Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Hvad sålunda blifvit anfördt, har Utskottet i betragtande tagit; och finner de väckte förslagen omfatta följande frågor, nemligen: l:o om den Kongl. Theatern må indragas och utarrenderas åt enskilde samt om det för densamma varande Stats-anslag skall upphöra eller fortfara.
2:o huruvida enskilda Theatrar må i hufvudstaden tillåtas.
3:o om tillstånd att i landsorterne anlägga enskilde Theatrar och derå uppföra skådespel må meddelas.
4:o om den censur, som bör ega rum å de pjecer, som å de enskilda Theatrnrne uppföras.
5:o om den bevillning, som bör för sådane skådespelares representationer erläggas; samt 6:0 huruvida de afgifler, som enskilde skådespelare äro förpligtade att till Kongl. Theaterns och Hof-Capellets Pensions-Cassor erlägga, för representationer, må upphöra, 12 Allm. Eesv.- och Ekon.-LJtskottets Betänkande, N.-o 83.
Hvad första frågan beträffar, så går Utskottet nu att fästa Rikets Ständers uppmärksamhet å de motiv, som ligga till grund för Utskottets liär nedan yttrade tanka.
Utskottet liar trott det för hvarje folk vara en ovillkorlig pligt både mot sig sjelf och sina efterkommande att med yttersta sorgfällighet vårda, och, om ej förbättra, åtminstone bibehålla de inrättningar till spridande al upplysning samt finare bildning och känsla för snillets och konstens producter, som af deras fäder och dessas Regenter stiftats.
Under det förra århundradet och serdeles under den snillrike Gustaf lil uttalade sig inom Sverige lifligt ett behof att äfven inom vårt land gå i bredd med tidens stigande odling, och vi hafva också denna tid att tacka nästan för allt hvad i denna väg hos oss är gjordt.
En af de sköna konster, sorn tillälventyrs utöfvar det starkaste inflytande på folklynnet, i både moraliskt och aesthetiskt hänseende, är skådespelarens, om den rätt vårdas och utbildas till den höjd, den kan uppnå, isynnerhet orri skådespelen blifva så mycket möjligt är nationella.
Folkens sinnen vänjas derigenom till känsla för snillets alster samt lill högre, asslhetiska njutningar; och var det i detta syfte, som ofvannämnde Konung inrättade den Kongl. Theatern i Stockholm, och dermed fyllde en verklig brist inom vårt land.
Det kan ej eller nekas, att den under olika skiften till större eller mindre del motsvarat de fordringar, man med afseende på det ringa understöd, den å Statens sida åtnjutit, rättvisligen kunnat göra, och så lange den med sakkännedom, och med afseende på sitt nationella ändamål omsorgsfullt vårdas, skall den alltid komma att göra det.
Vid bedömandet af det förslag, som blifvit framställdt, alt Kongl. Theatern måtte indragas och utarrenderas åt enskilde, böra icke förbises cle omständigheter, som häremot förekomma.
Det är icke troligt, att någon enskild skulle öfvertaga den Kongl.
Theatern, med mindre han dermed åsyftade vinning för sig, samt å penninge-vinsten fästade mera afseende, än å det ändamål, hvarför, enligt Utskottets ofvan uttryckta tanka, en Theater är af nytta och vigt för ett samhälle.
I anseende härtill måste också eller kunde åtminstone Iättligen inträffa, att detta ändamål helt och hållet förfelades, och att, i stället för att utöfva ett ajsthetiskt och moraliskt inflytande å folklynnet, Theaterns representationer komma att leda till motsatsen deraf.
Det kunde derjemte, liksom erfarenheten Allni, Besv,- och Ekon.~Utskotlets Betänkande, N.-o 83.
13 visat i andra länder, äfven här lättligen inträffa, att den enskilde, som öfver toge Theatern, blefve urståndsatt att uppfylla de skyldigheter, till hvilka han, såsom villkor derför, sig förbundit; att han vanvårdade Theatern och dess inventarier, och att han sedermera icke egde medel att ersätta den derigenom orsakade skada; och, då en Theater i allt fall ej kunde undvaras, skulle det sålunda inträffa, att Staten nödgades med stora uppoffringar ersätta den förlust, som af den föreslagne åtgärden blifvit en följd.
Utom allt detta förekommer jemväl, dels att de vid Kongl.
Theatern anställde personer hafva contract upprättade, hvilka gälla för flere år, dels att manga af dem, hvilka uppoffrat sin tid och sina krafter åt skådespelareyrket, skulle genom verkställighet af den föreslagne åtgärden försättas i en ganska nödställd belägenhet.
Ett ytterligare skäl för bibehållande af en större, under nödig controll ställd och efter högre åsigter skött Theater är det, att de mindre i landsorterne äfvensom i hufvudstaden inrättade Theatrar behöfva ett mönster för sina bemödanden, ett tillfälle att äfven inom vårt land lära känna den fullkomligare utveckling, hvaraf skådespelarekonsten är mägtig, för att sedan i sin nion söka uppnå en, mot deras tillgångar svarande, fullkomlighet, och derigenom bidraga till spridandet af bildning och smak inom nationen.
Åberopande de skäl, som sålunda blifvit framställde, får Utskottet tillstyrka, att ifrågavarande förslag om den Kongl. Theaterns indragning och utarrendering åt enskilde personer måtte förfalla.
Då ej eller Stats-Utskottet, i afgifvet Betänkande om reglering af anslagen å Riks-Statens 5:te Hufvud-Titel, ansett lämpligt föreslå upphörandet af det å Riks-Staten för dramatiska spectacler uppförde anslag, 4,500 R:dr, utan detsamma oförändradt bibehållit, med tillstyrkande likväl, att, vid dess fortfarande, det villkor måtte fästas, att hinder för enskilda Theatrars anläggande i hufvudstaden, med iagttagande af nödiga reglementariska föreskrifter icke vidare måtte ega rum; så och med afseende å hvad Besvärs- och Ekonomi-Utskottet här redan tillstyrkt, anser Utskottet sig icke behöfva meddela något vidare utlåtande uti denna fråga.
Vidkommande härefter förslaget, att enskilda Theatrar måtte i hufvudstaden tillåtas; så får Utskottet upplysa, att fråga härom väl förevarit vid flere Riksdagar, men att, i anseende till Riks-Ståndens olika beslut deruti, någon underdånig hemställan derom till Kongl.
Maj:t icke hittills egt rum. 14 Allm, Best).- och Ekon.-Utskoltets Betänkande, IV',o 83.
Efter Utskottets tanka, utgör frihet oell täflan de första och nödvändigaste villkoren för utvecklingen af såväl den dramatiska, soin öfrige sköna konster.
Det tyckes ej böra påläggas den ena eller den andra af dem något annat tvång, än det, som i ett civiliserad t land påkallas till sedernas och den borgerliga säkerhetens vård, — ett tvång, som, är alldeles nödvändigt för deras eget sjelfbestånd, hvilket måste äfven tyras, om de erhålla en skef och förderflig rigtning.
Utskottet kan icke inse, att den Kongl.
Theatern »kulle lida något synnerligt men, genom enskilda Theatrars anläggande i liufvudstaden.
Med de förmoner af fri local, redan befintliga ansenliga förråd och serskildt anslag, som den åtnjuter, är den alltid i tillfälle att bättre, äu en enskild Thea ter, kunna uppfylla en publiks billiga fordringar, och genom en fullkomligare konstutofning skall den otyifvelagtigt alltid vinna och bibehålla ett företräde framför hvarje enskildt försök pä denna väg.
Försedd dessutom med fördelar, som ej egas af de enskilda Theatrarne, skall den, om den rätt bevakar sin fördel, ifrån dem efterhand, draga till sig de skickligaste ämnena, och dessa Theatrar skola således utgöra en ständig Skola, hvarifrån sujetter till Kongl.
Theatern komma att utgå.
Det är äfven en annan orsak, hvarföre, efter Utskottets tanka, enskilda Theatrar böra i hufvudstaden tillåtas.
De skådespel, som å den Kongl. Theatern uppföras äro, ehuru tillgänglige för alla, likväl allt för dyra för mindre bemedlade personer, och dessutom i allmänhet så dane, att åstundan att dera besöka förutsätter en mera utbildad smak, än sona vanligen träffas hos de lägre folkclasserne, för hvilka deremot skådespel, innehållande scener ur folklifvet, oftast äro mera begärliga och medföra större nöje.
Al sådane skäl och då den rättighet, som Kongl. Theatern nu åtnjuter att, med andras uteslutande, i hufvudstaden gifva offentliga skådespel, icke tyckes vara förenlig med våra samhälls-institutioner, hvilka icke lägga några andra hinder i vägen-för en fri utöfning af hvilken skön konst sora helst, än de, sora påkallas af omsorgen för ordningens och sedlighetens bevarande, får Utskottet, äfven i enlighet med Grundlagens 60 §» tillstyrka, att Rikets Högloft.
Ständer hos Kongl. Maj:t i underdånighet anhålla, att inrättandet af enskilda Theatrar i hufvudstaden måtte tillåtas, under iagttagande af de reglementariska föreskrifter, Kongl. Maj:t kan finna lämpligt bestämma.
Då genom Kongl. Maj:ts Nådiga Resolution den 31 October 1829, det blifvit förklaradt, att skådespels uppförande i städerne utom Stockholm, 'Allm, Besv.- och Ekon,-Utskottets Betänkande, N\o 83.] 15 icke i allmänhet är förbjudet, utan att det ankommer på vederbörand« auctoriteter att, så vidt binder af Författningar eller andre omständigheter på något serskildt ställe icke förekomma, dertill lemna tillstånd; samt Utakottet anser en vidsträcktare tillåtelse att i landsorterne gifva skådespel, 8n sålunda är medgifven, icke vara tjenlig, och klagan ej eller försports öfver någre af vederbörande auctoriteter lagde hinder uti detta hänseende; «å anser Utskottet sig böra tillstyrka, att hvad i nämnde hänseende är föreskrifvet, måtte oförändradt bibehållas.
Men om rättighet att i lmfvudstadan uppföra skådespel åt enskilda varder medgifven, tror Utskottet det vara af högsta vigt, alt sådane skådespel ej må få uppföras, som endast gifva näring åt lättsinnigheten, och arn mot sedligheten stridande, eller sorn leda till ett motsatt ändamål mot det, för hvilket Utskottet anser Theatern vara nyttig, likasom Utskottet föreställer sig förebyggandet deraf vara af lika vigt, hvad landsorterne betra Ilar.
Staten ega en moralisk skyldighet och deraf följande rättighet att använda det tvång, som omsorgen för sedlighet och allmän ordning kan påkalla.
1. likhet derför med hvad Utskottet vid sisllidne Riksdag tillstyrkt, i afseende å censur för skådespel, som i landsorterne uppföras, får Utskottet vördsamt föreslå, att Rikets Ständer äfvenledes hos Kongl. Majrt i underdånighet anhålla, att påbud måtte utfärdas mot Theater-pjecers uppförande på enskilde Thealrar, såväl inom hufvudstaden som i landsorterne, innan de blifvi t gra nskade och godkände af dertill förordnad person eller auktoritet.
Om den bevillning, sorn enskilde skådespelare böra erlägga för rättigheten att gifva representationer, har Rikets Ständers Bevillnings-Utskott i sitt Betänkande, angående grunderne för den blifvande allmänna bevillningen, sig yttrat; och Utskottet anser derföre sig icke behöfva besvara, hvad i detta afseende blifvit i förevarande motioner aufördt.
Hvad slutligen beträffar frågan om upphörande af de afgifter, som enskilde skådespelare äro förpligtade att lill Kongl. Theaterns och HofCapellets Pensions-Cassor erlägga för representationer; hvilka afgifter genom Kongl. Brefven den 14 Maj 1789 och den 30 Juli 1831 blifvit bestämde att utgå med Två Riksdaler Banco till Kongl.
Thea i erns Pensions . ^ (lassa, äfvensom en lika summa till Kongl. Ilof-Capellets Pensions-Cassa; så hade Utskottet redan vid sistlidne Riksdag tillstyrkt Rikets Ständer att 16 Allm, Besv,- och Ekon.-Utskottets Betänkandej IV:o 83. lios Kongl. Maj:t i underdånighet anhålla, det berörde Kongl.
Bref måtte upphäfvas, men att, i händelse Kongl. Majrt skulle finna lämpligt, alt kringvandrande utländska personer, som gifva skådespel, visade konstridning m. m. eller som i allmänhet kunde innefattas under benämningen af Histrioner, borde vidkännas sådane afgifter, som ditintills varit dem ålagde att till nämnde Pensions-Cassor erlägga, desse afgifter måtte användas för folk-undervisningens befrämjande. 1 följd af Riks-Ståndens olika beslut förföll dock frågan härom.
Utskottet finnér äfven denna gång icke någon rättsgrund, hvarföre enskilde skådespelare och de, som kringfara landet och visa konstridning m. m., skulle vidkännas några afgifter till nämnde Pensions-Cassor, helst de för rättigheten att gifva representationer erlägga en ganska dryg bevillning till Kongl. Maj:t och Kronan, och sjelfve icke ega alt påräkna något understöd af dessa Cassör.
Dessutom anser Utskottet ett skäl finnas, som kraftigt talar för afskaffandet af dessa, för de enskilda Theatrarna tryckande, afgifter, nemligen ett billigt afseende på de lägre folkclassernas behof af nöje och tidsfördrif.
För de högre, eller rättare de mera bildade classerne äro tillfällen till passande nöjen mångfaldiga.
Men bvad den större menigheten angår, så har man i senare tider just bemödat sig att afskaffa alla deras gemensamma lustbarheter, eller så kallade folknöjen, af farhåga för de dermed ej sällan förenade utsväfningar.
Detta har visserligen haft framgång, men fört till ett helt annat mål, än det åsyftade.
Glädjen har försvunnit, men utsväfningen har stannat qvar.
Lusten att, efter mödosamt arbete för de närmaste behofvens uppfyllande, njuta något ögonblick af glädje och angenämt tidsfördrif, är lika naturlig och liflig hos den fattige, som hos den rike, och hos den obildade, som bos den bildade.
Förtjenar icke detta något behjertande?
Theatern kan i städerna, der större folkmängd på en punkt är samlad, bereda ett ganska passande folknöje och befordra folkbildningen, så vida den afser en moralisk förädling och sedernas förmildring på samma gång, som den närer och lifvar inbildningskraflen.
Det kommer blott derpå an, att de, sorn ega den högre bildningen, medverka dertill, att Theatern må erhålla en sådan, för de mindre bildade passande och förädlande, rigtning.
Och äfven om detta högre mål ej alltid kan uppnås, så är redan, så vida, genom vederbörandes noggranna uppsigt, god ordning uppehälles och det förledande och skadliga undanrödjes, blotta glädjen, när den är menlös, blotta tidsfördrifvet, när det är oskyldigt, nog förtjent att befordras, för alt göra det till en pligt att Allm. Bcsv.- och Ekon.-Utskotlels Betänkande, N:0 83.
17 alt lätta alla lofliga tillfällen dertill.
Skulle också en oell annan lättsinnigt kosta på Theatern en sparad penning, som till nyttigare ändamål borde användas, så torde väl i alla fall skadan vara mindre, än om den blifvit offrad åt krogen, som kanske vinner sina mesta gäster just genom bristen på andra, vida oskyldigare, tidsfördrif.
Af dessa skäl anser
Utskottet det vara både obilligt och mindre väl betänkt, att Staten genom tryckande afgifter fördyrar tillträdet till skådespelen för den folk-class, som annars eger så ytterst sparsamma tillfällen till oskyldig förlustelse.
Utskottet får derföre tillstyrka, att Rikets Ständer hos Kongl.
Maj:t i underdånighet begära, att omförmälde 2:ne Kongl. Bref matte uppbäfvas.
Men då utländske skådespelare eller sådane, sorn visa konstridning, Jindansning m. m., ofta samla betydliga penningesummor, hvilka de medföra utur landet, så anser Utskottet det ej vara obilligt, att desse för sine representationer åläggas större afgifter, än inländske personer, helst ett sådant förhållande lärer ega rum å de fleste utrikes orter, i afseende å personer från annat land, samt reciprocitet i detta fall torde böra ega rum; otti likväl sådane afgifter dem påläggas, anser Utskottet dock, af redan anförde skäl, detta ingalunda böra ega rum till nämnde Pensions-Cassors fördel, utan fast hellre, att dessa afgifter böra utgå till bidrag för befordrande af ett allmänt nyttigt ändamål, hvartill Utskottet vill föreslå den allmänna folkbildningen, som utgör ett af de vigtigaste ärenden, hvilka äro föremål för nationens önskningar.
Utskottet får derföre tillstyrka, att Rikets Ständer hos Kongl. Maj:t underdånigst anhålla, det utländske skådespelare, lindansare m. fl. måtte för deras representationer äfven hädanefter åläggas enahanda afgifter, som hittills äro bestämde att utgå till Kongl.
Theaterns och Kongl. Hof-Capellets Pensious-Cassor, men att desse afgifter må användas till allmänna folkundervisnin gens befrämjande, enligt det sätt, Kongl. Maj:t kan läckas bestämma.
B/h. till B.
Prot. tS/fo. ö Sami. lil Haft. 3 18 Allm, Besv,- och Ekon,-Ut skot tets Utlåtande, N:o 84.
Anis. till Exp. Utsi», den 29 Juli, M. 9 f. u» Utlåtande, i anledning af väckte motioner om afskaffande af Helfrihetsbref och förändring, i följd deraf, i vissa delar af Kongl. Förordningen den 22 April 1829, angående passhandlingar för fartyg, hvilka segla till utrikes ort.
Borgare-Ståndet har Utskottet fått emottaga en af Herr H. F. Christierson väckt motion, deruti blifvit anfördt, att Helfrihets-bref, hvarmed, enligt 1 § i ofvannämnde Kongl.
Förordning af den 22 April 1829, hör styrkas, det redare och skeppare för utrikes seglande fartyg äro Svenske undersåter och att fartyget blifvit bygdt i Sverige eller Norrige, är en öfverflödig och onödigtvis betungande skeppshandling, då Bil-bref, som omförmäles i 3:e mom. af2§ i samma Kongl. Förordning, säkrare och rättare styrker hvarest fartyget är bygdt, samt det af Magistrat utfärdade Edgångs-Certificat, som bör företes, innan Helfrihets-bref från Kongl.
Commerce-Collegium erhållas, lemnar visshet, att redare och skeppare äro Svenske undersåter; hvilka handlingar så mycket säkrare skola uppfylla det med Helfrihets-brefven åsyftade ändamålet, som de förre mindre än de senare skola, å de flesta utrikes orter, kunna anses för tvätydiga; och har motionären derjemte erinrat, huruledes Rikets senast församlade Ständer hos Kongl. Maj:t i underdånighet anhållit, ”att förnyandet af Fribref ”för fartyg till utrikes resor ej må anses nödigt eller påbjudas, så länge ”samma egare eller intressenter innehafva fartyget och annan skeppare ej ”antages,” men att Kongl. Majrt, efter Commerce-Collegii hörande, ej funnit skäligt att berörde anhållan bifalla; till följd af hvilket allt motionären föreslagit, '‘att Rikets Ständer ville till Kongl. Majrt aflåta underdånig ”ytterligare anmälan och ny önskan: att Helfrihets-brefs anskaffande från "Commerce-Collegium må genast inställas och Svenska fartyg derifrån befrias, samt för bevis om deras nationalitet gälla vederbörande Magistrats ”Bil-bref och Certificat, detta senare bestyrkande, hvad i Formuläret N:o I ”efter ofvanberörde Förordning af den 22 April 1829 bjudes: att detta ”Certificat icke må behöfva förnyas oftare, än fartyget ombyter redare el”ler skeppare, samt till inregistrering endast upptes för vederbörande Tullkammare, som finge deraf taga och insända afskrift till Commerce-Colle - Allm, Besv.- och Ekon.-TJtskottcts Utlatandej iV:o|84.
19 ”gium, och att, såsom följd häraf, meranämnde Förordning i Nåder beslutas till ny redaction, lämpad efter nu föreslagne ändringar.”
Vid föredragningen inom Vällofl. Borgare-Ståndet af denna motion, hafva åtskillige ledamöter sig yttrat, och deribland Herr Hegardt, som ansett stadgandet för redare af fartyg att årligen och i vissa fall hvarje 3cdje år förse det med nytt helfrihets-bref, ovedersägligen vara ett af de mest tryckande band, som hvila öfver handel, sjöfart och näringar, och att med billigheten icke kunde förenas det förhållande, att rättigheten till fribrefs erhållande å Lands-Canzlierne, som är medgifven för de sjöstäder, der Landshöfdingar residera, icke är utsträckt till alla sjö- och stapelstäder, samt af sådan anledning föreslagit den ändring i Kongl. Förordningen den 22 April 1829: att ett af Magistrat utfärdadt Certificat, innehållande egarens och skepparens namn, fartygets byggnadsart och lästetal, samt intyg, att det är Svensk egendom, måtte, i förening med mät-bref, bil-bref och folk-pass, såsom varande vanliga skepps-documenter, anses behörigen styrka fartygs nationalitet; att, vid ombyte af skeppare å fartyg, redare må vara skyldig att sådant anmäla infor den Magistrat, som utfärdat Certificatet, äfvensom att anteckning om skeppare-ombytet göres å Certificater hos den Magistrat, der den nye skepparen är närmast till hands; att redare måtte åläggas enahanda anmälan, då fartyg säljes å in- eller utrikes ort; att, vid ombyte af fartygens egare, den nye redaren, derest han är Svensk undersåte, må af#närmaste Magistrat tilldelas nytt NationalitetsCertificat, och att ett dylikt äfven bör af redaren anskaffas, om fartyget genom reparation eller ombyggnad förändras till construction eller lästetal; i sammanhang hvarmed Herr Hegardt hemställt, att lill Commerce-Coklegii en del tjenstemän, som genom den sålunda föreslagne förändringen kamme att förlora en stor del af påräknad sportel-inkomst, måtte af Statsmedlen anslås en motsvarande ersättning; varande härförutan af vice Talmannen Herr Halling tillkännagifvet, att äfven han ämnat väcka motion, i hufvudsaklig öfverensstämmelse med hvad redan äranfördt; men att Herr Halling inskränkte sig till den anhållan, att vid frågans behandling mätte tagas i belragtande den skildring om tillkomsten af Ilelfrihels-brefven och den beskrifning om olägenheterne deraf, som serskildt förordnade Handelsoch Sjöfarts-Committerade afgifvit och synnerligast hvad minoriteten bland dem framställt.
Vid sista Riksdagen yrkades dels förändrade sladganden, i afseende på skeppsegares åliggande att förse sig med Helfrihets-bref, dels att desse måtte i allo afskaftäs, dels ock alt Fribrefs-blanquetler måtte hållas till - 20 Allm, Besv.- och Ekon.-Utskottets Utlåtande, N',o 84. banda i Rikets aila stapelstäder; i anledning af hvilka yrkanden Allmänna Besvärs- och Ekonomi-Utskottet., i dess då afgifne Betänkande N:o 110, på anförde skäl, afstyrkte framställningen om fribrefvens afsk aflande; men deremot tillstyrkte, ej mindre, såsom Herr Christierson i sin motion redan omnämnt, ”att Fribrefs förnyande icke ina anses nödigt eller päbju”das, så länge samma egare eller intressenter innehafva fartyg och annan ”skeppare ej antages”, än äfven ”att, på sätt genom Kongl. Brefven den 15 Augusti 1829 och den 5 November 1831 för släderne Wisby och Götheborg ”finnes medgifvet, samt under enahanda villkor, ett tillräckligt antal bian”quetter till Commerce-Collegii Fribref måtte för skeppsredare, som sådant äska, blifva att tillgå hos Konungens Befallningshafvande i de Län, ”der stapelstäder finnas;” varande de sålunda gjorde tillstyrkanden bos Kongl. Majrt och Rikets Ständer framförda, i enlighet med ExpeditionsUtskotlets förslag till underdånig skrifvelse N:o 139 (10:de sami. 1 Bandet af Bihang till Riks-Ståndens Protocoll.) I anledning häraf har Kongl.
Majrt, efter Commerce-Gollegii hörande, uti Nådig Skrifvelse till bemälde Collegium af dea 13 Augusti 1835, förklarat, att Kongl.
Majrt icke funnit anledning att vidtaga den förändring af föreskriften beträdande fribref, hvarom Rikets Ständer i omförmäld te måtto väckt fråga, men då, genom Kongl.
Brefvet den 26 October 1833, redan vore medgifvet de stapelstäder, hvilka ådagalagt, det saknaden af fribrefs-blanquetter i samma städer verkar menligt uppehåll i sjöfarten, att, uppå ansökning, komma i åtnjutande af den sfäderne Wishy osdi Götheborg beviljade förmon att hos Konungens Befallningshafvande i Länet få anmäla sig till fribrefs erhållande, anbefall tes Coinmerce-Col legitim att allmän kungörelse derom utfärda; oeh har sådant af Collegium iagttagits den 14 October 1835.
Enligt 7 § i oftaåberopade Kongl. Förordning den 22 April 1829, gäller heifrihets-bref endast ett år från elen dag, då det blifvit utfärdadt, så framt icke fartyget, efter förloppet af denna Lid, är oafbrutet stadt på resor utrikes orter emellan, i hvilket fall helfrihets-brefvet, så länge fartyget är på fremmande ort, gäller i 3 år; men fortfar resan utöfver denna tid, bör nytt heifrihets-bref uttagas uppå rederiets föranstaltande och af Commerce Collegium afsändas tili vederbörande Consul i den ort, der fartyget uppgifves vara liggande; och skall, enligt 3 § i samma Kongl. Förordning, när heifrihets-bref sökes, förete#,, ej mindre fartygets sist utfärdade mätare-bref och, i händelse fartyget ej förut haft heifrihets-bref, fartygets bilbref, eiler, i händelse fartyget blifvit uppbragt och condemneradt., pris - Allm. Besv.- och Ekon,-Vtskottets Utlåtandej A7:o 84. 21 domen, äfvensom skepparens bur-bref, så vida han förut ej fört Svenskt eller Norrskt, med helfrihets-bref försedt, fartyg, än äfven ett af Magistrat utfärdadt Certificat, som dels styrker, att fartyget är bygdt i Sverige eller Norrige; att det belt och hållet tillhör infödde Svenska undersåter eller sådan utländsk man, som fått tillstånd att i Riket sig bosätta; att skepparen eger burskap på utrikes sjöfart i någon af Piikets sjö- eller stapelstäder och der är skattskrifven, samt att styrmannen och minst |:delar af besättningen äro infödde Svenskar eller Norrmän, dels ock utvisar fartygets namn, huvudredare, lästetal och destination.
Af Commilterades den 15 Maj sistlidet år, om