Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Detta härad, — lill större delen omslutande nyssnämnda ådal, bestående af 25 socknar, tillsammans 750ig förmedlade mantal på en areal af 648,000 tunnland; med en folkmängd af 36,000 personer; flera vigtiga handelsplatser, af hvilka köpingen Ljungby närmar sig till egenskapen af stad, (äflande snart med Kronobergs läns enda stad Wexiö, och till eiler genom hvilka föras omkring 20,000 skSf stångjern årligen från 15 masugnar, 52 privilegierade stångjernshamrar och härdar, förutom från särskilda verk för jernets förädlande tili jerntråd m. m.; skogrika trakter och odlingsbara bygder ännu liggande i linda, tili följd af svåra kommunikationer och bristande kapitaler; — härtill afsättningsorler för sina produkter de Skånska städerna samt Halmstad, till hvilken sednare stad transportvägen utgör en längd af 6, 7 å S mil och hvarigenom inträffat alt en tolft tolf fots s, k. enkla bräder stundom kunnat i skogstrakter kring Bolmens stränder uppköpas för det oerhördt låga priset af 75 öre Riksmynt samt ligger ännu för aflägset från stambanan för att deraf, utan genom förbättrandet af gamla och krokiga eller anläggandet af nya och genare vägar, draga all den nytta, som en jemnad och förkortad förbindelse med jernvägen obestridligen skall medföra.
En sådan fullt ändamålsenlig, d. v. s. motsvarande ortens alla behof och fordringar, har man trott sig kunna åstadkomma genom en direkt trafiklinies dragande från sjön Bolmens östra strand öfver Ljungby köping, som redan har Irenne an fa risvägar till södra stambanan, elier til!
Alfvestads station på ett afstånd af 4|:dels mil, till Elmhults 4g:dels mil och till Dihulls cirka 5 mil, samt vidare från Ljungby öfver YVäreboda till Wieslanda jernvägsstation; utgörande den föreslagna vägen en längd af cirka 5 mil, hvarför anläggningskostnaden sålunda beräknas: från Bolmstad lill Ljungby 62,614, från Ljungby till Wäreboda 10 1,100, från Wäreboda till Wies - 814 Motioner i Bonde-Ståndet 1862.
N:o 500. landa 65,325, summa R:dr R:mt 227,059 ; och hafva några af häradsboarne till förverkligande att detta projekt, som för orten innefattar en lifsfråga, låtit anställa en preliminär undersökning, hvars resultater blifvit bekräftade af en sakkunnig man vid Kongl. Väg- och Vatteubyggnads-korpsen samt vidare genom af Majoren och Riddaren Anton Remmer förrättad noggrannare undersökning, jemte upprättad detaljerad pianoch kostnads-förslag; behöfvande ifrågavarande vägbyggnad, hvilken, enligt hvad Kongl. Maj:ts nådiga Proposition den 24 sistlidne Oktober till Stats—Utskottet, angående Statsverkets tillstånd och behof, upplyser, al nyssnämnde Kongl. ^Styrelse i dess till Kongl. Majit afgifna berättelse upptagen i förteckningen på dem, som företrädesvis borde företagas till utförande.
För att vidare framlägga fullt öfvertygande bevis om utsigten och behofvet af en så beskaffad föreningslänks dragande mellan Bolmens strand och Wieslanda, utom de här olvan antydda, torde det tillåtas mig anföra följande utdrag ur den sakkunnige och opartiske undersökningsmannens utlåtande: ”Sunnerbo härad, förut i så många afseenden vanlottadt på kommunikationer och dessutom långt aflägset från så väl stad som annan afsättningsort, har, såsom redan är nämndi, gått miste om den nära nog bestämt största fördelen i detta afseende, nemligen södra stambanans dragande midt igenom häradet.
Huru många egendomsköp och på uppodling fotade spekulationer, som genom ändring i detta afseende blifvit rubbade, är svårt atl afgöra, och hör ej hit att kalkulera, men hvad sorn är säkert, är att häradet inom sig sluter högst betydliga odlingslägenheter, hvilka man med bedröfvelse ser ligga nere, blott emedan de dryga transportkostnaderna afskräcka hvarje företagsam jordbrukare alt nedlägga sina kapitaler på eli lönlöst företag.
Jordbruket inskränker sig för den skull mest tili den gamla odaljordens skötande, och odlingarne pågå för det mesta der skog varit och der endast skog borde vexa.
Den bästa jorden ligger under valten, af skäl att de sanka fältens arealer äro allt för slöra (och följaktligen ailtlör dyra) för den mindre jordbrukarens sträfvanden.
I följd af dessa missgynnande förhållanden har ett falskt system blifvit lagdt till grund för jordens användande inom dessa trakter, och delta förklarar såväl skogsförödelsen, som fattigdomen inom häradet.
Min fulla öfvertygelse är, att Sunnerbo härad, rationelt uppodladt (dervid i främsta rummet de sanka fällen borde från vatten befrias, och den skogproducerande jorden hägnas), skulle kunna till en början afyttra stora qvantiteter spanmål och i framtiden äfven trävaruprodukter, när de nu nakna backarne hunnit blifva bevuxna med skog.
Utan lättade kommunikationer förblifver häradet dock högst sannolikt in statu quo, d. v. s. eli ibland de fattigaste och mest vanlottade inom södra Sverige.
Vigten af ifrågavarande väganläggning bör sålunda lätt inses, men tyvärr, är sträckan ny väg stor och kostnaden i följd deraf alltför dryg alt någonsin kunna af häradsboarne ensamt bestridas.
Det bevisar redan bra mycket en god anda och håg för framåtskridande, då de eljest mindre berned - Motioner i Bonde-Ståndet 1862.
N:o 500. 815 lade häradsboarne icke sky alt erbjuda sig den stora penningeuppoffringen al en tredjedel utaf beräknade kostnadssumman; och lifligt ber jag få tillstyrka bifall till intressenternas underdåniga ansökan om två tredjedelars statsbidrag.
Anse Ständerna sig icke på en gång kunna bevilja hela det sökta anslaget, så anser jag att företaget kunde delas i Irenne delar, nemligen a) frän Wieslanda till Wäreboda, der en ej sannolik valtenkommunikation på kringliggande sjöar redan skulle medföra nytta för jernvägen; b) frän Wäreboda lill Ljungby köping, och c) derifrån till Holmsta.
— Koslnadsförslaget är för den skull upprältadt till Irenne uuderafdelningar.
I betraktande af ej mindre de vigtiga fördelar som nu och framdeles, genom ofvannämnda kommunikationsleds öppnande, skulle tillskyndas
Sunnerbo Härad, än de betydliga inkomster Staten häraf skulle draga, enär ju flere anfartsvägar och bibanor slöta til stambanorna, ju lifligare blir trafiken på och följaktligen äfven afkastningen af desamma, får jag hemställa: det måtte Rikets Sländer till anläggandet af en anfartsväg i Sunnerbo Härad mellan sjön Bolmens östra strand och Wieslanda station vid Statens södra stambana för sin del bevilja ett anslag, antingen på en gång eller fördeladt i Irenne delar, i öfverensstämmelse med den uppgjorda arbetsplanen, att lyftas i mån af bebof, till ett belopp motsvarande två tredjedelar af den beräknade anläggningskostnaden, eller 151,500 Riksdaler Riksmynt, hvaremot häradsboarne förbinda sig alt med den återstående tredjedelen, 75,679 R:dr Runt, till arbetets utförande bidraga.
Herr Majoren och Riddaren Remmers betänkande, plan och förslag medfölja motionen, om hvars remitterande till Stats-Utskottet jag vågar anhålla.
Stockholm den 30 November 1862. S. Heurlin, från Kronobergs län. 816 Motioner i Bonde-Ståndet 1862.
N;o 501.
Af Sven Henrlin irån Kronobergs län, angående beviljande af statsanslag till belopp af 160,000 R:dr lill hamnanläggning vid sladen Laholm.
Öfverlygad, som jag är, alt ingenting kan så kraftigt medverka till lyftning och framgång af jordbruk, 1.andel och industri, som lättade kommunikationer, lager jag mig friheten, alt fästa Rikets Ständers uppmärksamhet på nödvändigheten af en hamn vid Lagaåns utlopp i hafvet.
Staden Laholm, belägen vid Lagaån, ett af de större vattendragen i södra Sverige, år den enda stad vid vår vestra kust, som saknar hamn, ehuru berörda å är segelbar från sitt utlopp ända upp lill staden.
För sekler sedan hafva skogarne vid Lagans utlopp blifvit förstörda; sanden flugit från stränderna i ån, som fört den till åmynningen, der uppgrundningar hopat sig.
Redan år 1859 begärde Laholm hos Stor-amiralilels-embetet undersökning i denna fråga, och dåvarande Kanal-distriklschefen, Kapiten Axel Erik von Sydow, höll en sådan, samt utlät sig, alt ingen hamnanläggning kunde påtänkas förr, än flygsanden blifvit hämmad.
Della är nu verksläldt; fällen äro bevuxna med sanuhafra och till större delen beläckta med gräsmatta, hvilket kan intygas af länets höfding, Herr Baron Alströmer, som helt nyligen besigtiga! dessa fält.
Under de sednare 20 åren hafva laga skiften, utflyttningar och stora odlingsförelag i de kring Lagan liggande trakter blifvit verkställda, hvilka så medtagit befolkningens tillgångar, alt de sjelfva numera icke förmå i betydligare mån göra ytterligare uppoffringar, ulan behöfva allmänt understöd för ifrågavarande hamnbyggnad, om ej den sorgliga följden skall inträffa, alt denna sträfsamma befolkning skall gå tillbaka.
Sädesproduklionen har väl under sednare åren stigit betydligt, men, till följd af brist på Ijeniiga kommunikationer, kan ej deu nytta dragas häraf, som sig bör.
Ortens binäring år ylletiilverkning, för hvars bedrifvande det år af nöden att så väl råämnet, som de deraf förfärdigade produkterna kunde utan alltför stora omvägar och kostnader anskaffas och afsändas.
Från Småland forslas ej så obetydligt bräder till Laholm, hvilka bräder dock måste, för ali kunna utskeppas derifrån, forslas på pråmar ut i hafvet till fartygen Funnes Motioner i Bonde- Ståndet 1862.
N:o 502. 817 Funnes hamn, skulle staden blifva en tjenlig afsättningsort för timmer och andra skogsprodukter från sydvestra delen af sagde provins, isynnerhet som denna ort år alltför långt aflägsen från jernbana.
Lagaån gör några hundra alnar öster om Laholm ett så stort och betydligt fall,att fabriker med fördel der skulle kunna anläggas, om lättade kommunikationer funnos.
Nu användes blott en obetydlig del af detta vattenfalls kraft till en tullmjölqvarn, tillhörig Laholms kungsladugård.
Med anledning af hvad ofvan anlordt blifvit, får jag vördsamt föreslå: att för anläggning af en hamn vid Lagaåns utlopp, hvilken, enligt förslag och handlingar, som skola aflemnas till det Utskott, dit frågan remitteras, skulle kosta 168,000 R:dr, Staten ville bidraga med 100,000 R:dr, då Laholms stad och kringliggande ort vill tillskjuta de återstående G8,000 R:dr.
Häri förenar sig: Carl Ifvarsson, från Hallands län.
Af Sven Heurlin från Kronobergs län, angående fullständig ombildning af folkskoleväsendet, pä säll Pehr Thomasson i en till Rikets Ständer ställd skrift föreslagit.
Undertecknad får härmedelst vördsamt tillkännagifva att jag vid innevarande riksmöte får såsom min motion väcka den af Pehr Thomasson till Rikets Ständers behjertande i lolkskolefrågan gjorda framställning, hvilken barbos bifogas.
Fröt. 1862 & 1863. 11 Sami. 4 Afd. 10S 818 Motioner i Bonde-Ståndet 1862.
N:o 603.
Af Sven Henrlin från Kronobergs län, derom, alt f. d. Kammarskrifoaren L. F.
Montelius mätte beviljas pension å allmänna indragningsslaten af 500 R:dr.
Den skyldighet, hvilken, under vanliga förhållanden, åligger den enskilde alt godtgöra för sig verkstäldt arbete eller bevisade tjenster, har, äfven hvad Staten beträffar, en förbindande kraft och kan, såsom hvilande på en lika laglig som moralisk rättsgrund, ur hvilka synpunkter som helst betraktad, aldrig bestridas.
Så framt denna uppfattning af en grundsats får gälla, torde del icke väcka någon förvåning att jag också yrkar dess tillämpning, då jag, hvilken ständigt yrkat den största hushållning med Statens tillgångar, vid delta tillfälle uppträder och talar för ett anslag eller rättare för en godtgörelse till en person som, efter 28 års oalbrutet, träget och magtpåliggande, af förmän väl vitsordadt arbete, såsom e. o.
Kammarskrifvare hos f. d. Kongl.
Kommissionen öfver Tabellverket, till följd af detta euibetsverks reorganisation och en förändrad arbetsordning, nu ser sig beröfvad en lör sig och sin åldriga hustru samt barns uppehälle nödig och påräknad inkomst, under en lång följd af år uppgående till 8 å 800 I\:dr R:mt årligen och sålunda motsvarande den lägsta lönegraden inom embelsverken. E. o.
Kammarskrifvaren L. F. Montelius har nemligen arbetat i nämnda verk nära 40 år, och har under den tid han derstädes tjenstgjort såsom e. o. tjensteman hufvudsakligen och oafbrutit varit anförtrodd det högst mödosamma och den största uppmärksamhet samt noggrannhet fordrande uppdraget, att, jemte upprättande af de s. k. ”liggarne”, sammanräkna massor af tabeller i och för uppgörande af de vidlyftiga General-sammandragen.
Man behöfver blott kasta en flygtig öfverblick på dessa sammandrag för ali göra sig en föreställning om den skicklighet, vana och räknesäkerhet, som fordras för denna mängds af nummertal bringande till ett helt, och dessa egenskaper oaktadt kunde Montelius dock icke erhålla någon ordinarie beställning inom merberörda verk, som under hela sin tillvaro bestod af endast 2:ne ordinarier, sekreteraren och revisorn, medan ersättningen för hans arbete, år efter annat, utgickunder benämningen arfvode.
Af denna anledning kunde Montelius ej heller vid Tabellkommissionens upphörande och dess göromåis öfverflyltande till Kongl. Statistiska Central-byrån göra något anspråk om sitt eget öfverflyttande pä pensionsstat.
819 Det måste, onekligen vara hårdt för en obemedlad man, nu i sitt 57:de år, att plötsligt (inna sig i mistning af en inkomst den han i närmare 30 år af Staten uppburit, och som utgjort det hufvudsakliga bidraget till hans tarfliga bergning; att efter en så lång och hedrande tjenstebana, med en synförmåga, som, enligt vidfo— gade läkare-intyg, icke längre tillåter den ringaste ansträngande skrifvaresysselsättning, och ulan någon ljusare utsigt till bättre vilkor afvakta den annalkande ålderdomen och dess många för honom ouppfyllbara behof, hvilka tvinga lill strid med torftighet och bekymmer, derest icke Rikets Ständer med sin meilankommande hjelp förändra förhållandet.
En i bättre vilkor sladd husbonde skulle i sådant fall icke kunna handlöst lemna en gammal tjenare, och om man, på den grund alt Montelius icke innehaft ordinarie tjenstebefattning, ett förhållande som troligen icke eger sidostycke inom embelsverken, afsloge en pension, som någorlunda bidroge till de oumbärligaste lefnadsbehofvens fyllande, skulle det förefalla mig alldeles såsom vägrade man att betala en arbetare sin förtjenta lön, derför att han ej vore lagstadd.
Å min sida vill jag vara billig i min fordran, då jag hos Rikets Ständer tager mig friheten vördsamt föreslå: att e. o.
Kammarskrifvaren hos f. d. Kongl.
Tabell-kommissionen, Lorens Ferd.
Montelius, måtte nu, eller, derest Rikets Ständer skulle så finna för godt, vid upphunna 60 års ålder, komma i åtnjutande af en årlig pension, stor 500 Rdr Runt.
Stockholm den 50 November 1662. S. Heurlin, från Kronobergs län.
Bilaga A. Som Vågskrifvaren Herr Lorens Ferdinand Montelius bos mig anhållit om ett intyg rörande sin tjenstgöring i f. d. Kongl.
Kommissionen öfver Tabellverket, har jag härmed skolat upplysa alt, enligt bemälde Kongl.
Kommissions protokoll den 30 April 1838, efter en föredragning af en Montelii ansökning att varda antagen till Kammarskrifvare eller Kanslist i Kongl.
Kommissionen, och då Sekreteraren lemnat det vitsord, att Montelius med mycken noggrannhet och pålitlighet under 4 års tid biträdt honom med sammanräkningen efter län af så väl de årligen från hvarje prosteri i riket till Kongl. Kommissionen ingående tabeller öfver nativitet och mortalitet, som och 1835 års tabeller öfver folkmängden, Kongl.
Kommissionen fann godt antaga Montelius, som företett hedrande intyg öfver sitt uppförande, till extra ordinarie Kammarskrifvare utan lön, hvarvid han dock komme att åtnjuta lika arfvode som hittills för den sammanräkning, af tabeller, hvarom han af Sekreteraren anlita - 820 Motioner i Bonde-Ståndet 1862.
N:o 503. des. Arfvode! utgjorde då alltsedan 1821 års början 24 sk.
B:ko för hvarje sammanräknad tabell och förhöjdes från och med 1845 till 52 sk.
B:ko. Sedan jag den 1 Juni 1850 blifvit af Kongl. Majit i nåder förordnad lill ledamot af Kongl. Kommissionen öfver Tabellverket var jag ofta i tillfälle att af då varande
Sekreteraren höra intyg om den flit och samvetsgrannhet hvarmed Montelius fullgjorde tabellernas sammanräkning och, sedan jag efler Sekreterarens, Herr Hofmarskalken m. m.
Leyonmareks den 7 November 1855 timade frånfälle, af Kongl.
Majit förorduats att sekreteraretjenslen bestrida, har jag af egen erfarenhet haft bästa tillfälle att stadga öfverlygelsen derom, alt det förtroende, som Montelius sig af min företrädare förvärfva!, var fullt grundadi, hvadan Montelius ock med sin befattning såsom sammanräknare mot 1 R:dr Knnt för hvarje tabell fick fortfara jemväl sedan Kongl. Kommissionens öfver Tabellverket åligganden öfvergått till Statistiska Central-byrån och intill dess, i följd af Kongl. Majits nådiga Kungörelse af den 4 November 1859, Presterskapet befiiades från skyldigheten att utarbeta tabeller, då beskaffenheten af de inkomna uppgifterna, jemte det nya embetsverkets organisation i öfrigt, påkallade arbetets utförande under bestämda timmar dagligen i Byråns embelslokal.
Då en sådan tjenstgöring icke var förenlig med den vågskrifvaretjenst Montelius innehade, upphörde han sålunda under sisllidne års lopp att från Statistiska Central-byrån åtnjuta något arfvode.
Arfvodesbeloppet för en femårsperiod i medeltal beräknas hafva uppgått till öfver 800 Kidr R:mt årligen för tabellsammanräkning och s. k.
Liggares utskrifning.
Stockholm i Kongl. Statistiska Central-byrån den 21 Maj 1862.
Efter nådigste förordnande:
Kongl. Statistiska Central-byråns Chef, Fr.
Bilaga B.
Herr L. P. Montelius lider af en nervös ögonsvaghet (Amblyopia), efter all sannolikhet ådragen genom mångårigt ansträngande arbete med skrifning, och är lian på grund deraf nu och för framtiden alldeles oförmögen alt bestrida någon tjenstebefattning eller sysselsätta sig med sådana skrifgöromål, der synförmågan hufvudsakligen behöfver anlitas och mödas; betygas under denna min edeliga förpligtelse: så sannt mig Gud hjelpe till lif och själ.
Stockholm den 28 Juni 1862. Z. W. Lindbergh, Medicine Doktor.
N:o 504- 831 N:o 504.
Af Pehr Pehrsson från Wermlands län, derom, alt Rikets Ständer mätte till Kongl Maj:t aflåta underdånig skrifvelse, med hemställan alt Kongl. Maj:t, vid utfärdandet af nya oklrojer ät privatbankerna, täcktes föreskrifva, alt dessa banker skola till landstingen aflemna hela det belopp af deras årliga vinst, sorn öfoerskjuler 9 å 10 procent å intressenternas deri egande kapitaler.
De många röster som höjt sig, så väl redan vid denna, sorn föregående riksdagar, mot de inom riket befintliga privatbankerna, hafva nästan alla som skäl för sin förkastelsedom af dessa inrättningar framhållit den stora årliga räntevinst, som dessa hanker göra på det allmänna kontanta kapitalet.
Detta är också, hvad en del enskilda banker beträffar, visserligen med sanningen öfverensstämmande, men torde derföre icke, i min tanke, utgöra något tillräckligt giltigt skäl, som många förmena, för dessa bankers alskaifande, vid oktrojernas slut.
Det har visserligen blifvit åberopadt och föreslaget, att dessa penningeanstalter kunde ersättas genom filialbanker och genom
Riksbankens förstärkning med den årliga bankovinsten, hvarigenom hela landet skulle dela den vinst, som nu tillfaller enskilde lottegare i privalbankerne.
Denna fras kan visserligen ljuda vackert i öronen på enhvar, som icke gjort sig någon synnerlig reda för våra financiela förhållanden — och jag må härvidlag erkänna, att innan jag hade tänkt mig in i saken, hyste jag nästan samma tanke — men vid ett nogare eftersinnande har jag funnit, och torde enhvar finna, alt om förslaget godkändes, skulle det åstadkomma en kris eller ”drains”, som det i finansspråket kallas, hvars följder skulle blifva bedröfliga; låt oss derför lyssna något till hvad vi höra och se oss för, innan vi fatta ett beslut, hvars följder vi måhända ej förstå att fullt beräkna.
Vi höra ju från alla landsorter nästan dagligen klagan öfver brist på penningar och rörelsekapital.
Rörelsekapitalet skulle ju än ytterligare förminskas och bristen derå än högljuddare låia höra sig, i samma mån som privatbankerna indrogos.
Riksbankens hela sedelstock utgjorde den 13 sistlidne September icke fullt 35 millioner; huru skulle det vara möjligt, hvarken med denna sedelstock eller ens den högsta summa i sedlar som banken eger utsläppa i rörelsen, förse hela landet med rörelsekapital?
Och huru skulle fialbanker kunna bildas, då Riksbanken icke förmår förskjuta några medel dertill?
Åtskilliga provinser hafva ju sökt, men några 822 Motioner i Bonde-St&ndet 1862.
N:o 504. ännu icke kunnat få sina ansökningar bifallna, och slutligen, livad tror nian väl Riksbanken och det allmänna lörtjenar på dessa så beprisade filialbanker?
— Jo, hela förljensten inskränker sig dertill, att Riksbanken skall godtgöras 3, säger tre pro cent ränta, å den summa som Riksbanken förskjuter till bildande af filialbank.
Riksbanken förskjuter högst j-.del, de öfriga fidelarne och huru mycket som helst derutöfver kan och skall vara tecknadt och insättas af enskilde lottegare, hvilka naturligtvis sjelfva draga den högsta möjliga ränta, såväl af sina egna insatser, sorn af hvad Riksbanken förskjutit, sedan Ranken för sin insats blifvit godtgjord med omförmälda 3 procent, och detta synes mig icke vara några så synnerligt eftersträf— vansvärda, briljanta eller lysande affärer, hvarken för Banken eller det allmänna.
Af det anförda synes, att Riksbanken för närvarande, och som jag tror för lång tid, är urståndsatt, att prestera ett för landets behof tillräckligt rörelsekapital — vore förhållandet tvärtom, skulle jag vara en bland de första att ifra för Riksbankens öfvertagande af hela landets penningeröreise, men sådan som ställningen bu är, kan jag icke dela deras tanke, som yrka privatbankernas indragning.
Fastän jag alltså för närvarande försvarar privatbankernas existens, är jag deraf icke förhindrad alt instämma i deras åsigt, som anse en del af dessa banker inbringa alltför stor årlig vinst åt dess delegare, och är det af sådan anledning jag härmed föreslår: att Rikets Höglofliga Ständer för sin del ville besluta och hos Kongl. Majit att Han, bland vilkoren för nya oktrojers meddelande, ville föreskrifva, att, hvad privatbank förljenar utöfver 10 procent å det kontant insatta kapitalet, skall tillfalla den provins, som privatbanken omfattar och af bankostyrelsen redovisas till landstinget, för alt användas till industriela och allmänt nyttiga företag inom privalbanksdistriktet, hufvudsakligen till förbättrande af kommunikationsanstalter och beredande af arbetsförtjenst.
Härigenom skulle klagan öfver aktie-egarnes oskäliga vinst förekommas, och denna penningeröreise, som nu af många anses för ett sorts procenteri, få ett mera patriotiskt utseende, hvilket det lör närvarande i allmänhet icke eger.
Pehr Pehrsson, från Wermlands län.
823 N:o 505.
Af Olof Lagergren från Gollands län, om utviogad handelsrättighet för landthandlare.
Svenska folket liar under loppet af de 16 år, som förflutit sedan Konung Oscar införde en mera frisinnad handels- och näringslagstiftning, hunnit öfvertyga sig, icke allenast derom, att den medgifna friheten och lättnaden derutinnan inverkat välgörande, utan äfven, att tiden nu är inne, att något längre uttaga steget i denna rigtning.
Det är nemligen icke nog dermed, att lagstiftaren, då han erkänner och tillämpar en princip, stadnar vid sjelfva början; han mäste konseqvent fullfölja principen, då den befmnes rigtig.
Jemte den ganska välbetänkta föreskriften i Handelsordningen af år 1846, sorn blifvit stadgad, såsom vilkor för all handels bedrifvande, nemligen god frejd, skrifva och räkna o. s. v., förekommer deruti, som vi alla veta, äfven det stadgandet, att öppen salubod på landet ej får finnas inom tre mil från närmaste stad, hvarjemte särskilt uppräknas de varuslag af utländskt ursprung hvarmed den så kallade landthandel får bedrifvas.
Hvad beträffar stadgande om ett visst afstånd från stad, så kan det förklaras genom förmenandet alt landthandlaren skulle minska rörelsen och inkomsterna för de handlande i städerna, hvilket jag tror dock icke är fallet, men, utan att vidare omtala denna punkt, anser jag det vara en orimlighet, att vilja bestämma hvilka varor, som böra i handelsbod å landet säljas och icke säljas.
Är det icke rigtigt, att då man erkänner handeln vara ett lofligt och nyttigt yrke, dess utöfvare också bör få handla med alla på lofligt sätt till riket införda varor, för hvilka i införselstull en vederbörlig tribut till Staten redan blifvit erlagd.