Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Ersättning för den skada, som någon genom misshandel, hvarom sagdt är, tillfogat annan, vare den brottslige pligtig att gälda, ehvad gerningen skett med uppsåt eller af vållande-, och skall under skadeståndet räknas icke endast läkarelön och annan kostnad, ritan äfven ersättning för hinder eller brist i den skadades näring, för sveda och värk, så ock för lyte eller annat stadigvarande men, om sådant blifvithonom tillfogadt. § 62.
Komma maka eller barn efter den, som dödad blifvit, att genom hans frånfälle sakna nödigt underhåll; då skall deni, efter ty, med afseende å så väl den brottsliges tillgångar, som andra omständigheter, skäligt pröfvas, tilläggas såsom skadestånd hvad för makan eller barnen tarfvas till dess de sig eljest försörja kunna; och må det skadestånd, efter omständigheterna, sättas att utgå på en gäng eller å särskilda tider.
Lag-Utskottets Betänkande N:o 20. 45 Gemensamma bestämmelser. § 63.
I afseende å delaktighet i brott, som i denna författning omförmälas, komma, der annat här ej finnes särskildt stadgadt, de angående delaktighet i missgerningar i allmänhet gällande föreskrifter att tjena till efterrättelse. § 64.
Med svår kroppsskada förstås i denna Författning sådan skada, som i 11 fj sägs. § 65.
Ilar man, vid dråp eller annan misshandel, träffat annan, än den man döda eller misshandla ville; straffes som vore gerningen för öfvad emot den, åt hvilken den ämnad var; dock skall ej, till straffets förhöjning, afseende å särskild egenskap hos denne eller å särskildt förhållande emellan honom och gerning smannen göras annorlunda, än såsom å en försvårande omständighet. § 66.
Mar någon, genom uppsåtlig misshandel, tillfogat annan sådan kroppsskada, att denne deraf ljutit döden, men blef skadan dödsorsak endast i förening med omständigheter, de der, utan gerning smannens skuld, efteråt tillkommit, såsom särskild sjukdom, dröjsmål med begagnande af botemedel, sedan sådant användas kunnat, vårdslöshet eller oskicklighet vid botemedels användande, eller annat dylikt ofall; då må för dråpet ej till högre straff än såsom för dråp af vållande dömas. § 67.
Ar för embets- eller tjensteman, som gör våld eller misshandel a annan, särskildt stadgad embetets eller tjenstens förlust för viss tid eller för alltid; lande ock det till efterrättelse.
Lag-Utskottets Betänkande N:o 20. § 69.
Ifråga om dråpares rätt till arf, morgongåfva eller giftorätt, galle hvad derom i lag är stadgadt. § 70.
Har någon genom en handling begått två eller flera af de i denna författning omnämnde trott, och, är straffet å ettdera svårare, än å annat; dä skall det svåraste straffet tillämpas: är hvartdera brottet belagdt med samma straff; varde det straff tillämpadt.
I låda dessa fall skall brott, hvarför särskildt straff ej ådömes, betraktas såsom försvårande omständighet.
Ber för någotdera brottet sådan påföljd, som i 68 § sägs, bör ega rim, varde ock den ådömd.
Innefattar en handling brott, som i särskilda afseenden är med olika straff belagdt, vare ock lag, sorn i denna § sägs. § 71.
Be i Kongl. Förordningen den 4 Maj 1855 för vissa fall gifna föreskrifter till kyrkotuktens upprätthållande skola tillämpas jemväl å den, sorn gjort sig skyldig till ansvar för dråp, som ej är med dödsstraff belagdt, eller för vållande till annans död. § 72.
Huru den skall straffas, som förgriper sig med våld eller misshandel å Konungen eller annan medlem af Konungahuset; eller vid upplopp eller uppror gör våld å person; eller uppsåtligen sätter eld i annans hus eller gard och derigenom vållar någons död; eller öfverj'aller annan för att rån föröfva; eller genom öfverträdelse af föreskrift, som blifvit gifven till skyddande af kanal-, sluss- eller jernvägs-anläggning, vållar död eller svår kroppsskada; derom är särskildt stadgadt.
Genom denna förordning sker ej heller någon ändring af de i Krigslag förekommande ansvarsbestämmelser i afseende å dem, som till Krigsmakten höra. § 73.
Misshandel, sorn i 13 eller 14 § sägs, ändå att den skett mot maka, stjuf- eller svärföräldrar, fosterföräldrar, förmyndare, husbonde eller annan förman, så ock brott efter 16 eller 39 §, må ej åtalas af allmän åklagare, der ej målsegande brottet till sådant åtal angifven, eller det blifvit föröfvadt under sabbat eller vid sådant tillfälle eller å sådan ort, son i 50 § omförmäles.
Lag samma vare om brott, som i 48 § sägs, der det ej af målsegande till åtal angifves. Lag-Utskottets Betänkande N:o SO, 47 § 74.
Hafva två år förflutit sedan brott, hvarom i denna förordning förmdles, lief föröfvadt, må ej talan om ansvar derför anställas, der ej straffarbete å brottet följa kati. § 75.
Böter, sorn i denna förordning finnas stadgade, beräknas i Riksmynt.
Brott, som föröfvas innan denna förordning kungöres, men för hvilket straff då ej är bestämdt genom utslag, som vunnit laga kraft eller ej öfverklagadt varder, skall ock efter denna förordning straffas, om det straff, som enligt den bör å brottet följa, är lindrigare än det, som derför i äldre lag eller författning stadgadt varit.” Stockholm den 24 Febr. 1860.
Reservationer: Af Herr Olivecrona, Ii.:
”Alt vid en partiel förbättring af vår brottmålslag en mängd inkonseqvenser och oegentiigheter i bestämningar icke kunna undvikas, inser jag till fullo.
Om derföre sådana förefinnas i det lagförslag, som nu underställes Rikets Ständers pröfning, bör dock denna omständighet, enligt min åsigt, hvarken betraktas såsom en gillig anledning till klander af den metod för lagens förbättrande, som under de sednare åren blifvit följd, eller såsom en tillräcklig orsak att nu i sin helhet underkänna ifrågavarande förslag.
Några af dessa inkonseqvenser och oegentiigheter bar jag dock ansett mig bär böra påpeka, emedan de, enligt min öfvertygelse, kunnat undanrödjas och lagförslaget derigenom ännu bättre motsvara det alsedda ändamålet, att nemligen afhjelpa en af de mest kännbara bristerna i vår lagstiftning.
Den föreslagna författningen afbandlar icke allenast om dråp, såramål och hvarjehanda våldsgerning ar emot annons person, utan ock om sådane förbrytelser, hvilkas brottsliga karakter egentligen bestämmes deraf att Statens embetsmål) eller offentliga funktionärer genom våld kränkas i eller för deni anförlrodt offentligt värf eller ock så, att genom gerningen ett fridsbrott sker.
Då författningen skall ega ett så vidsträckt omfång, har det synts mig mindre lämpligt att rubriken lyder: ”Förordning 48 Lag-Utskottets Betänkande N:o 20. angående mord, dråp och annan misshandel.'1'1 Mord torde icke böra betraktas annorlunda än såsom ett species af dråp, och species bör väl icke nämnas först framför genus-begreppet.
Ordet misshandel är dessutom ett ord, som förut icke vunnit häfd eller ens begagnats i vårt lagspråk; och i lagförslaget förekommer det derjemte i mångahanda betydelser, som lemna rum för mycken tvetydighet.
Af "2:dra afdelningen, hvars rubrik är: r'Om såramål och ringare misshandel”, inhemtar man i 12 §, alt det är misshandel, om någon gjort annan svårt lyte och af 14 §, att det äfven är misshandel, ehuru af ringare beskaffenhet, om blott en skufning eller eU slag utan åkomma egt rum.
Af rubriken till 5:te afdelningen: ”Om misshandel å föräldrar, maka eller förmän’', jemförd med § 37, som börjar med orden: ”Begär någon mord” etc. och den nästföljande §38, så lydande: ”Begår någon uppsåtligen annan misshandel” (nemligen än mord eller dråp) finner man deremot, att misshandel äfven betecknar dråp; jemföras härmed kunna ock orden i § 65: ”dråp eller annan misshandel.”
Går man vidare till 6:te afdelningen i förslaget: ”Om väld ä annan i eller för honom anförlrodt offentligt värf; så ock om våld, hvarigenom fridsbrott sker”, anträffar man der orden våld (§§ 40, 49, 56, 57, 58) och våldsgerning (§§ 43, 44, 46, 50) utmärkande detsamma och kanske ännu mera än hvad i de föregående kapitlen eller afdelningarne är kalladt misshandel.
Men hvad sorn ökar tvetydigheten är det alt i § 40 är våld släldt i motsats till misshandel, då der heter: ”Gör någon våld eller annan misshandel å embetsman” etc.
Och då härtill kommer all ordasätten: ”göra misshandel'’ (§§ 13, 38), ”misshandla” (§§ 11, 12, 65), ”föröfva misshandel” (§ 31), ”göra våld eller annan misshandel” (§ 40), ”göra våhl eller misshandel” (§68), ”göra våldsgerning” (§§ 43, 44, 46, 50), ”göra vå/d" (§ 49, 58, 72), ”våldföra” (§§ 48, 50), ”förgripa sig med våld eller misshandel” (§ 72), nyttjas lemligen om hvarandra, befarar jag att, genom denna ombyllighet eller inkonseqvens i lagspråket, rätt många olägenheter vid tillämpningen skola uppstå.
Jag har haft tillfälle alt flera gånger inom Lag-Utskottet höra delade meningar uttalas om skilnaden mellan misshandel och väld, om misshandel är ett vidsträcktare begrepp än våld eller tvärtom och om det ena eller det andra bör betraktas såsom genus eller species.
Och när en sådan meningsskiljaktighet redan inom Utskottet visat sig, är all anledning alt den bland lagens lillämpare blir ännu större, om icke ett lika lagspråk konseqvent användes hvarje gång man vill uttrycka alldeles lika juridiska begrepp.
Enligt min uppfattning är våld ett vidsträcktare begrepp än misshandel och i §§ 40—50 är ordet väld eller våldsgerning påtagligen begagnadt i denna vidsträcktare mening.
Och då, såsom redan nämndt är, mord icke är annat än en art af viljadräp, hade det, enligt min tanke, varit rättast att författningens rubrik erhållit följande lydelse:
Förordning angående dråp, såramål och andra vå/dsgerningar emot annans person.
I afseende på ämnenas anordning synes ock bristande konseqvens med skäl kunna anmärkas.
Sedan nemligen i lista afdelningen blifvit afhandladt ”om mord och dråp” och i den andra ”om såramål och ringare misshandel”, följer sedermera i 3:dje afdelningen den qvalificerade art af dråp, som kallas förgiftningsmord, samt derefter barnamord; slutligen i 5:te afdelningen kommer ytterligare om qvalificerade dråp å föräldrar, maka eller förmän samt derefter qvalificerade såramål å sådane personer.
Rättast hade. enligt min tanke, här varit, att i lagen först framställa enkelt viljadråp, derefter alla de arter af dråp, som begås under försvårande eller mildrande omständigheter, förgiftning, dråp å föräldrar, maka och förmän, barnamord, derefter dråp af vållande, Lag-Utskottets Betänkande N-.o 20.
49 lande, sami slutligen såramål m. m., eller den ordning, som Lag-beredningen i det närmaste följt i 17 Kap. af förslaget till ny strafflag.
Efter dessa allmänna anmärkningar, tillåter jag mig att vid de särskildta §§:ne i förslaget göra följande erinringar: § 2- På de af Högsta Domstolens ledamöter anförde skäl anser äfven jag denna § böra ur förslaget utgå. §§ 11 ocb 12.
För dessa begge §§ föreslår jag följande förändrade redaktion, hvilken, utan alt innebära någon ändring i sak, enligt min tanke, bättre framhåller den subjektiva sidan af brottet, hvaraf olikheten i straffbestämmelserna är beroende: § 11.
Har någon med berådt mod och nj fullt uppsåt misshandlat (innan så, att han deraf mislat talförmåga, syn eller hörsel, edler fått annat svårt lyte eller kropps fel eller stadigvarande svårt men å sin hetsa, eller råkat i lifs farlig sjukdom, dömes till straffarbete från och med sex lill och med tio år.
Skedde gerningen af hastigt mod, dömes till sträf arbete Jrån och med två till och med sex år. § 12.
Har någon med berådt mod misshandlat annan, såsom i 11 § sägs, men utan uppsåt att åstadkomma sådan skada, sorni samma § nämnd är, dömes till straffarbete frän och med tvä till och med sex år.
Skedde gerningen af hastigt mod, dömes tilt straffarbete från och med. två månader till och med två år. § 14.
Om det är en sanning att i allmänhet lagstiftaren bör undvika att exempelvis anföra uttryck, som skola utmärka begrepps-skiljaktigheler, och alt det är bättre att använda generella termer, så kan likväl någon gång ett undantag ifrån regeln vara nödigt och försvaras såsom åstadkommande större tydlighet.
I § 14 är ordet misshandel begagnadl såsom en generel term, för alt dermed beteckna en skaffning eller stöl, eller annat ringare våld, men sådant strider uppenbarligen emot anlaget vanligt språkbruk.
Mig synes derföre att saken skulle kunna uttryckas mycket klarare, utan klandervärd vidlyftighet, om §:n erhåller följande lydelse:
För bugg, slag, knuffning eller dylik förgripelse emot annans person, deraf icke någon eller blott ringare skada följt, vare straffet böter från och med fem till och med tvåhundra riksdaler eller fängelse från och med två till och med sex månader.
I /tfd. 8 Haft. 7 50 Lag-Utskottets Betänkande N:o 20. § 24.
Denna § bör, enligt min tanke, bibehållas vid den lydelse, som den eger i Kongl.
Majlis nådiga Proposition N:o 39.
Orden ”vid födseln eller strnxl derefter” äro tvifvelsutan ett bättre uttryck än den af Lag-Utskottets pluralitet antagna ordslällningen:
"vid födseln eller snart dereftersom kan lemna rum för en möjligen alltför mycket vacklande tolkning oell lagtillämpning. § 25.
Af nyss förut anförda skäl anser jag också att första punkten i denna § bör ega samma lydelse, som den Kongl. Propositionen innehåller. § 37.
Denna § föreslår jag må erhålla följande lydelse:
Begår någon mord å skyldeman i rätt uppstigande led eller å sitt maka; miste lifvet.
Gör mun dråp, sorn i 5 elter 4 §§ sågs, å sådan skyldeman eller å sin maka. håfve ock förverkat lifvet.
Ar dråpet etc. — — — Sker dråp å stjuf- eller svärföräldrar etc. — — (
Jag är nemligen af den mening, ali lagen bör lika strängt bestraffa om man dräper sin hustru eller hustru sin man, som om endera skulle begå dråp på någon af sina ascendenter.
Det invändes visserligen häremot, att fadermord är ett af de aldra grofsta brott, som lagstiftaren kan tänka sig, emedan den brottslige i thy fall på del djupaste kränkt hvad som bör vara föremål för bans vördnad och barnsliga tillgifvenhet, då han sträckt en mördande hand mot den, som han har alt sjelf tacka för lifvel; men att deremot emellan man och hustru icke existerar ett sådant vördnadslorhållande.
Likväl om detta också är fullkomlig sanning, kan dock icke förnekas, att emellan makar måste antagas existera en på ömsesidig högaktning grundad kärlek, som på det innerligaste bör förena dem vid hvarandra med band, lika heliga och betydelsefulla sorn dem, hvilka vördnaden upprättat mellan barn och deras föräldrar.
I alla de fall der någon pligtförgäten maka vågar, genom ali beröfva den andra makan lifvet, upplösa hvad äktenskapets Höge Stiftare förenat, har han säkerligen lika så djupt kränkt både gudomlig och mensklig ordning som fadermördaren, så att hans straff följaktligen icke bör blifva ringare än dennes.
Från denna uppfattning hafva också 1734 års lagstiftare utgått, då de i 14 Kap. 1 § Missgerningsbalken med lika ansvar ansett dråp i ena eller andra fallet; och jag har trott del vara riktigt att icke afvika ifrån denna i vår hittills gällande lagstiftning uttalade grundsats. § 57.
Den 8:de afdelningen i lagförslaget (§§ 55—60) har till rubrik nm nödvärn.
Men då man betraktar den 57 § finner man snart, att den upplager ett fall, som alldeles icke är nödvärn i den mening, som rättsvetenskapen och vår lag hittills fästat vid delta begrepp.
Den 57 § innehåller nemligen i Usta mom. att '"rymmer fånge elter häktad person — ■— då må ock det våld (saklöst) brukas, som till rymningens förekommande nödigt är.” Följaktligen skulle, om förslaget antoges, en af läns - Lag-Utskottets Betänkande N:o 20.
51 man eller fjerdingsman å landet eller polisbetjent i siad för ett ringa brott alldeles oskyldigt häktad person, hvilken under forslingen till häktet begagnade tillfället alt fly, då hans väktare lemnade honom ulan uppmärksamhet, kunna med skjut- eller kastvapen ansvarslöst dödas eller skadas (ill lemmar eller helsa.
Men om ock åt fångförare, kronobetjening eller uppsyningsman lemnäs en så vidsträckt rätt öfver sina medmenniskors lif, så är dock ett dödande eller sårande af en rymmande person, då denne springer undan och ej salt sig (ill motstånd, icke ett dödande eller sårande under utöfning af nödvärn; ty fångföraren eller kronobeljenten förutsättes icke vara öfverlalle o af fången eller den häktade personen.
Nödvärn är nemligen försvar emot ett rättsvidrig t angrepp, som redan är begynt eller hotande öfverhänger någon; och nödvärn kan, enligt hittills antagna grundsatser, icke tänkas utan ett sådant rättsvidrig! angrepp.
Mig veterligen har icke någon strafflag förut rubricerat en rymmande persons dödande eller sårande såsom dråp eller såramål i nödvärn.
Och uttalandet af en dylik grundsats i den nu föreslagna lagen kan, enligt min öfvertygelse, ej annat än leda till en ytterligare förveckling af den redan förut nog mycket invecklade theorien om nödvärn.
Vill man derföre bibehålla 57 § oförändrad, synes mig nödigt att åt rubriken gifva en större utsträckning, så alt afdelningens öfverskrift utmärker att de följande §§ innehålla alla de fall, då, enligt den ifrågavarande författningen, ansvar icke eger rum för dråp eller andra våldsgerningar, hvilka eljest äro med straff belagde.
Beträffande sjelfva frågan huruvida det må anses riktigt, ur legislativ synpunkt, att, genom ett uttryckligt stadgande, lemna i händerna på kronobetjening och fängbevakningspersonal, som hafva häktade personer eller fångar under uppsigt, ett sådant jas vitte el necis, som 57 §:s första moment, på sätt nyss anfördes, innehåller, delar jag i hufvudsaken alla de betänkligheter, som Justitie-råden Södergren och Iggeström, Under förslagets granskning i Högsta Domstolen den 18 Februari sistlidet år, uttalat (se Kongl. Maj:ts Proposition pag. 38—44).
Den förre yttrar bland annat: ”Tillåtelsen att, lill Jörekommandc af befarade vådor för samhällsordningen af fångars rymning, låta dessa af bevakningen nedskjutas, synes mig icke rätt förenlig med den i närvarande lagförslag hyllade grundsats, som icke tillåter lifvets alhändande såsom straff i den större mängden af de läll, der sådant hitintills varit i lagen stadgadt såsom för allmänna rättstillståndet nödvändigt.”
Och den sednare tillägger:
"Ulan att förbise eller för ringa uppskatta svårigheten för en enskild fångvaktare eller fåtalig bevakning alt hindra och omintetgöra rymningar, finner jag det likväl ganska betänkligt att i fångbevukningens skön lägga hvarje, äfven en för ringa brott eller endast såsom försvarslös eller för ransakning?
skull häktad, möjligen oskyldig persons lif eller död genom ett lagbud, så aflatladt, att det berättigade fångbevakaren att, exempelvis, skjuta en redan på flykten kommen fånge.”
Man bör dessutom taga i öfvervägande att den häktade personens eller fångens förseelse att rymma icke står i något förhållande till den svåra påföljd, som skulle kunna drabba honom.
Hans förseelse består i 'olydnad emot offentlig myndighet, då lian, hänförd af det naturliga begäret efter friheten, begagnar sina bevakares försumlighet för att fly undan.
Men att en sådan olydnad under alla förhållanden skall kunna medföra äfventyret af ett så ytterst strängt ansvar, som möjligen lifvets förlust, synes icke vara med sunda rättsprinciper väl öfverensstämmande, helst då man besinnar, alt om flera personer ’’med förenadt våld sätta sig upp emot verkställighet af offentlig myndighets bud,” eller, med andra ord, begå ett så groft brott som uppror, är det straff, som af domstol kan ådömas, vida ringare, ja upprorsmän, som deltagit i uppror, kunna till och med i visst läll från straff blifva helt och hållet fria. 52 Lag-Utskottets Betänkande N:o Hl).
Jag erkänner likväl att en skilnad både kan och bör göras emellan till straff redan dömde fångar, som äro intagna på allmänna straffanstalter, och fångar, som blott äro under ransakning, eller personer som blifvit häktade på angifvelse eller lagua i förvar såsom försvarslöse.
Emot fångar, som äro af domstol dömde lill straff och å allmän straffanstalt förvaras för straffets undergående, bör en större stränghet af samhället kunna ulöfvas i händelse desse söka rymma undan från det ställe, der de äro insatte eller der de förrätta arbete.
Om derföre, i stället för 57 §, införes en § af lika ordställning, som den, hvilken i 7 Kap. 8 § af Lag-Beredningens förslag till Straff-Balk finnes intagen, vill jag förorda antagandet af en särskild §, att, om straff-fånge försöker rymma, del våld må emot honom brukas, som till rymningens förhindrande nödigt är.
På grund af hvad jag nu anfört, får jag vördsamt föreslå: l:o att rubriken till 8;de afdelningen erhåller följande lydelse:
Om de fall, då ansvar enligt denna lag icke eger rum.
2:o att de särskilda §§ komma att lyda sålunda: § 55 (
Sätter sig fånge eller häktad person till motvärn emot fångvaktare eller annan, som honom från rymning hindra vill, eller emot föreståndare eller uppsyningsman vid straffinrällning eller häkte, då denne honom till ordning inom inrättningen eller häktet hålla skall, eller sätter sig någon, som häktas skall, till motvärn emot den, som eger häktningen verkställa eller dervid biträder; då må ock del våld brukas, som till rymningens förekommande, ordningens bibehållande eller häktningens verkställande nödigt är.
Lag samma etc. etc. (
Söker straff-fånge att rymma, då må emot honom det våld brukas, som till rymningens hindrande nödigt är. § 59 (
Antages detta förslag måste alla efterföljande §§:s nummerordning omändras.” Af Herr Lagerbjelke, C. 0.: § 11. ”Den i 11 § af Utskottet vidtagna redaktionsförändring, som innefattas i orden: ”Och var sådan skada åsyftad, dötnes, om gerningen skedde med berådt mod” etc., har jag ansett böra lyda: ”Och var sådan skada åsyftad, diimes om den fitrö/vades med berådt mod" etc.; så att, i likhet med hvad Kongl. Maj:t föreslagit och de grundsatser som blifvit följde vid bestämmandet af skilnaden emellan mord och dråp, endast vid det fall att så beskaffad skada, som i §:n omförmäles, blifvit föröfvad med berådt mod, den hårdare bestraffningen enligt denna § rfrågakommer; men att deremot om gerningen, eller, som är detsamma, misshandeln skett med berådt mod, men skadan af ha - Lag-Utskottets Betänkande ZV.-o SO. 53 stigt mod, straff efter 12 § borde ådömas.
Det i 11 § af förslaget beskrifna brott skulle, om Utskottets redaktionsförändring gillas, komma att omfatta icke blott, såsom det bör, det nidingsverk som i 12 Kap. 3 § Missgernings-balken omtalas och der med lifvets förlust bestraffas, utan äfven (lere andra enligt nu gällande lag med jemförelsevis lindrigare straff belagde brott. § 16.
Då vid de i 16 § uppräknade fall dragandet af knif eller svärd, spännande af bössa eller resande af annat lifsfarligt vapen, icke sladnar dervid, utan den brottslige jemväl hugger till med vapnet eller aflossar detsamma på ett sådant sätt att afsiglen att döda annan derigenom tydligen ådagalägges, ehuru hans styng eller skott felar sitt mål, och han således begått försök till dråp, torde en bestraffning af böter från och med tio till och med femtio Riksdaler vara allt för lindrig.
Äfven andra fall kunna förekomma, såsom vid iteration, då bötesbestraffningen icke kan anses till fy llestgörande.
Jag föreslår derför alt 16 §;s sednare moment "kommer skada etc.” måtte erhålla följande lydelse:
''Sker skada eller förekomma annars synnerligen försvårande omständigheter, må straffarbete från och med två till och med sex månader ådömas, der eljest blott till fängelse eller böter dömas skulle.”
Om jemte dessa försvårande omständigheter tillika skulle inträffa, alt förbrytelsen skett emot personer eller vid tillfälle eller ä ställe sorn i 39 och 45 §§ afses, torde 70 §:ns bestämmelser lemna
Domaren tillräcklig ledning vid straffmätningen, hvilket också eger rum om blott de i 39 och 45 §§ nämnde fall konkurrera. § 55, Genom den af Utskottet föreslagna förändring af 55 § i Kongl.
Maj:ts Proposition, skulle, om man af annan blefve öfverfallen med våld eller hot, som iunebure trängande fara, den öfverfallne vara saklös för den skada, som han till farans afvärjande gjorde.
Då ingen annan begränsning af (äran förekommer, än att denna skulle vara trängande, hvilket ord på intet sätt utmärker beskaffenheten af de personliga rättigheter, som voro i fara att störas, följer ock deraf alt den öfverfallne, om han icke på annat sätt skulle kunna freda sig för den trängande faran, egde rätt alt till och med döda den öfverlällande, hur ringa ock den rättighet vore, som denne sökte förnärma.