Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Men om än denna rätt fordom kunnat medföra nytta för städerne är likväl ostridigt, att den under nuvarande förhållanden har en motsatt verkan.
Utskottet tvekar således icke att understödja de förslag, som angå upphäfvande af stadsbörden.
Frågan om rättigheten att börda jord å landet äfven bur upphöra eller endast inskränkas och mödifieras har åter förekommit Utskottet såsom mera tvifvelaktig.
Då inom representationen bördsrälten i stad ej haft någon försvarare, visar deremot den vidlyftiga diskussionen, som framkallats inom Bonde-ståndet i anledning af der nu väckta förslag om upphäfvande af jemväl bördsrällen å landet, en väsentlig skiljaktighet i meningar, angående nyttan och rädligheten af ett sådant steg.
Betydelsen af institutionen är ock annan å landet än i stad.
Den går på förra stället tillbaka lill vårt äldsta samhällsskick.
Den uppkom nemligen på sätt f. d.
Lag-kommittéen yttrar, i en tid, då ”stalén utgjorde ej en förening af särskilda medborgare, utan en sammansättning af särskilda slägter.
Eganderätten lill jorden var följaktligen då fästad mera vid slägten, än vid personen; och från egenskapen af fri jordegare hemlade slägtens öfverhufvud sin betydelse- i stamförbundet eller staten.
Då slägten således ej kunde beröfvas sin jord, utan att på samma Lag-Utskottets Betänkande N:o 12. 5 gång förlora sitt inflytande i samhället, låg det i sakens natur, att den ena medlemmen af en slägt ej kunde minska den gemensamma odaljorden.
Blef någon föranlåten att sälja sin jord, så måste han bjuda den åt (ränderna, tj regeln var, att odaljord aldrig såldes utom slägten och häri hade bördsrätten å landet siri grund.
Den var en nödvändig beståndsdel i den allmänna odalrätt, som under en förgången lid var från sjelfva samhällsförbundet oskiljaktig.
Med denna odalrätt föll dock icke bördsrätten.
Den biel' qvarstående i lagarne; men då den upptogs af 1734 års lagstiftare, hemtade den sitt enda stöd från en presumerad kärlek till fäders jord.
Deraf förklaras ock den inskränkning i bördemännens antal, som emellertid bade egt rum.
Rättigheten till böld var nu icke mera slägtens, utan endast de medlemmars, hvilka i skyldskap stodo närmare säljaren.
Men denna inskränkning blef dock ej genom lag fastställd, förr än man insett nödvändigheten att jemväl uppställa vissa vilkor för bördsrättens begagnande till förekommande af dess missbrukande; och alla författningar, som i detta ämne utfärdats under sednare sekel, vittna om ett tilltagande behof i berörda hänseende.
Också väcktes inom Lag-kommitléen, då den lör mer än fyratio år sedan var sysselsatt med våra lagars förbättring, fråga om institutionens uppnäfvande.
Man tvekade likväl.
Men trettio års ytterligare erfarenhet var tillfyllest för undanrödjande af all tvekan bos de män, som hade fått sig uppdraget att revidera Kommittéens förslag.
Röster hade jemväl under tiden esomoftast höjt sig inom representationen emot bibehållande af en institution, som allt mer och mer visade sig för samhället menlig.
Man anmärkte nemligen, att den sällan begagnas af annat än egennyttiga beräkningar: att den väcker split och oenighet emellan medborgare, att den såmedelst verkar demoraliserande och alt den medför en osäkerhet i egendoms besittning, som åter på jordbruksnäringen skall utöfva ett högst skadligt inflytande.
Men hittills hafva dock alla försök att ens i någon mån rubba ifrågaställa rätt varit förgäfves.
Och deri ser man ett bevis, huru djupt rotfäste institutionen haft i allmänna tänkesättet, hvilket städse uttalats kraftigast inom just det Stånd, som i National-representationen företrädesvis måste betraktas såsom representerande berörda näring.
Tänkesätten undergå dock småningom förändring likasom seder och vanor; och derom är förenämnda, inom Bonde-ståndet förefallna diskussion, i hvilken de flesta af Ståndets ledamöter deltagit, ett ojäfaktig! vittnesbörd.
På sätt redan är nämndt, hafva emellertid meningarne om institutionens utplånande ur lagstiftningen varit delade; men i ett har man dock blifvit ense, nemligen i nödvändigheten att sä inskränka rättigheten, så binda densamma i utöfningen, att olägenheterna och missbruken deraf, så vidt möjligt är, förekommas.
Längre torde ej heller lagstiftaren för det närvarande kunna gå.
Ått den ursprungliga grunden för bördsrätten till jord å landet långt för detta upphört är väl, på sätt nämndt blifvit, ostridigt; men lika visst är att den egt och ännu eger ett stöd i det förhållande, som föranledt dess bibehållande i lagstiftningen.
Kärleken till fäders jord är en naturlig känsla hos den jordbrukande klassen och denna känsla, som blifvit skyddad af bördsrätten, torde jemväl af lagstiftaren fortfarande böra aktas.
Då han likväl hvarken kan eller får blunda för de missbruk, som af bördsrätten egt rum; måste hans uppgift blifva att tillse, huruvida anledningen till missbruket ligger i sjelfva bördsrätten eller i det sätt, hvarpå den blifvit i lagarne uppfattad.
Detta missbruk är, säger man, att icke kärleken till fäders jord, utan begäret efter vinst är motivet till de flesta bördes-anspråk ; och derom lemnar erfarenheten äfven bekräftelse; men härmed erkänner man dock, att bördsrätten, om den endast nyttjas för tillfredsställande af nämnda känsla, kan försvaras.
Således framställer sig sjelfmant den frågan, under hvilka förhållanden eller hos hvilka är berörde känsla att med största sä - 6 Lag-Utskottets Betänkande N:o 12. kerhet förutsätta?
Och otvunget svaras: hos dem, hvilka i skyldskap stå säljaren närmast och i följd deraf vanligen lefvat i innerligaste gemenskap med den, som innehaft jorden samt hvilkas käraste minnen vid sådant förhållande ofta äro förenade med samma jord, som på så sätt för dem erhåller ett särskildt värde.
Om man råd frågar erfarenheten, så skall man äfven finna, att klagomålen öfver bördsrättens missbruk hafva sin egentliga anledning i anspråk af de mest aflägsna bland de skyldeman, som enligt gällande lag hafva bördsrätt, eller säljarens syskonbarn.
En sons, en broders, en faders uppträdande är ej allenast mera sällsynt, utan ock mindre motbjudande; och den naturliga orsaken dertill är det närmare skyldskapsbandet.
Ju mera slägtens gemensamhet upphör, desto trängre måste området för börden blifva; och förhållandena härutinnan hafva, efter det 1734 års lagstiftare bestämde bördemännens antal, betydligen förändrats.
Det ingår icke i den nyare lidens riktning alt framhålla slägten, utan personligheten; och begreppet familj hade derföre fordom en större omfattning, än det nu eger.
I jembredd med de förändringar, sorn i begreppen föregå, måste emedlertid lagarne förändras; och derföre ligger äfven häri en anvisning till den inskränkning af bördemän, som ofvan är antydd, eller til! dem, hvilka äro i närmaste skyldskap med säljaren, eller barn och bröstar/vingar, föräldrar och syskon.
Endast hos deni torde man kunna förutsätta det motiv, deri börden numera har sin grund och sitt försvar.
Att den dock någon gång, äfven med en sådan inskränkning, kan missbrukas, vill icke Utskottet bestrida; men den omständighet, att en rättighet kan missbrukas, är ej tillräckligt skäl för rättighetens borttagande.
Ehuru Utskottet således ej kan förorda upphäfvande af bördsrätten å landet, hyser likväl Utskottet icke någon betänklighet att tillstyrka omförmälda inskränkning i antalet af dem, hvilka äro till börd berättigade.
En inskränkning i denna del har jemväl blifvit påyrkad af Herr Cederschiöld-, och de talare, som inom
Bonde-ståndet yttrat sig för bördens bibehållande, synas dervid hufvudsakligen afsell bevarande af densamma till förmån för barn och syskon.
Men med denna inskränkning bör, efter Utskottets åsigt, en annan förenas, och för denna får nu Utskottet redogöra.
Enligt gällande lagstiftning, sådan den blifvit förklarad i Kongl. Resolutionen den 15 September 1756, eger börd rum äfven då jord säljes inom börden.
Säljarens närmare skyldeman kan nemligen börda från den fjermare, och de, hvilka äro i lika skyldskap till säljaren som köparen, ega att i börd från denna vinna hvad på deras lotter sig belöpt om jorden fallit i arf till dem samtliga.
Om än lagstiftarens ursprungliga mening varit denna och om än samma mening haft något stöd i den utsträckning inom slägten af börds-berättigade, som nu förefinnes; så synes dock ett annat förhållande inträda, derest bördemännens antal inskränkes så sorn nyss förmäles.
1 detta fall bör lagstiftaren söka undanrödja hvarje anledning til! tvist bördemännen emellan.
Han kan det ock utan att råka i någon motsägelse, ty så länge jorden bibehålies af någon bördeman, är den fortfarande inom börden; och dermed bevaras äfven öfriga bördemäns, med sjelfva institutionens idé öfverensstämmande anspråk.
Och derföre anser Utskottet inskränkningen i bördemännens antal böra förenas med ett stadgande derom att, om jord säljes till en bördeman, må annan bördeman ej derå tala.
Deremot anser Utskottet Skäl saknas att, på sätt Herr Cederschiöld jemväl föreslagit, utesluta å offentlig auktion Sald jord från börd och förbjuda den, som bordat jord, att sälja densamma förr än två år efter det fasta derå fallit; alt, i enlighet med Herman Öboms yrkande, betaga bördeman rätt att lösa bördköpt jord; eller ali, lill följd af Anders Danielssons framställning, ålägga bördeman att med ed betyga, att han ”bördar utan vinningslystnad och med fullt uppsåt att jorden behålla.” Lag-Utskottets Betänkande N:o 42.
7 Alla dessa förslag gå ock ut på antingen bördsrättens inskränkning, eller ock att hindra dess begagnande ur annan grund än kärleken till jord; men sättet, hvarpå en fastighet försäljes, kan här icke vinna det afseende Herr Cederschiöld förmenat.
Och då bördköpt eller i börd köpt eller löst jord är af den natur, att dess uteslutande från börd skulle strida emot sjelfva rättighetens idé; dä den, som bördar jord, vinner eganderätt till densamma, hvilken rätt förutsätter frihet att disponera öfver hvad man eger; samt då hördeman, enligt stadgandet i 5 Kap. 6 § Jorda-Balken, är pligtig att svärja det han utan list, för sig och ingen annan, bördar, och således att med ed bekräfta de förhållanden, som, med hänseende till uppsåtet, inför lag kunna inverka på bördsrätten, torde vidare ej erfordras till stöd för Utskottets vttrade åsigt i dessa delar.
Öfriga angående förändring af lagen om bördsrätten väckta förslag synas ej heller förtjena större uppmärksamhet.
Att nemligen bestämma tiden för börds-anspråks anställande till en månad efter det bördemannen fått kunskap om försäljningen, skulle antingen göra liden otillräcklig eller ock allt för långt utsträcka densamma; — att förbjuda börd efter det fem år förflutit, sedan jord blifvit såld, skulle ock kunna leda till en tidens skadliga utsträckning eller sätta bördemans rätt i beroende af köpares och säljares tystnad, och således af ett förhållande, hvilket han ej kan förekomma; — att ålägga bördeman att godtgöra äfven den nyttiga kostnad, som en köpare nedlägger å köpt jord, vore att i många läll helt och hållet hindra all börd, hvilket ej kunde stå tillsammans med bördsrättens erkännande i lag; — och en tillåtelse att i börd begagna sådant mynt, som ernottages i handel, skulle förringa den trygghet, som lagstiftaren velat bereda köpare medelst föreskriften i 5 Kap. 1 § Jorda-Balken, att hördeman skall i Rätten nedsätta fulla köpeskillingen i det mynt, som i köpebrefvet står, eller framlägga på insatta penningar sådana bevis, som allmänt i riket gälla.
Men häraf följer, att Utskottet, i anledning af de förslag, som afse bördsrätten till jord å landet, ej finner sig kunna tillstyrka annan förändring i hvad lagen härom innehåller, än ofvan antydda inskränkningar; och i enlighet dermed är nedanstående förslag, såvidt det angår om förmälda rätt, uppstäldt.
Det är emellertid Utskottets öfvertygelse, att dessa inskränkningar skola i väsentlig mån undanrödja de missbruk och olägenheter, hvilka bördsrätten nu medför och som föranledt klagomålen öfver denna rätt.
Det återstår således för Utskottet att yttra sig angående dels den förändring af lagstiftningen, angående viderboendes och nabos lösningsrätt, som Kongl. Maj:t föreslagit, dels ock de särskilda förslag, derigenom upphälvande af nabos och frälserättsegares lösningsrätt blifvit yrkad.
Hvad d ervid först vidkommer förslaget om frälserätts-egares lösningsrätt, eller den rätt att lösa frälse-skattejord, då den säljes utom hörd, som, enligt 5 § i JordaBalkens 4 Kap., tillkommer den, hvilken eger räntan, så synes en antydning om ändamålet med denna rätt vara nog för densammas bibehållande.
Lagstiftaren har nemligen dermed halt för afsigt att återförena en spridd eganderätt, och på det att detta mål än mera måtte befordras, har, genom Kongl. Förordningen den 21 Mars 1835, hlifvet medgifvet, att skattejordens egare äfven eger lösa räntan, om den säljes utom börd.
Således hafva rättigheterna i denna del blifvit lika och ömsesidig rättvisa dermed införd.
Men vid sådant förhållande kan rättigheten pä ena sidan ej borttagas utan orättvisa; och då ändamålet med lagstiftningen derigenom äfven skulle aflägsnas, finner Utskottet sig ej kunna understödja omförmälda förslag. 8 Lag- UIsko/tels Betänkande N:o 12.
Den nabo beviljade rätt att lösa i stad utom börd såld fastighet har ett vidsträcktare syftemål än förenämnda lösningsrätt.
Jemlikt 3, 4 och 5 §§ i 7 kap. JordaBalken kan samma rätt utöfvas ej allenast till förening af en styckad fastighet, utan ock för att sätta en granne i stånd att afhjelpa de olägenheter, som han af beskaffenheten af en närbelägen fastighet kan vidkännas; och detta syftemål är af den vigt, att medlen för dess uppnående ej böra förkastas.
Då, efter Utskottets åsigt, nabos lösningsrätt följaktligen bör lika med viderboendes qvarstå, har Utskottet följaktligen härefter endast att besvara frågan om det inflytande, upphäfvandet af bördsrätten i stad må hafva på lagstiftningen om berörde lösningsrätt.
> Denna rätt har Kongl. Maj:t ansett ej böra inträda, derest fastighet försäljes lill någon af dem, som till säljaren är i den skyldskap, att han för närvarande eger börda fastigheten.
En sådan inskränkning gjordes dock ej af sednaste Ständer, då de beslöto upphäfvandet af bördsrätten i stad; och denna omständighet åberopades äfven af Kongl.
Maji såsom det hufvudsakligaste skälet för Hans vägran af sanktion å Ständernas omförmälda beslut.
Det måste ock medgifvas, att, utan en inskränkning i berörda syftning, vunne viderboende och nabo en större rätt, än de nu ega, äfvensom att obilligt vore, om denna rätt finge begagnas till rubbande af emellan närskylde träffade aftal, vid hvilka skyldskapsförhällandet och den välvilja, som deri har sin grund, kan hafva inverkat.
Men den inskränkning
Utskottet föreslagit i antalet af de bördemän, som omtalas i 6 kap. 1 § Jorda-Balken, lill hvilket lagrum hänvisas i det Nådiga Förslaget, föranleder dock en inskränkning äfven i denna del af samma förslag.
Vid granskning deraf i öfrigt förekommer ock, som skulle viderboendes och nabos rätt att lösa pantsatt fastighet ej i någon mån vara beroende af det skyldskaps förhållande till pantgifvaren, i hvilket den står, för hvilken panten uppbjudes.
I för slaget säges nemligen, att lösningsrätt till försåld fastighet för viderboende och naho ej må ega rum, då säljare och köpare äro i uppgifna skyldskaps-förhållande.
Annan rätt torde likväl ej böra komma i fråga i ena, än i andra fallet; och tilläfventyrs har meningen i förslaget äfven varit sådan.
Åtkomsten till fastighet genom dess uppbjudande pantevis är i visst hänseende lika med en försäljning deraf utmätningsvis. Emellertid har lagstiftaren i 1 kap. 1 § Jorda-Balken såsom särskilda laga fång upptagit köp och pant, och derföre torde förslaget härutinnan böra så förändras, att det eger tillämplighet i begge fallen.
Emot den återstående delen af det Nådiga Förslaget har Utskottet åter ej haft något alt anmärka.
I det lagförslag, som Utskottet nu framlägger till pröfning, har Utskottet sammanfattat de ämnen, som utgöra föremål för de lagstiftnings-åtgärder, hvilka Utskottet, i enlighet med ofvanstående redogörelse, anser sig böra förorda.
Det leder nemligen till reda att, så vidt ske kan, i samma lag upptaga likartade ämnen, isynnerhet då de stå i det sammanhang, som ifrågaställda.
I följd häraf får Utskottet vördsamt tillstyrka, att Rikets Ständer täcktes förklara: l:o att förslagen, angående upphörande af bördsrätten å landet ej kunna bifallas ; 2:o att yrkandet om upphafvande af frälserätts-egares rätt att lösa skatlejorden, då den sä/fes utom. börd, ej förtjena)' afseende; 3:o Lcuj-Utskottels Betänkande N:o 12. 9 8:0 att framställningen alt den nabo med g ifn a rätt alt i vissa fall lösa sald eller pantsatt fastighet i stad mätte upphöra ej eller kan bifallas: 4:o att förslagen angående inskränkning af den jord, sorn är underkastad börd och förändring af tid och sätt lill burdsrättens utöfning ej eller leda till lagstiftnin gens förändring i sådan syftning; och 5:o att Kongl. Maj:ts o/vanberörde Nådiga Proposition icke kan oförändrad antagas; men deremot G:o med anledning af samma Nådiga Proposition oell de angående bördsrätten å landet väckta motioner, för sin del besluta en författning i enlighet med följande:
Förslag lill Förordning angående ändring af 6 kap. Jorda-Baiken och upphörande af bördsrätten i stad. § i.
Med ändring af hvad 6 kap. Jorda-Balken innehåller i af seende på deni, sorn rätt till börd ega, stadgas, ali bördemän endast äro säljarens barn och bröstarfvingar sä ock föräldrar och syskon; dock att börd ej eger rum, då öfverlåtelse skett till någon, sorn inom börden är. § 2. yl lil hvad lag eller särskilda författningar innehålla angående rättighet alt i börd lösa såhl, bortskiftad, pantsatt eller genom testamente gifven faslighet i stad, varder härigenom till ali kraft och verkan upphäfdt; kommande dock lösningsrätt till försåld eller panlevis uppbuden faslighet för viderboende eller nabo ej att ega rum i de falt, då försäljning eller pantsättning skett till någon som inom börden är efter
Ihy här ofvan sägs; och blif va de i 7 kap. i § och 9 kap. 3 § Jorda-Balken meddelade bestämmelser i afseende å tiden, inom hvilken viderboende och nabo ega att sähl eller pantsatt faslighet lösa, sålunda ändrade, alt viderboende eller nabo i de fall, då han till lösen är berättigad, åligger att sin talan derom i laga ordning instämma, då lösningsanspråket angår hus eller tomt, derom köp egt rum, sist inom fjorton dagar ifrån den, då tredje uppbudet å köpet meddelades, och, då fråga är om inlösande af pantsatt hus eller tomt, sist inom lika lid ifrån det egarens rätt att det pantsatta återlösa tilländagick.
Skulle dock Rikets Ständer ej bifalla den inskränkning, som Utskottet i afseende på börd åfjord å landet nu föreslagit, men deremot lika med Kongl. Maj:t anse rättigheten all i börd lösa fastighet i stad höra upphöra, hemställer Utskottet om icke Rikets Ständer ville antaga Kongl.
Maj:ts Nådiga Proposition, med sådan förändring likväl, att viderboendes och nabos lösningsrätt ej eller må utöfvas i den händelse då faslighet blif Bih. till B.
Pro t. 1850 & 1851. 7 Sami. 1 Afd. 4 Käft. 2 10 Lag-Vtslcoitets Betänkande Nio 12. vit till skyldeman inom bördsled pantsatt, samt följaktligen besluta en författning af detta innehåll:
Allt livad lag eller särskilda författningar innehålla angående rättighet alt i börd lösa såld, bortskiftad, pantsatt eller genom testamente gifven fastighet istad, varder härigenom till afl kraft och verkan upp häfdl; kommande dock lösningsrätt till försåld eller pantevis uppbuden faslighet för viderboende eller nabo ej att ega rum i de fall då säljare och köpare eller pantgifvare, och pantinnehajvare uro med hvarannan i det skytdskapsjerhållande, som i 6 kap. 1 § Jorda-Balken sägs; och blifva de i 7 kap. 1 § och 9 kap. 3 § nämnde balk meddelade bestämmelser i afseende å tiden, inom hvilken viderboende och nabo ega att såld eller pantsatt faslighet lösa, sålunda ändrade, att viderboende eller nabo i de fall, då han till lösen är berättigad, åligger att sin talan derom i laga ordning instämma, då lösningsanspråkel angår hus eller tomt, derom köp egt rum, sist inom fjorton dagar ifrån dan, då tredje uppbudet ä köpet meddelades, och, då fråga är om inlösande af pantsatt hus eller tomt, sist inom lika tid ifrån det egarens rätt atl det pantsatta återlösa iilländagick.
Slockholm den 6 Februari 1857.
Ilesurvalioucr: af Herr Adlercreuts: “Vid betraktande af den stora förändring i åsigter, som, att döma efter hvad vid detta riksmöte redan blifvit inom Bonde-Ståndet och vidare inom Utskottet ytlradt, i fråga om bördsrätlen å landet inträdt bland den landlbrukande allmogen under tiden sedan sista riksmötet, har jag trott mig dertill finna det hufvudsakligasle, om ej enda skälet uti den under denna tid till oerhörd höjd uppdrifna spekulationen i fastighetsköp.
Alt under en sådan allmänt rådande, feberaktig ifver alt åtkomma fast egendom eller alt, genom en lyckträff i handel dermed, hastigt och utan allt ansträngande arbete åtkomma en förmögenhet, äfven börden skulle användas såsom medel till ändamålets vinnande, synes naturligt; och då börden dervid visat sin fula sida, har den emot sig framkallat den nu befintliga ogynnsamma stämningen.
För min del anser jag särdeles betänkligt att under intrycket af sådana abnorma förhållanden vidtaga några djupare ingripande förändringar i den sekelgamla och ännu för få år tillbaka i sitt närvarande skick ömt omhuldade rätten till börd af arfvejord å landet.
Lika med Utskottets pluralitet önskar jag emellertid att, till förebyggande af missbruk, rättigheten till börd må inskränkas der sådant låter sig göra utan rubbning i sjelfva grunden för institutionen.
Såsom grund för bördsrätlen å landet framställes och erkännes i allmänhet kärleken till förfäders jord, och till de fall, der sådan kärlek kan förutsättas eller åtminstone finnas önskvärd, anser äfven jag bördsrälten böra begränsas; men härvid har jag trott, alt en annan väg borde beträdas, än den på hvilken Utskottet nu inlåtit sig och hvarest jemväl ett ej obetydligt steg blifvit uttaget.
Utskottet har nemligen från bördsrätt uteslutit åtskilliga skyldemän, hos hvilka, efter min tanke, all anledning är att finna det särskilda intresset för jorden, men deremot, såsom börd underkastad, bibehållit jord, hvilken icke kommit i arf från någon skyldeman i uppstigande led och i afseende å hvilken jord således svårligen kan presumeras “kärlek till förfäders jord.“ Lag-Utskottets Betänkande N:o 42. ii Jag kan icke föreställa mig, att hos oss i allmänhet slägtbandet så lossnat, alt sjskonebarn, de som i andra led härstamma från samma stamfader eller stammoder icke skulle känna sig närmare förenade såsom tillhörande en och samma familj.
Jag kan icke eller finna ett sådant förhållande i ringaste måtto eftersträfvansvärdt; och i följd häraf har det icke synts mig godt alt, vid bestämmande af gränsen mellan den närmare och fjärmare slägten, uppdraga den på mindre afstånd, än der den i vår hittills gällande- lag finnes ställd.
För att åskådliggöra huru djupt det af Utskottets pluralitet godkända förslag ingriper i förut rådande begrepp om skyldskap inom hördén, vill jag, under förutsättning af förslagets antagande till lag, framställa såsom exempel ett säkerligen, med ringare afvikelse!- i detaljer, ofta återkommande fall.
En arfvejords-egare dör samt efletdemnar en son och en sonson, hvilken sednares fäder är död.
Arfvejorden kan ej väl delas och går alltså till lottning.
Kort efter lotlningen säljes jorden af den nye egaren till oskyld man och den, som i lottdragningen förlorade, har ingen bördsrätt, oaktadt det vä! icke borde belviflas, alt hos honom skulle finnas kärlek till den ifrågavarande jorden och det så mycket ostridigare i händelse det varit den aflidnes son, som sålunda gått i mistning af fadrens arfvejord.
Går man åter i den andra af mig ofvan antydda riktning att från bördsanspråk afskilja sådan jord, hvilken icke fallit i ari efter någon af hördemannens förfäder, sker ingen inkräktning på sjelfva grunden för bördsrätten, utan den vederfares rättvisa under det utväxter derifrån afskäras.
I sådan syftning framlägges följande förslag lill författning angående börd af jord å landet: “Ej vare annan arfvejord å landet börd underkastad, än den man ärft efter skyldeman i rätt uppstigande led eller efter skyldeman å sidan inom börden, der samma jord i arf kommit från skyldeman i rätt uppstigande led, af hvilken man sjelf härstammar.