Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
I sednare fallet deremot finnes, utom makarnes enskilda intressen, äfven ett offentligt intresse — bevarandet af den sedliga institutionens helgd — för hvilket, då saken ageras vid våra domstolar, tyvärr icke finnes någon målsman.
Makarne, ofta blott skenbart hvarandras motparter, skola förena sina bemödanden att förebringa bevisning om de fakta, hvilka utgöra grunden för äktenskaps-skilnaden, — hvad den ena påstår, skall den andre villigt erkänna o. s. v. — och det offentliga intresset, som afser den sedliga institutionens upprätthållande och oberoende af det privata godtycket, befinner sig i denna strid utan allt försvar.
Lag-V'Iskotlels Betänkande M 19. 23
De bevisningsmedel, åt hvilka raan i en vanlig rättegång mellan tvänne parter med särskilda intressen kan skänka fullt förtroende, sakna derföre samma öfvertygande kraft i en äktenskaps-skilnadsprocess, der ofta blott ett enda intresse är representeradt af begge parterna, der den rätta skilnadsorsaken omsorgsfullt fördöljes, men en annan för syns skull åberopas, och der begge makarnes gemensamma sträfvande är att föra domaren bakom ljuset just i afseende på verkliga anledningen till deras begäran om skilsmessa.
Och hvarje gång ifrågavarande skilnadsorsaker med framgång begagnas såsom förevändning att få ett äktenskap godtyckligt upplöst, skall ej mindre äktenskapets anseende än domstolens värdighet gifvas till spillo.
Lag-Utskottets pluralitet har nu visserligen anfört, att både Lag-kommiltéen och Lagberedningen ansett äktenskaps-skiinadsmål böra öfverflyttas på domstolarne.
Men härvid måste erinras, dels att dessa Kommittéer dock icke funnit skäligt föreslå att alla skilnadsorsaker skola blifva föremål för de allmänna domstolarnes pröfning, dels att i de nya lagförslagen äro hvarken slöseri eller dryckenskap upptagna såsom giltiga orsaker till skiljsmessa i äktenskap.
Det är utan tvifvel ur legislativ synpunkt riktigare, att, såsom 1810 års lagstiftare gjort, låta ifrågavarande skilnadsorsaker fortfarande bero på den högre pröfning, som Kongl.
Majit kan utöfva, då han afgör huruvida samhällets väl nödvändigt brafver en afvikelse frän de grundsatser, som vår religion har uppställt angående äktenskapets sedliga betydelse.
Allra minst synes det vara skäl att nu afvika från denna princip, då Utskottets pluralitet erkänner, att Kongl. Majits pröfningsrätt ändock för några skilnadsorsaker bör bibehållas
Vidkommande slutligen den föreslagna förändringen i de så kallade varnmgsgraderna, till följd hvaraf varningen inför
Domkapitlet skulle försvinna, finner jag icke, att några giltiga skäl blifvit anförda för en förändring i sådan riktning.
Man har föreburit, att det skall medföra kostnad och tidspillan för makar att nödgas begifva sig till den stad, der Domkapitlet har sitt säte.
Men äfven resor till ting äro för enade med samma olägenheter.
Hvad som är säkert är det, alt om också en varning, allvarligt gifven af Domkapitlet i orten, ofta icke medfört önskad verkan, har dock erfarenheten tillräckligt bestyrkt, att en sådan varning i ganska många andra fall fört makarne till besinning och till försoning med hvarandra.
Utan tvifvel äro kyrkans tjenare mest lämplige att meddela en kraftig förmaning till sämja och en drägt och att i religionens namn väcka makar lill eftertanka på deras pligter.
Att minska varningsgradernas antal och icke sätta något i stället för det, som skulle borttagas, är icke heller, enligt min tanke, rådligt, enär man säkerligen icke bör lemna alla utvägar obegagnade, att, om möjligt, förekomma en fullständig brytning af det äktenskapliga bandet mellan mannen och qvinnan.
Enligt min uppfattning böra de så kallade varningsgraderna icke betraktas såsom någon inledning till äktenskaps-skilnad, utan såsom utvägar att söka bringa oeniga makar till försoning.
Dessa varoingsgrader böra derföre icke vara för få till 24 Lag-Utskottets Betänkande JH 10. anlalet, icke heller för hastigt på hvarandra följande, emedan liden, såsom jag förut anmärkt, är ett mäktigt försonande element; de böra ock hufvudsakligen vidmagthållas af kyrkans tjenare, såsom kyrkotuktens vårdare.
Af denna orsak anser jag ock varning inför
Domkapitel böra i lag qvarstå; och man bör icke heller öppna en allt för gen väg till skilnad till säng och säte, enär, sedan detta sista steg är taget, sällan försoning är vidare att påräkna.
Deremot anser jag de i 'I i Kap. 1 § Giftermåls-balken stadgade böter, såsom varande olämpliga i egenskap af varningsgrader, böra försvinna.
Jag får derföre vördsamt föreslå det Rikets Ständer, för sin del, måtte besluta utfärdandet af en författning, hvarigenom, med upphäfvande af 14 Kap. 1 och 2 §§ Giftermåls-balken, i stället må stadgas: § i Der hat och bitterhet emellan man och hustru uppkommer och endera derom hos Kyrkoherden i församlingen gör anmälan, eller det eljest varder kunnigt, ege då Kyrkoherden kalla makarna och varna dem, efter thy 16 Kap. 11 § Kyrkolagen bestämmer.
Fortfar ändock osämja mellan makar, då skall Kyrkoherden inför Kyrkorådet dem ytterligare varna och genom föreställningar söka till enighet förmå.
Har äfven sådan varning fruktlöst aflupit, då skola makarna förvisas till
Domkapitlet, som än ytterligare eger dem varna, på sätt Kyrkolagen innehåller.
Rätta de sig ej heller deraf, då må, sedan sex månader från den dag varningen skedde, framflutit, Rätten efter stämning pröfva hvad endera eller begge den osämja vålla samt makarne emellan till skilnad till säng och säte döma från och med ett till och med lod år; förbjude ock då makarne, vid vite af fängelse, alt hvarandra under tiden besöka. § 2.
Lika med Utskottets förslag.
Af Herr Biskopen, f. d. Statsrådet Anjou: »Den gräns Kongl. Förordningen den 21 April 1810 uppdrager emellan de orsaker till äktenskaps-skilnad, hvilkas godkännande endast beror på fullkomlig bevisning inför domstol om deras tillvaro, och dem, hvilkas giltighet bör af Konungen pröfvas och godkännas, bestämmes genom en klar uppfattning af deras väsendlliga olikhet.
Vid de förra har. genom den ena makans skiljande från den andra för lifstiden genom fängelse eller landsflykt, genom dess i stämplingen, om än icke i utförandet begångna mord på den andra, genom Lag-Utskottets Betänkande M t9. 25 genom obotlig galenskap, äktenskapet såsom makars sammanlefnad upphört.
Den ene maken kan sägas vara död för den andre, och dessa skilnadsorsaker sluta sig närmare intill dem, som på kristendomens grund mensklig rätt af ålder uppställt såsom giltiga.
De sednare åter äro sam (lige af den beskaffenhet att de icke upphäfva, om ej för kortare tid, möjligheten af äktenskaplig sammanlefnad
I de i Kongl Förordningen först nämnda af dessa fall — när en brottsling fått förskoning från dödsstraff, fått äran återskänkt, eller när han blifvit dömd till fängelse på bestämda år — har borgerliga samhället förlåtit den felande, är med honom försonadt, efter det han för någon tid beröfvats den frihet och frid han som medborgare och familje-medlem egt.
Med skäl förutsätter detta samhälle att inom en makas hjerta större och bittrare oförsonlighet icke bör vara rådande.
Med skäl har det derföre stadgat, att skilsmessa icke må medgifvas, förrän den högste vårdaren äfven af samhällets religiösa och sedliga angelägenheter pröfvat huruvida omständigheterna äro sådane, att ett undantag må ega rum från den lag, som bjuder kärlek i nöd och lust.
I de öfriga fallen — slöseri, dryckenskap, våldsamt sinnelag och stridighet i lynne och tänkesätt, hvarom här är fråga — angifvas såsom skilnadsorsaker fortfarande sedliga fel och lyten hos den ena makan.
En förbättring måste i allmänhet vid sådane förhållanden vara möjlig, och lagen medgifver icke att ens fråga om skilsmessa uppstår, förrän sig visat att under äktenskapets fortsättande en förbättring ej är att hoppas.
Icke sällan torde ock i sådana fall den andre maken ej vara utan al! skuld, och yrkandet på skilsmessa förråder stundom brist på det tålamod, som räknas bland ett kristligt sinnes skönaste prydnader.
Och mer än en gång hafva omtanke, mildhet och foglighet slutligen besegrat den tanklöshet, det utsväfningsbegär. den ovilja, som samlat olycka och ofrid öfver den husliga sammanlefnaden.
Denna seger hoppas man i det längsta, under det Kyrkan och Staten träda emellan, den förra för att genom bön, förmaning och undervisning förbättra, den sednare för att genom yttre tvångsmedel skydda de lidande, maka och barn, för våld, kif och armod.
Dessa skilnadsorsaker, om hvilka fråga kan uppstå huruvida de ur kristlig synpunkt kunna erkännas, måste, då de nu i lagen äro gifna, endast betraktas såsom undantag från budet om äktenskapets helgd och oupplöslighet, så att blott Statens öfverhufvud, religionens och sedlighetens högste vårdare, kan i samhällets namn medgifva skilsmessa.
Äktenskapets helgd är en oumbärlig grundval för samhällets bestånd och sedliga väl.
Dess upplösning utan tillräckliga skäl är en rättskränkning emot samhället, med hvilken ingen rättighet för den enskilde kan sammanstå, är så vådlig, att med allt skäl den slutliga pröfningen förbebålles samhällets högsta myndighet.
Att förlägga denna pröfning i underdomstols hand är att förklara för en rätt, eller för en nåd som ej kan vägras, ett medgifvande som, om det är en rätt, endast Bih. till R.
Prot. 185!) & 1860. 7 Sami. 1 Afd. 7 Haft. 4 26 Lag-Utskottets Betänkande M 19. under synnerliga omständigheter kan vara det, och, om det är en nåd, icke kan gifvas annat än af den myndighet, i hvilkens hand allena benådningsrätt med skäl är lagd.
Men icke heller böra de varningar, som skola föregå äktenskapsskilnad i dessa fall, inskränkas till den felandes själasörjare och kyrkoråd allena.
Det må kallas den enskilda själasörjarens och församlingens ensak, så länge man ännu hoppas deras varningar vara tillräckliga till sämja och förbättring.
Men då fråga uppstår om behofvet af äktenskapets upplösning, gäller denna fråga Kyrkan såsom gemensamhet.
Denna tillämpar de allmänna grunderna för sin verksamhet på de särskilda församlingarne, och öfvervakar deras iakttagande inom dessa genom stiftsstyrelsen, hvilken måste i dessa vigtiga fall ega både förpligtelse och rätt att pröfva och varna i den gemensamma kristliga och sedliga ordningens namn.
Den bör ega tillfälle att, såsom den Konungen närmast stående kyrkliga myndighet, undersöka och bedöma, huruvida, med hänseende till makarnas sinnelag och deras religiösa och sedliga behandling, ställningen inom den olyckliga familjen är sådan, att äktenskapets fortfarande kan anses vara en större vanhelgd af den heliga stiftelsen, än dess upplösning.
Utskottets åsigt, att inställelsen inför Domkapitlet mera afser, enligt kyrkolagen, ett förhör än en varning, är tillräckligt vederlagd genom de näst efter de af Utskottet anförda följande orden: »Vill icke heller det hjelpa,» hvilka knappast torde kunna sägas om ett blott förhör.
Visserligen har föreskriften en något annan betydelse, än den som nu kan gälla i kyrkolagen, som icke erkänner nu ifrågavarande fall såsom orsaker till äktenskapsskilnad.
Men ännu hafva vi icke kommit derhän, att allt samband mellan kyrkans särskilda delar är upplöst, att dess organisation såsom enhet upphört.
Och i detta hänseende gälla kyrkolagens föreskrifter ännu i dag.
Besinnar man derjemte att den af Utskottet yrkade bevisningen att Domkapitels varning någonting uträttat hvarken är mindre elier mer möjlig att åstadkomma än bevisning för motsatsen, att varning af högre myndighet ofta är djupare gripande, att fleres försök kan gifva större sannolikhet att någon gång den sida hos den felande träffas, som för varning och råd är öppen och tillgänglig, att redan tanken på denna oundvikliga inställelse kan väcka besinning och försonlighet, så torde knappast något skäl för borttagande af denna varningsgrad återstå.
Möjligen skulle dock ännu ett kunna sökas i ett eller annat stifts stora vidsträckthet, och deraf följande olägenheter för aflägset boende makar, som till domkapitlet instämmas.
Detta gäller dock blott för ett ringa antal fall, och Kongl. Majit har stundom, när sådane förekommit, på vederbörande domkapitels hemställan, tillåtit förfoganden, som minskat eller afhjelpt denna olägenhet.
På anförda skäl och med åberopande derjemte af Herr Olivecronas reservation, anser jag ifrågavarande motion i dess hufvudsakliga syftning hafva bort lemnäs utan afseende.» I Lag-Utskottets Betänkande M 19. 27 Af Herrar Domprostarne Knös och Björling samt Professor Sundberg, hvilka instämt i de af Herr Olivecrona och Herr Stats-Rådet Anjou afgifna reservationer.
Af Herr Staaff, med hvilken Herr Kistner sig förenat.
»Mot Lag-Utskottets betänkande rörande ändrade stadganden om äktenskapsskilnad får jag anmäla min reservation, så vidt genom samma betänkande Utskottet icke godkänt och antagit af mig väckt förslag derom, att 3 § 14 Kap. Giftermåls-balken måtte erhålla följande ändrade lydelse: »Nu kan så illa åtbäras, att man eller hustru, af vrede och ondska, slå hvarandra blå eller blodiga, lama eller lytta; plikte då som i Missgernings-balken skiljs.
Förnyas det våld, ege då den misshandlade att från den brottslige flytta; anmäle dock förhållandet, för laga åtgärd, hos vederbörande presterskap och kronobetjent.»
Motivet till mitt berörda förslag, hvars nya del stadgar rätt för en misshandlad maka att genom flyttning från den felaktige söka och vinna skydd mot vidare våld, ligger i öppen dag och består just i behofvet af ett sådant skydd.
Då anmälan till laga åtgärd är stadgad att ega rum i sammanhang med flyttningen, är också all möjlig olägenhet af stadgandet undanröjd.» Herr Friherre Armfelt, M„ har ej i detta ärende deltagit.
Rättelser: sid. 3 rad.
'1 nedifr. står: sagt läs: sagdt » 4 » 17 uppifr. » de tid » den tid sid. 8 rad. 14 uppifr. » Algemeine Landi-Recht » Allgemeine Land-recht STOCKHOLM, tryckt hos E. Westrell, 1860. Lag-Utskottets Betänkande N:o 20. 1 tf:o 90.
Ank. till Exp.-Utsk. den S Mars 1860, kl. 2 e. m.
Betänkande, i anledning af dels Kongl. Maj:ts Nådiga Proposition med förslag till Förordning angående mord, dråp och annan misshandel, dels ock enskilda motioner i enahanda ämne.
Till Lag-Utskottets behandling hafva samtliga Riks-Stånden hanskjutit omförmälda Nådiga Proposition, hvilken ar af följande lydelse: ”Genomgripande ändringar inom vissa delar af brottmåls-lagstiftningens område hafva redan till en del banat vägen för en förbättrad strafflag.
De förbättringar, hvilka hittills egt rum, hafva likväl föga berört den del af brottmålslagen, som angår våld mot person, men äfven för denna del påkallas icke mindre än för den, som angår brott, riktade mot andras egendom, lagstiftningens särskilda behandling förr, än de väsentligaste hindren för en fullständig ny strafflag må anses undanröjda.
I följd häraf och då den vigtigaste, i gällande lag tillika mest bristfälliga, delen af omfånget för lagstiftningen rörande brott mot person är den, som angår annans förnärmande till lif eller helsa, har Kongl. Majit, i öfverensstämmelse med de grunder, som innefattas i det för Rikets Ständer tillförene vid särskilda riksmöten framlagda förslag till ny strafflag och vid sednare ändringar af brottmålslagen blifvit iakttagne, låtit utarbeta förslag till lag angående bestraffandet af mord, dråp och annan misshandel å person.
Pör de i detta förslag förekommande afvikelser från omförmälda strafflags-förslag finnas anledningarne uppgifne i härvid bifogade Stats-Råds Protokoll.
Efter att i ämnet hafva hört Högsta Domstolen, hvars protokoll jemväl bifogas, vill Kongl. Maj:t alltså, jemlikt 87 § Regeringsformen, till Rikets Ständers antagande framställa följande: Bih. till B.
Prot. 1859 Sf 1860. 7 Sami. 1 Afd. 8 Haft. 1 2 Lag-Utskottets Betänkande N:o 20.
F ordlag1 till Förordning angående mord, dråp och annan misshandel.
Med upphäfvande af ej mindre 12 Kap.; 14 Kap. 1 och 2 §§; 15 Kap. 1, 2, 5 och 6 §§; 16 och 17 Kap.; 18 Kap. 1, 3, 5, 6 och 7 §§; 20 Kap. 1, 2, 3, 4, 5, 8 och 10 §§; 21 Kap. 3 och 6 §§; 22 Kap. 7 §; 24, 25, 26 och 27 Kap.; 28 Kap. 1, 2, 3, 4 och 5 §§; 20, 30, 32, 33, 34, 35, 36, 37, 38 och 30 Kap. MissgerningsBalken; 4 Kap. 3 § Straff-Balken och Kongl. Maj:ts Förbud angående dueller och slagsmål den 22 Augusti 1682, än äfven, med nedan nämnda undantag, alla öfriga stadganden, som ändra eller förklara berörda lagrum och författning eller dervid något tillägga eller innefatta bestämmelse om straffarbeten af brott och handlingar, som i denna Förordning omförmälas, varder stadgadt, som följer:
§ I Den som, i uppsåt att döda, med berådt mod beröfvar någon lifvet, miste, för mord, lif sitt. § 2.
Har någon gjort försök till mord, och hlef endast genom omständigheter, som voro af gerningsmannens vilja oberoende, brottets fullbordan förhindrad; varde han dömd, om af gerningen kom svår kroppsskada, till straffarbete på lifstid, och i annat lall till sådant arbete från och med sex till och med tio år.
Kom al gerningen ringa eller ingen skada, må tiden för straffarbetet till två år nedsättas. § 3.
Yar gerningsmannen, utan egen skuld, genom svår förolämpning eller synnerlig misshandel, af den dräpne till vrede retad; då må straffarbetet inskränkas till viss tid från och med sex till och med tio år. § 4.
Var misshandeln af den beskaffenhet, att döden, såsom sannolik verkan deraf, ej väntas kunde; då må straffet nedsättas till straffarbete i fyra år.
Lag-Utskottets Betänkande N:o 20. 3 § 5.
Varder någon dråpen, såsom i 4 § sågs, och skedde misshandeln af hastigt mod; dömes dråparen till straffarbete från och med fyra till och med åtta år.
Begår lifstidsfånge dråp, som i 3 eller 4 § sägs, utan de mildrande omständigheter, som för livartdera fallet äro nämnda; håfve han förverkat lifvet. § 7.
Den, som å den döde gjort ringare misshandel, straffes efter 61 Kap. 2 § Missgernings-Balken, der ej gerningen eljest är med högre straff belagd. § 8.
Kan ej utrönas hvilken eller hvilka tillfogat den döde skador, som i och för sig eller i förening varit lifsfarliga; vare straffet för den, som i uppsåt att döda gjort våld å den dräpne, straffarbete i högst sex år; för den, som med berådt mod, men utan sådant uppsåt, som sagdt är, deltagit i misshandeln, straffarbete i högst fyra år; och för den, som af hastigt mod och utan uppsåt att döda varit i gerningen delaktig, straffarbete i högst två år. § 9.
Var vållandet synnerligen groft; då må till straffarbete från och med sex månader till och med två år dömas. § io.
För dråp, som pröfvas hafva timat mera af våda, än af vållande, skall ej någon till straff dömas.
Om såramål och ringare misshandel. § 11- Har någon gjort sådan misshandel å annan, att han deraf mistat talförmåga, syn eller hörsel, eller fått svårt lyte eller annat svårt kroppsfel eller stadig - 4 Lag-Utskottets Betänkande N:o 20, varande svårt men å sin helsa, eller råkat i lifsfarlig sjukdom; dömes, om skadan skedde med berådt mod, till straffarbete från och med sex till och med tio år, och om den skeddo af hastigt mod, till straffarbete från och med två till och med sex år. § 12.
Har någon misshandlat annan, såsom i 11 § sågs, utan uppsåt att åstadkomma sådan skada, som i samma § nämnd är; då skall gerningsmannen dömas, om misshandeln skedde med berådt mod, till straffarbete från och med två till och med sex år, och, om den skedde af hastigt mod, till straffarbete från och med två månader till och med två år. § 13- Gör någon uppsåtligen sådan misshandel å annan, att deraf kommer mindre lyte eller kroppsfel eller lindrigare sjukdom, än i 11 § sägs; dömes till straffarbete från och med två månader till och med två år eller böter från och med tio till och med femhundra Riksdaler. § 14- För uppsåtlig misshandel, hvarå ringare eller ingen skada följt, vare straffet böter från och med fem till och med tvåhundra Riksdaler eller fängelse från och med två till och med sex månader. § 15.
Hafva flere deltagit i misshandel, hvaraf kommit skada, som i 11 eller 13 § sägs; då skola, vid straffets bestämmande, de grunder, som i 7 § äro stadgade, tillämpas.
Kan ej utrönas af hvilken eller af hvilka skadan blifvit gjord; då skall en hvar, som i misshandeln deltagit, dömas, om skadan var af beskaffenhet, som i 11 § sägs, till straffarbete i högst två år eller fängelse i högst sex månader, och, om skadan ringare var, till böter från och med fem till och med ett etthundra Riksdaler. § io. Den som, i uppsåt att göra skada, eller eljest i vredesmod, emot annan drager knif eller svärd, spänner bössa, eller reser annat lifsfarligt vapen, straffes, der ingen skada sker, med böter från och med tio till och med femtio Riksdaler.
Kommer skada, må straffarbete från och med två till och med sex månader ådömas, der eljest blott till fängelse eller böter dömas skulle. § 17.
Ku kan så hända, att någon, under utöfning af laga rättighet att aga den, sorn under hans lydnad står, tillfogar honom skada, och är den så ringa, som i 14 § sägs, derför må han ej till straff fällas.
Lag-Utskottets Betänkande N:o 20. § IB Är någon ouppsåtligen, genom vårdslöshet, oförsigtighet eller försummelse, vållande till sådan kroppsskada, som i 11 § nämnd är; stratfes med böter från och med tio till och med tvåhundra Riksdaler eller fängelse från och med två till och med sex månader.
Å vållande till skada, som i 13 § sägs, vare straffet böter från och med fem till och med femtio Riksdaler. § 19.
För sår eller annan kroppsskada, som sker mera af våda, än af vållande, skall ej straff ådömas.
Har någon gifvit annan gift eller dylikt för att honom skada, och dör han deraf; varde, ändå att förebäras skulle, att ger ningen ej skett i uppsåt att döda, straffad efter 1 § såsom för mord.
Följer deraf ringare eller ingen skada, eller stadnar brottet vid försök; då skall till straffarbete från och med fyra till och med åtta år dömas.
Har någon, i uppsåt att annan till lif eller helsa skada, tillredt gift eller dylikt, men gitter ej att till fullbordandet af sitt uppsåt göra försök; varde han till straffarbete från och med två månader till och med två år dömd, der han ej af egen drift och förr, än brottet blef upptäckt, giftet förstört. § 21.
Får någon af den förgiftning död eller svår kroppsskada; vare lag, som i 20 § skils. § 22.
Har någon, utan uppsåt, orsakat förgiftning, som i 21 § sägs, och söker ej, ändå att han det varse blifvit, att faran deraf, så vidt ske kan, genast afvärja; vare förfallen till straffarbete från och med sex månader till och med två år.
Ljuter någon deraf döden; dömes till straffarbete från och med sex till och med tio år. 6 Lag-Utskottets Betänkande N:o 20.
Den, sorn genom försäljning eller utlemnande af veterligen förfalskade lifseller läkemedel ouppsåtligen vållar sjukdom, kroppsskada eller död, straffes på sätt särskildt stadgadt är. § 23.
Bryter den, som till försäljning af gift berättigad är, mot föreskrift, som till förekommande af missbruk eller skada deraf blifvit gifven, eller säljer eller utlemnar den gift, som dertill oberättigad är, och får någon af giftet döden; dömes till fängelse från och med två till och med sex månader eller straffarbete från och med sex månader till och med två år.
Får någon af giftet svår kroppsskada; då skall till fängelse från och med två till och med sex månader dömas.
Om försäljning eller utlemnande af gift, så ock om olofligt innehafvande af arsenik, gälle hvad särskildt stadgadt är.
Om barnamord oell fosters fördrifvande, så och om utsättande af barn eller annan, som värnlös är. § 24.
Har qvinna med uppsåt dödat sitt oäkta barn, vare sig genom handaverkan, eller underlåtenhet af det, som till barnets bibehållande vid lif nödigt var, och skedde den handaverkan eller underlåtenhet vid födseln eller straxt derefter; dömes, för barnamord, till straffarbete från och med fyra till och med tio år. § 25.
Har qvinna uppsåtligen och med berådt mod, vid födseln eller straxt derefter, gjort försök att döda sitt oäkta barn, och hl ef endast genom omständigheter, som voro af hennes vilja oberoende, brottets fullbordan förhindrad, eller har hon, vid födseln eller straxt derefter, utsatt sitt oäkta barn eller det uppsåtligen ifrån sig skilt och i hjelplöst tillstånd försatt, och fanns barnet vid lif igen; varde hon dömd till straffarbete från och med sex månader till och med två år.
Sättes barnet ut å sådant ställe eller under sådane omständigheter, som i 34 § sågas; vare lag, som der stadgas. § 20.