet.
På min fråga huru den såg ut, svarade Notti »uinga lilapen», jag har ej sett den.
Utom denne gud finnes det enligt hans åsigt gudomligheter äfven uti strömmar, uti jorden och på några berg.
Dessutom offra tschuktscherna åt solen och månen.
Deremot tyckas de icke, såsom åtskilliga andra folk, egna sina aflidne någon dyrkan.
Då jag senare gaf åt honom en skorpa och bad honom offra den, gjorde han med hälen en liten fördjupning uti snön på Nutschoitjin, smulade sönder en liten bit af skorpan och kastade smulorna i gropen.
Resten af skorpan gaf han tillbaka med den förklaringen, att »kamak» icke behöfde mera, och att vi nu skulle få mera fisk i nätet än första gången.
Notti sade ock, att tschuktscherna brukade offra något för hvarje fångst.
Sålunda hafva troligtvis alla de samlingar af björn- och sälskallar samt renhorn uppkommit, som vi ofta sett på den tschuktschiska kusten, i synnerhet på höjder.
Sedan vi afläst aneroiden, begåfvo vi oss skyndsamt tillbaka från bergstoppen till snöhuset, emedan det under tiden hade blåst upp ett starkt yrväder, så att man icke såg mer än några tiotal steg framför sig.
På sluttningen nedanför »hufvudet» hade vi redan på ditvägen sett spåren af tvänne vildrenar.
Notti sade, att några få sådana finnas på berget hela vintern.
Största delen drager dock längre söder ut och närmar sig till kusten endast om sommaren.
Johnsen hade sårat en uggla (Strix nyctea), som dock undkom honom.
Den 24 yrade det hela dagen, så att vi icke kunde begifva oss ut för att skjuta.
Den 25 återvände vi om bord.
Enligt de aneroid-observationer, som under färden anstäldes, hade den högsta bergstoppen vi besökt en höjd af 197 meter.»
Löjtnant Boves berättelse om en utfärd till Najtskaj och Tiapka.
»Den 19 april kl. 4 f. m. afreste fångstmannen
Johnsen och jag på en kort utflygt öster ut längs kusten, i afsigt att gästa den mycket besökta fiskplatsen Najtskaj, der våra gamla vänner från Pitlekaj slagit sig ned.
Vi begåfvo oss på väg med en liten släde, som drogs af oss sjelfva och var lastad med lifsmedel för tre dagar samt några meteorologiska och hydrografiska instrumenter.
Klockan 6 f. m. hunno vi till Rirajtinop, der vi hemtade Notti, en duglig, begåfvad och behaglig yngling.
Byn Rirajtinop, som förut bestod af ganska många tält, egde nu endast ett tält, Nottis, och det var klent nog.
Det lemnade invånarne endast ett svagt skydd mot vind och kyla.
Bland husgerådssaker i tältet fäste jag mig vid en ansigtsmask af trä, mindre oformlig än de som, enligt Whympers teckningar, träffas hos infödingarne längs floden Youcon i Alaska-territoriet och enligt dr Simpson hos vesteskimåerna.
Jag fick senare veta, att denna mask kommit från Päk (Beringssund), dit den troligen öfverförts från den motsatta amerikanska stranden.
Byn Irgunnuk ligger 300–400 meter från Rirajtinop och består af fem tält, bland hvilka ett för två dagar sedan flyttats från Jinretlen.
Tälten äro såsom vanligt belägna på jordhöjder och hafva om möjligt ingången ett par steg från någon brant afsats, ögonskenligen för att dörröppningen ej skall allt för mycket belamras af snö.
Jag beräknade Irgunnuks befolkning till 40 personer.
Utanför nämnda by är isen ända in till land sönderbruten till 5 à 6 meter höga torosser, hvilka bilda en kedja, som tätt följer stranden på en sträcka af 500 till 600 meter mot öster.
Kusten från Irgunnuk till Najtskaj löper i rät linie, är låg och blott då och då afbruten af små jordupphöjningar, hvilka alla bära spår af gamla boningar.
Hvar och en af dessa höjder har sitt särskilda namn: först Uelkantinop, derefter Tiumgatti och slutligen Tiungo, två Sofkammaren i ett tschuktschiskt tält.
Efter en teckning af matrosen Hansson.
mil vester om Najtskaj.
I närheten af Uelkantinop upphunnos vi af en ren-tschuktsch, hvilken gjorde oss sällskap till Najtskaj för att der köpa fisk och sälspäck.
Middagstiden kommo vi till Najtskaj, der vår ankomst hade blifvit bebådad af en inföding, som med sitt hundspann kört om oss under vägen.
Derför blefvo vi vid vårt intåg omgifna af byns ungdom, som bedöfvade oss med sina oafbrutna rop på bröd (kauka), tobak, ram o.s.v.
Efter några ögonblick sällade sig både qvinnor och fullvuxna män till de tiggande pojkarne.
Vi togo in i ett tält, som tillhörde en vän eller kanske slägtinge till Notti.
Der blefvo vi ganska väl mottagna.
På samma ställe gästade äfven den ren-tschuktsch, hvilken gjort oss sällskap under vägen.
Han gick in i sofkammaren, slog sig ned der, deltog i familjens aftonmåltid, allt nästan utan att yttra ett ord till värdinnan, och följande morgon den 20 afreste han utan att hafva helsat på värden.
Gästfriheten här är af ett eget slag.
Den kan kanske kännetecknas med orden: i dag äter och sofver jag i ditt tält, i morgon äter och sofver du i mitt, och efter allt hvad jag såg, mottogos derför alla, både rik och fattig, både den som for med stora slädar Tschuktschiska lampor. a.
1/5 af nat. storl.
och den som vandrade till fots, på samma sätt.
Alla äro de säkra att finna en vrå i tältkammaren.
Tältkammaren eller jaranga, såsom denna del af tältet kallas af infödingarne, upptager en god tredjedel af hela tältet och är arbetsrum, matsal och sofrum på samma gång.
Formen är parallelipipedisk, och en medelstor sofkammare har 1,80 meters höjd, 3,50 meters längd och 2,20 meters bredd.
Väggarna äro bildade af renhudar med håren inåt, hvilka uppbäras af ett resvirke af stolpar och tvärslåar.
Golfvet utgöres underst af ett lager af gräs, hvarpå en hvalrosshud är utbredd.
Gräset och huden bilda visserligen ej någon synnerligen mjuk bädd, men dock ett läger, hvarpå äfven en uttröttad europeisk vandringsman kan finna hvila.
Sofkammarens inre upplyses och uppvärmes af lampor, hvilkas antal vexlar efter rummets storlek.
En medelstor kammare har tre lampor, den största midt emot ingången, de två andra på tvärväggarna.
Lamporna äro ofta förfärdigade af en stenart, som af infödingarne kallas ukulschi.
De hafva formen af en stor slef.
Bränslet utgöres af tran och till veke användes mossa.
För öfrigt kräfva dessa lampor en ständig uppmärksamhet, emedan en half timmes brist på skötsel är nog för att få dem Genomskärning af en tschuktschisk lampa.
Efter teckning af G.
Bove. a a. olkjan, b. veken, c. fotställningen, d. skål under densamma, e. putspinne
att röka eller slockna.
Lågan ledes längs ena kanten på lampan, hvars veke af mossa putsas med en träbit af den form, som teckningen angifver.
Lampan hvilar på en fot och denna i sin ordning på en skål.
På sådant sätt uppsamlas hvarje droppe olja, som möjligen spilles.
Om det är något, hvarpå detta folk bör spara, är det för visso på olja, ty den betyder för dem ljus och värme.
I sängkammartaket voro öfver lamporna fästade några stänger, på hvilka man upphängde kläderna och skodonen för att torka.
Lamporna hållas tända hela dagen; under natten äro de vanligen släckta, då de eljest skulle kräfva ständig tillsyn.
Några kläder och fiskredskap, två eller tre renhudar för att hvila på – se der hela husgerådet i ett tschuktschiskt tält.
Hvarje tält är derjemte försedt med några trummor (járar).
Dessa äro gjorda af en träring, omkring 70 centimeter i genomskärning, hvarpå man spänt ett skinn af säl- eller hvalrosstarmar.
Trumman slås med en lätt staf af hvalfiskben.
Det derigenom frambragta ljudet är melankoliskt och blir det i än högre grad, när det beledsagas af infödingarnes entoniga, vanligen rytmiska sånger, hvilka synas mig
Tschuktschisk schamantrumma. 1/8 af nat. storl.
hafva stort tycke af de sånger man hör i Japan och Kina.
En ännu större öfverensstämmelse tyckte jag mig finna i dessa folks dansar.
Notti är en väldig jarar-spelare.
Efter något bedjande spelade han flere af deras sånger med en känsla, som jag icke tilltrott honom.
Åhörarne voro talrika, och på deras leenden och glädjestrålande ögon kunde man märka, att de voro hänförda af de ljud, som Notti förstod framkalla ur trumman.
Notti åhördes också under djup tystnad med en beundran lik den, hvarmed vi i en stor salong lyssna till en ut-
märkt pianist.
Jag såg intet annat musikaliskt instrument än det nyssnämnda i tälten.
Den dag vi anlände till Najtskaj användes att bese byns omgifningar.
Vi bestego derför en 30 meter hög kulle söder om byn, för att få en tydlig föreställning om trakten.
Från kullens spets fingo vi en öfverblick öfver de två lagunerna vester och öster om Najtskaj.
Den vestra tycktes, med afbrott af några jordhöjder, innefatta hela kuststräckan mellan Najtskaj, kullen vid
Jinretlen och bergen, som synas i söder från observatoriet och Irgunnuk.
Lagunen öster om Najtskaj skiljes från hafvet genom en hög sandvall och sträcker sig omkring 30 kilometer in i landet till foten af den kedja af kullar, som här framgår.
Mot öster utbreder sig lagunen längs kusten ända till granskapet af Serdzekamen.
Denna udde syntes tydligt och var enligt en uppskattning, som jag ej tror vara synnerligt felaktig, belägen 25 à 26 kilometer från Najtskaj.
Den sänker sig terassformigt mot hafvet, och dess sidor äro betäckta med stenpelare, liknande dem vi sågo i närheten af Kap Stora Baranoff.
I söder sammanhänger Serdzekamen med bergshöjder, som blifva allt högre, ju längre in i landet de äro belägna.
Några af dessa hafva en konisk form, andra en taffelform, påminnande om Abyssiniens Ambas.
Tio eller tolf mil in i landet tyckas de nå en höjd af 600 till 900 meter.
Fisket i den östra lagunen eger hufvudsakligast rum i granskapet af Najtskaj, på ett afstånd af vid pass 5 kilometer från byn.
Det sker uteslutande med krok och icke med nät eller andra fiskredskap.
Inom några få minuter såg jag mer än tjugu stycken torskar (urokadlin) uppdragas och ungefär lika många små fiskar, af infödingarne kallade nukionukio.
För fisket göra infödingarne i isen ett hål af en decimeters genomskärning.
Kring vaken bygga de derpå, till skydd mot blåst och yrsnö, en 80 centimeter hög snömur, som bildar en rundel med en inre genomskärning af 1½ meter.