Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Föreningen för sömmerskor firade i sön- dags afton sin högtidsdag å Stora börssalen här- städes.
a., att an- talet nyinskrifna medlemmar utgör ej mindre ej 73, eller med andra ord nära en tredjedel af hela det antal, som i föreningen kvarstod vid slutet af förra året.
I sjukhjälp ha utbetalts 556 kr.
Reservfonden är f. n.
6,037 kr.
17 öre.
Af hjälpkassan ha till sjuka och konvalescenter utdelats 119 kr.
72 öre samt till varma och kalla bad 315 kr.
Vid föreningens sommarhem å Väddö ha 32 medlemmar hvilat ut efter vinterns och vårens ansträngningar.
Föreningens inkomster ha under året uppgått till 9,287 kr.
52 öre samt dess utgifter till 3,350 kr.
95 öre.
Sedan årsberättelsen upplästs, höll majoren E. Melander föredrag öfver ordet » mod », hvarpå följde ett omväxlande program, upptagande kör- sång, violin-, guitarr- och deklamationsnummer.
Den enkla, men anslående festen, som bevistades af öfver 300 personer, hufvudsakligen damer, af- slutades med intagande af te.
Lefvebröd och giftermål.
» A rf vet af lef- vebröd » var ämnet för ett föredrag, som e. o. amanuensen I. Flodström höll vid Nationaleko- nomiska föreningens senaste sammanträde.
Fö- redragaren började med att erinra om att den gamla bekanta satsen: » Den enes död den an- dres bröd » hittills icke tillgodogjorts för sam- hällsvetenskapen.
Som en allmän regel kunde man antaga satsen: så många lefvebröd, så mån- ga giftermål.
Af statistiken finner man också, att ett samband äger rum mellan dödsfallens an- tal och äktenskapsfrekvensen.
Den minskade giftermålsfrekvensen kan alltså förklaras af den minskade dödligheten och talaren utvecklade sam- manhanget mellan de nybildade lefvebrödens större eller mindre antal för de olika årtiondena och den ekonomiska ställningen under samma tid.
Den minskade giftermålsfrekvensen behöf- ver ej betyda minskad smak för familjelifvet och ej heller dåliga ekonomiska konjunkturer.
Fre- kvensens nedgång innebär endast att unga män nu ha det mycket svårare att komma fram i världen än förr; äfven föräldrarne, som länge få underhålla sönerna, känna trycket däraf; nästan ingen undgår att på ett eller annat sätt ha kän- ning af den ökade svårigheten för ungdomen att finna sin utkomst, och grunden härtill vore det af den minskade dödligheten förorsakade min- skade antalet af lefvebröd.
N O T I S B O K E N.
Kronprinsessan måste till södern.
Med anledning af kronprinsessans sjukdom, har hennes läkare doktor Werner af gifvit detta utlåtande: På det att ej det svaghetstillstånd, som framkallats af kronprinsessans nervsjukdom, må nedsjunka till samma oroande grad som för ett par år sedan, bör kronprinsessan utan dröjsmål afresa till sydli- gare luftstreck och där tillbringa vintern.
För kvinnliga tandläkare.
från fru Vilhelmina Hiertas stipendii- fond till understöd för obemedlade kvinnor, hvilka egna sig åt tandläkareyrket, sökes hos medicinal- styrelsen inom december månads utgång.
Hilda Cassellis stipendiefond.
Den 31 oktober, då Normalskolans föreståndarinna fyllde 60 år, öfverlämnades, såsom vi då nämnde, till henne af forna lärjungar en summa af 2,800 kr.
såsom grundplåt till en fond, som skulle bära hennes namn.
Denna summa har fröken Cas- selli nu öfverlämnat till Normalskolan, att under namn af » Hilda Cassellis fond » förvaltas af lä- roverkets direktion.
Enligt gifvarinnans bestäm- melser skall af räntan å denna fond årligen ut- delas ett stipendium till en lärjunge i en af Nor- malskolans två högsta klasser eller i dess fort- sättningsklass till hjälp vare sig för afslutande af skolstudierna eller för hälsans vårdande.
Sti- pendiet utses af en nämnd, bestående af rektor och föreståndarinna jämte tre af skolans klass- föreståndarinnor, hvilka väljas af läroverkets kol- legium.
J U V E L E R A R E K. A N D E R S O N T JAKOFCSTORG- 1 En Lafimantimiddag ägde i förra veckan rum i fröken Björklunds för vegetariska måltider inredda lokal n:r 3 Regeringsgatan härstädes.
I densamma deltog ett femtiotal personer, bland hvilka många vegetarianer, läkare, representanter för pressen och så naturligtvis åtskilliga som in- funnit sig endast af nyfikenhet.
Smörgåsbordet bestod af lagade smörgåsar, påströdda med hac- kade rödbetor, grönsaker och dylikt, samt sallad.
Vidare serverades soppa, nämligen afredd grön- saksbuljong, ugnstekt blomkål med grönsaker, stekta rotfrukter, färserade jordärtskockor med potatis, pirogue på ris med champignonsås och slutligen glace, hvarjemte som mellanrätt serve- rades frukt, äpplen, nötter, russin o. d.
Alla dessa rätter (med undantag naturligtvis af glacen) voro ångkokta eller ångstekta och lagade efter Lahmanns recept med användning af smör, ägg och mjölk.
Tillfredsställelsen med hvad som bjöds var allmän och odelad.
En intressant repris var Gounods komiska opera - sPhilémon och Baucis », hvilken uppfördes i måndags och som ej lär hafva gif- vits härstädes sedan år 1879.
Vi måste till nästa nummer uppskjuta ett närmare omnämnande af densamma, enär vi endast hade tillfälle att öfver- vara en del af måndagsföreställningen.
Så myc- ket kan emellertid redan meddelas, att operan tycktes lifligt slå au pä den talrika publiken, och att do uppträdande väl fyllde sina platser.
— Till utfyllnad af programmet gifves balett-pautominen » Coppelia » med Délibes ' vackra musik.
SÖDRA TEATERN förbereder tili slutet af veckan A.
J. Johanssons svenska original » Prästen och skådespelaren » samt Aug.
Blanches » En födel- sedag på gäldstugan », hvilka vi torde få tillfälle närmare anmäla i nästa nummer.
VASATEATERN gaf i onsdags för första gången » Grefvinnan Fritzi », lustspel i o akter af Oscar Blumenthal.
Vi återkomma härnäst till ett när- mare omnämnande.
MUSIKFÖRENINGEN gifver sin första konsert inne- varande säsong tisdagen 8 dennes i Musikaliska akademiens stora sal under anförande af prof.
Programmet upptager Sebastian Bachs storartade » Messa » i H moll, hvilken jämte » Matthoeus-passioneu » anses för mästarens yp- persta verk på det vokala området.
Endast ett par fragment af detta arbete ha härstädes förut offentligen framförts, äfven då af Musikförenin- gen.
För solopartierna har föreningen att påräkna biträde af fru Mathilda Linden, fröken Esther Sidner och hr Salomon Smith, hvars utförande af baspartiet nyligen i Berlin inom musikvärlden därstädes väckt synnerlig uppmärksamhet.
Hof- kapellet lämnar äfven sitt värdefulla biträde vid konserten.
FRÖKEN TORA HWASS gaf i måndags å Veten- skapsakademien den första af sina förebådade musiksoaréer och hade, trots den samtidiga pre- mieren å Operan, att glädja sig åt en ganska talrik publik.
Programmets till så utförande som innehåll mest gedigna nummer var utan tvifvel Schumanns pianotrio, op. 63, d-moll, där pro- fessor Nerudas och hr Aulins biträde i stråk- stämmorna mästerligt utfyllde konsertgifvarinr.ans gedigna pianospel.
Ensam gaf hon Beethovens sonat n:r 111, c-moll, hvarpå programmet afslöts med en kvartett af Dvöråk, hvilken dock näppe- ligen torde kunna räknas bland sin mästares bästa.
Bifallet var hela tiden lifligt och fröken Hwass hembar konstnärens hyllning — - den evigt grönskande lagern.
^ant: £melies historia.
» Ja, fröken lär ju vara en sådan baldrottning, sägs det, » sade han hälft ironiskt.
» Jag kunde verkligen ha lust att se hur drottningen för sin spira och behandlar sina undersåtar.
Tänk om jag skulle gå med för en gång!
Jag har också fått ett kort dit.
De beskedliga människorna tröttna icke på att bjuda mig, fastän jag är en sådan ohjälplig ' tungus '. » Jag svarade temligen likgiltigt, att han kunde gärna komma.
Men inom mig triumferade jag och jublade.
Att han för min skull ville underkasta sig ett dylikt obehag, som jag visste att han ansåg det vara, smickrade mig oerhördt.
Visserligen hade jag länge varit säker på, att han älskade mig.
Hur sorgfälligt han än sökte dölja detta faktum, hade jag alltför väl lärt mig läsa i männens hjärtan, som ju varit mitt spe- cialstudium under de sista två åren, för att låta vilseleda mig af en skenbar köld, lika litet som af en låtsad värme.
Hans själfbehärskning började slutligen att förtreta mig, och jag längtade otåligt efter en kärleksförklaring från hans läppar.
Och likväl var jag alls icke på det klara med mina egna känslor, De tycktes mig lika växlande som april- vädret och lika svåra att få fatt i som skyarne på himlen.
Men ständigt var han i mina tankar, under allt hvad jag företog mig.
Ja, då eller aldrig!
Men det måste bli då!
Hela veckan gick jag i en nervös spänning, räknade dagarne och grubblade öfver hvad han skulle komma att säga och jag att svara.
Det gladde mig att han en gång skulle få se mig i baltoalett, ty ingenting klädde mig så bra.
Dessutom finge han ju äfven se, huru beundrad och fjäsad jag var.
Med mer än vanligt intresse öfvervägde jag den viktiga toalettfrågan.
Jag påminte mig, att han en gång sagt, att, näst hvitt, var ljusgrönt den mest poetiska färg för en ung flicka.
Hvitt var ju så vanligt, alltså be- stämde jag mig för en dräkt af ljusgrönt silkes- flor med illusoriskt gjorda äppelblommor till garnityr.
R I N G A R, A R M B A N D, KEDJOR, SILFVER ARBE TEN, BROSCHER, K E D J E A R M B A N D, NÅLAR, BORDSILFVER.
MODERNAST I SOLIDAST I BILLIGAST I
När den afgörande kvällen var inne och jag- mönstrade resultatet framför trymån, log jag segervisst mot den tjusande uppenbarelse, som där mötte mig och som jag fann vara en så lyc- kad personifikation af våren.
Han skulle nog tycka detsamma.
Och likväl hade jag hjärtklappning som en debutant, när jag gjorde mitt inträde på balen.
Dansen tog sin början, han syntes icke till, men jag lyckades reservera en vals åt honom.
Ett par danser gingo, men han kom icke.
Om han slagit alltsammans ur hågen, funnit det besvär- ligt, tänkte jag med djup missräkning.
Nej, där var han verkligen!
Han stod i ett fönster och talade med en annan herre, under det hans blick le- tande genomfor rummet.
Jag smålog för mig själf, jag visste nog hvem han sökte.
Men jag beslöt att straffa honom för den oro han gjort mig och låtsade ej se honom.
I stället började jag lifligt konversera med min kavaljer, som sä- kert förvånade sig öfver det hastiga omslaget, ty dittills hade jag varit tankspridd och fåordig.
Dans följde på dans, men kapten L.
deltog icke, utan stod vanligtvis ensam i en dörr eller fönstersmyg, och jag märkte, att han gaf akt på mig.
Alltjämt väntade jag att han skulle komma fram till mig, men förgäfves.
Aldrig i mitt lif har jag koketterat som den kvällen.
Det var som om en ond ande fått makt med mig.
Jag pratade och skrattade utan hejd, jag slö- sade med eldiga blickar och hulda leenden, allt för att bringa honom till det yttersta, framtvinga den bekännelse, jag längtade efter.
Ju längre tiden led, dess blekare blef han och uttrycket i hans ansikte blef allt, hårdare och kallare.
Men det var ju hans eget fel: hvarför skulle han pina både sig själf och mig genom att hålla sig på afstånd?
Allt skulle dock bli godtgjordt, bara jag fick träffa honom.
Till mina adoratörer hörde äfven en ung ba- ron, som jag visste var en lika lättsinnig män- niska, som han var skicklig dansör.
Jag hade aldrig förr uppmuntrat honom, men denna afton var han ju ett af mina verktyg och fick på grund däraf rikligt sola sig i min skenbara ynnest.
Också blef han allt mera enträgen och närgån- gen i sin kurtis.
Sedan jag för andra gången J G dansat en polka med honom, förde han mig in i ett litet svalt kabinett, som endast upplystes af en skär ampel i taket.
Trött och andfådd ka- stade jag mig ned i en låg emma.
Han lutade sig öfver mig, tog min solfjäder och började fläkta mig, i det han med en djärf och öm blick sade: » Ack, om fröken visste, hvad fröken gjort mig lycklig i afton! » I detsamma såg jag kapten L.
Att han hört och sett allt var tydligt, ty han ryckte till, som om han erhållit ett slag, och retirerade hastigt.
Men hvarför hörde han också icke mitt kyliga svar?
Hvarför såg han icke, att jag steg upp och återfordrade min solfjäder, för att gå ut i nästa rum, där jag hade bekanta och där jag hoppades att om möjligt träffa honom, ehuru jag nu ej kunde göra det utan blygsel.
Han fanns dock icke där.
Kanske hade han ej ut- härdat längre, utan lämnat balen.
Snart af häm- tades jag af en ny kavaljer.
Denna afton bör- jade förefalla mig lik en plågsam dröm, som räckte i det oändliga.
Under en paus i dansen skickade jag min kavaljer att hämta mig ett glas friskt vatten.
Då inträffade hvad jag så mycket längtat efter.
Han kom fram till mig och bugade sig stelt.
» Jag började tro, att kaptenen inte kände igen mig i kväll, » sade jag litet högdraget.
» Nej, det har jag verkligen haft svårt för att göra, » svarade han bittert.
» Jag ville helst tro, att det icke var fröken. » » Såå?
Mycket smickrande! » Jag kände att jag rodnade häftigt, och för att vända uppmärksam- heten från mig själf, sade jag: » Men hvarför dansar inte kapten? » » Därför att jag icke har lust att dansa med mer än en — och med henne vill jag icke dansa, » tillade han med eftertryck.
Då jag teg, fortfor han med låg, upprörd stämma: » Den som så kan räcka till att lyckliggöra, många, kan icke räcka till för mig.
Min lycka har i dag fått sin dödsdom.
Då passar man icke på glädjefesten.
Farväl, fröken Amelie!
Vi se hvar- ann för sista gången. » Han tryckte hårdt min hand och såg mig in i ögonen blott en flyktig sekund eller två.
Men jag har aldrig kunnat glömma den blicken.
Som 5 7 4 3
8 9 5 4
7 8 3
2 8 9
ett tväeggadt svärd skar den genom min själ och efterlämnade ett sår, som många år ej kunde hela, Innan jag hunnit sansa mig, begära en för- klaring, var han försvunnen.
Jag hade velat ropa honom tillbaka, skynda efter honom, men stod som förstenad.
Dansmusiken ljöd som idel dissonnanser i mina öron och det förvånade och pinade mig att människor kunde le och skratta omkring mig.
Hade icke min kavaljer kommit i detsamma och räckt mig den uppfriskande drycken, skulle jag antagligen svimmat.
» Fröken ser så blek ut, » sade han.
» Fröken mår bestämdt icke bra? » » Nej, jag är dödstrött, » svarade jag.
» Var god och för mig till min tant.
Jag önskar fara hem. » » Tant hade naturligtvis ingenting emat att få bryta upp, men blef helt bestört att förslaget kom ifrån mig.
Det hade aldrig händt förr, och.
hon antog följaktligen, att jag måste vara allvar- samt sjuk.
Jag lät henne tro hvad hon ville, ty jag var ej sinnad att ingå på några förkla- ringar.
Inkommen i mitt rum, slet jag af mig den gröna dräkten, som nu syntes mig så förhatlig, och kastade på mig en peignoir.
Därpå släckte jag ljusen och rullade upp gardinen och lät full- månens sken fritt flöda in.
Och så hängaf jag mig åt fötviflan.
Ah, hvilken natt det var!
Hvilka kval jag led!
Barn, måtte du aldrig behöfva genomgå en så- dan skärseld.
Signe Hebbe; af M.
Dina händer; af Emil Linders.
— Hvad lärer lagen?
— Suomes- sa.
Några vildblommor samlade af Essttse.
Stockholm, Iduns N:r 18 (489).
Iduns Modet., fj ortond agsuppl.
» Iduns Modet., månadsuppl » Barngarderoben » Fredagen den 7 maj 1897.
5: 5: 3: 3: — — — — B y r å: Klara södra kyrkog.
16, " 1 tr. Öppen kl. 10 — 5.
Gl47.
Tryckeri Aktiebolag 10:de årg.
/ Lösnummerpris 15 öre (lösn.r endast för kompletteringar.)
Johanna Brunsson.
P en svenska hemslöjden har från längesedan försvunna tider haft ett godt namn om sig.
Ofta har den ock omtalats i skildringar såväl från riddarborgen, där den stolta slottsfrun tillverkade konstnär- liga bonader, som från det enkla hemmet, där den flitiga allmoge- kvinnan icke blott försåg sitt husfolk med arbets- och helgdagskläder, utan ock hemmet med prydnader, som än i dag tillvinna sig konst- vänners beundran.
Visserligen kom en tid, då utländska kram- varor och s. k.
» köptyger » syn- tes vilja undantränga den gamla hederliga hemslöjden, men lyck- ligtvis väcktes ånyo intresset för denna, särskildt genom ener- giska bemödanden af föreningen » Handarbetets vänner », och vi kunna hoppas att den alltmer skall vinna erkännande af hög och låg.
En af de kvinnor, som prak- tiskt och uthållit ägnat sitt lif åt höjandet af den svenska väf- nädskonsten, är fröken Johanna Brunsson, hvars bild i dag mö- ter våra läsarinnor i deras egen tidning.
Utgången från ett för- möget landtmannahem, — fa- dern, Benjamin Brunsson från Byr på Dalsland, var en på sin ort mycket anlitad komunalman och modern typen för en gam- maldags duglig och skötsam hus- mor — fick den unga dottern redan tidigt deltaga i arbetet inom hus, » ty, » sade modem, » näst det att kunna väl sköta ett hus, är det kvinnans heder att kunna utföra alla husliga arbeten, finare såväl som gröfre, » och i öfverensstämmelse härmed fingo döttrarna lära att spinna, väfva och själfva sy de kläder de förbrukade.
Johanna, den yngsta af syst- rarna, visade ock redan från barnaåren en förvånande håg och fallen- het för allt, som hörde till väfnadskonsten, samt begärde vid nio års ålder ej bättre än att få intaga platsen i den väfstol, som någon af de äldre systrarne för en stund lämnat.
Däremot såg hon med ett visst förakt på improduktiva lyxarbeten, synnerligen när fattiga flickor i stugorna på landet, i stället för att själfva förtjäna något, använde sin tid till mer eller mindre onyttiga virkningar, under det mödrarna släpade med de tyngre sysslorna för att skaffa döttrarna en bättre ställning än de själfva haft.
» När j ag blir stor oeh får något att råda öfver, » hördes den unga Johanna mer än en gång säga, » skall jag lära dem väfva och så- dant, hvarigenom de kunna bli till nytta i lifvet, ty hvartill gagnar dem väl det myckna virkandet? » Oenom sitt ihärdiga arbete förvärfvade sig efterhand den uppväxande flickan en mer än vanlig skicklighet i enklare väf- nad, hvilken hon ännu öfvade hufvudsakligast » till lyst ».
Men så visade sig vid faderns inträf- fade död, att det väntade arf- vet efter den förmögne landt- mannen, genom för långt ut- sträckt hjälpsamhet mot andra, smält ihop till en ringa bråk- del, hvarför det gällde för bar- nen att själfva försörja sig.
Johanna hade dock redan nu sin gifna förvärfskälla i sin väfkonst och för att än mera utveckla den genomgick hon den på sin tid berömda Eken- markska väfkursen, hvilken hon själf på egen hand betydligt för- enklade och förbättrade, och reste sedan under några år omkring för att gifva undervisning i den.
IDUN 138 Allt, som är ljufvast och störst, Skattas för stunden så föga, Vinner som minne sitt värde först.
Otacksamma mot allt Skåda vi lifvet kallt, Redan med ungdomens öga.
Härunder kom dåvarande landshöfdingen i Elfsborgs län, den för hemslöjden så nitiske grefve Plrik Sparre, att fästa uppmärksamhet vid fröken Brunsson, som efter att ett par år hafva haft egen väfskola på landet, 1875 antogs till lärarinna vid Elfsborgs läns slöjd- skola, hvilken plats hon, oaktadt erbjudande från andra håll, bibehöll intill grefve Sparres 1886 inträffade död, då skolan af brist på an- slag upphörde.
För sina vackra väfnader har fröken Bruns- son vid flere tillfällen erhållit offentligt erkän- nande.
Första gången vid slöjdutställningen i Venersborg 1860, då såväl hedersdiplom som penningepris tilldelades henne.
Likaså i Borås 1877 och i Jönköping 1878.
Vid allmänna hemslöjdutställningen i Stockholm 1880 och samma år i Borås erhöll hon första priset, stora silfvermedaljen, jämte penningepris och hedersdiplom.
Detsamma i Göteborg 1891.
År 1889 flyttade fröken Brunsson, efter det hon under en kortare tid haft väfskola äfven i Upsala, till Stockholm oeh etablerade där sin bekanta praktiska väfskola vid Birger Jarls- gatan 27, där den fortfarande har sin lokal.
Här tillverkas nu väfnader af olika slag, från enklaste huslärft och damhanddukar, till de finaste duktyger, gardiner, draperier, klädnings- tyger och mjuka, ullrika flossamattor i de mest smältande färgsammansättningar.
Det utmärkande för dessa mångartade konst- väfnader är ock att fröken Brunsson med säker blick, i hvilken smak och färgsinne fint har- moniera, själf sammansätter de olika mönstren.
Elevernas antal har årligen uppgått till fem- tio k sextio, och dessa icke blott från alla trakter af Sverige, utau från Norge, Danmark, Finland, Byssland, Polen och Tyskland, och hafva varit dels betalande, dels frielever.
Elever, som hafva sina hem i Stockholm, gå naturligtvis ut och in, men komma fattiga flickor från landet, upptagas de i allmänhet i fröken Brunssons eget hem, där hon för att skydda dem för storstadens faror ägnar dem moderlig tillsyn och omvårdnad.
Hennes hus- håll utgöres således af omkring 30 personer dagligen.
Barnets dröm har blifvit en skön verklighet.
Men att detta icke kunnat ske utan stor personlig uppoffring och många be- kymmer, är lätt att inse.
Allt sker dock med glädje och hurtigt mod.
Själf är den nu femtioåriga kvinnan från tidig morgon till sena kvällen i ständig verksamhet, tänkande på allt och alla och ledande det hela med en aldrig slappad verksamhet oeh med en flärdlöshet, som gör hennes egna behof jämförelsevis små.
Sedan flere år har hon såsom biträde vid sin sida en ung systerdotter, fröken Alma Jakob- son, som under denna ledning, så att säga, vuxit in i arbetet.
Tvänne gånger har fröken Brunsson hugnats med statsbidrag till sin skola och äfven inneva- rande år erhållit sådant.
Till sommarens ut- ställning förbereder hon ock en rikhaltig kollek- tion af konstväfnåder, hvilka säkert skola ådraga.
sig välförtjänt uppmärksamhet af alla vänner till den svenska konstslöjden.
Skulle en eller annan af dessa från konstutställningen vilja göra ett be- sök i det vackra etablissementet vid Birger Jarls- gatan, där trettio väfstolar dagligen äro i gång, kunna de vara förvissade om det mest tillmö- tesgående mottagande.
S. 1897 V. von Seidenst am.
M Sjömansl|dg.
itt element är det blåa haf, Där tusen skiftande dagrar leka, Där stormar ryta och fläktar smeka Och spegeln täcker den djärfves graf.
Tänk, hvilken skillnad att stå på land, Då blåsten tjuter i alla knutar, Emot att segla med svällda klutar Och vågsam fart m o t en fjärran strand.
Med Man Och Det Tänk, när j a g fattad af instinkt ljus Den snäckan förde till fiket öra, Fick j a g med undrande glädje höra De kära vågornas sakta brus.
Och därför säger jag oförskräckt: Ej lönar binda den unga hågen.
Gud många pilar lagt af för bågen, Och spänstig sträng blir ej snarligt bräckt.
Man Man Men Som stänger utsikt af vågsköljd strand, reser murar, man söker stäcka.
världshafsbruset sluts i en snäcka, slumplikt faller i rattan hand!
faran växer det unga m o d, brås på hjältar — det kan ej fela — muntert känns i hvar åder spela stolta, sjudande vikingsblod.
I någon lyxbok med guldtryckt pärm Står ej mitt släktled förnämt beskrifvet, Men hvarför kråkungen fiskmås blifvit, Jag räknar ut i en vändning ferm.
Far liksom farfar förtjänar ros För sin förmåga att så och samla.
På samma torfva de dogo gamla, Men morfar han var en käck matros.
I Spanska sjön blef hans lif forspildt, Men gryet icke af vågen släcktes, Ett tjogtal år runno bort, så väcktes Det åter upp hos mig, arme pilt!
T y sannerligen, jag fick bestå En verklig skärseld, förr ' n jag fick följa Min håg att gunga på mörkblå bölja.
Ja, fastän mormor från topp till tå JJvad jag minns om féung O s c a r " ^ \ f ä r de skördar, hvilkas första vårliga \ - Å brodd just nu spirar i våra byg- der, nått sin mognad, när höstens frukt står gyllene Sveriges land tung, en viktig då stundar för bemärkelsedag.
Vår konung, vår folkkäre drott, firar då 25-års jubileet af en fridsäll regering.
Redan länge ha svenska tankar och svenska hjärtan varit riktade mot denna stund.
Ej en dag förgår, att ej våra tid- ningar mäla, hur fonden växer med nästan Var Hon Att Och sjömanshustru af äkta sort, tyckte likväl — i lä af skogen — ej sin hand man bör ta från plogen, därför sändes jag välvist bort Till hennes bostad bland fur och en, Ljungröda backar och dälder trånga Blott för att glömma den strimman långa, Som likt en knifsegg ur fjärran sken.
Min hembygds smycke, mitt stolta haf Jag skulle glömma, och fick arbeta I mormors trädgård — plantera,, peta — Det var som gräfde jag på min graf.
svindlande fart, nationalsubskriptionen, som vill gifva ett yttre, materielt uttryck åt de känslor, som vid detta tillfälle besjäla kung Oscars tacksamma undersåtar, den frivilliga folkgåfvan, som, genom motta- garens storsinta disposition, kommer att vända åter till gifvarnes egen, till allas vår fördel.
Men äfven på andra sätt bereda vi oss att hugfästa vår konungs hedersdag.