Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Huru jord å landet bördas och lösas må. 1 §.
Andra punkten i denna §, lydande sålunda: “I staden ege ock bördeman rätt att lösa jord, hus och tomt, ehvad det är arf eller aflinge, inom tolf veckor ifrån tredje uppbudet,* samt de i tredje punkten förekommande orden: “så å landet som i staden,* — utgå. 7 §.
De i första punkten af denna § förekommande orden: “eller hus och tomt i staden,* — utgå.
G Kapitlet. 3 §.
Orden: “hus eller tomt* i tredje punkten af denna § utgå. 4 §.
Ur sista punkten af denna § utgå orden: “hus och tomt* 7 Kapitlet. 1 §•
Denna § kommer att erhålla följande lydelse:
' Häfver man köpt hus eller tomt i staden, då skall han den åt viderboenden och nabon hembjuda, förr än derå uppbud t ages; och håfve viderboende eller nabo rätt att inom tolf veckor ifrån tredje uppbudet det hus eller tomt att lösa. 9 Kapitlet. •3 §.
Fjerde punkten i denna § kommer att lyda sålunda: Lap-Utskotte/s Betänkande, N:o lii Löser ej han, då må viderboende eller nabo fyra veckor therefter thel pantsatta hus eller tomt lösa, och sätte hani Rätten in både pantskilling och hvad pantén högre värderas före. ther utbrytning ej ske kan, som i (jtsöknings-Balken urskiljs.
R ällcgångs-Balken. fi Kapillel.
Sadan! della kap. lyder i Kongl. Förordningen den IS April 1845). 2 §.
Slutet af denna § kommer all lyria sålunda: dock så, all lagfarts-, intecknings-, äktenskapsförords-, boupptecknings-, arfs-, testaments- och fönnynderskaps-ärendev samt frågor om rätt tili lösen af fast egendom för hela stallen till en och samma afdelning höra. / öfrigt kommer allt hvad genom särskilda författningar i afseende pä rättigheten att i börd lösa jord, hus och tomt i stad. alf lill verkan förfalla.
Slockholm den 28 Februari 1854.
S'/'()('KHOTiM, tryckt hos J. |j" liundberg, 1854.
Lag-Utskottets Betänkande, N:o 14.
L \:o 14.
Ank. till Exp. Utsk. d. 20 Mars 1854, kl. 1 e. m.
Betänkande, i anledning af väckta motioner om arfsrätt för oäkta barn.
I denna syftning har inom Hedervärda Bondeståndet blifvit föreslaget: af Riksdagsfullmäktigen Gustaf Bjerkander från Skaraborgs län: ”Att barn, födda både i lönskaläge, otom äktenskapslöfte, i hordom eller i förbudna leder, må arf taga efter sina föräldrar;” af Riksdagsfullmäktigen Ola Svensson från Malmöhus län:
Att barn, afladl i lönskaläge, utom äktenskapslöfte, må, jemte dess redan egande rätt, tilläggas arfsrätt efter sin moder; med rättighet för modren, som ingår gifte, att före äktenskapet afvittra sådant barn;” och al Riksdagsfullmäktigen Anders Persson från Nerike, med hvilkén större delen af Ståndets ledamöter sig förenat, att 8 kapitlet 7 § Ärfdabalken mätte erhålla följande förändrade lydelse: ”Aflar man barn i lönskaläge, utan äktenskapslofven, det barn må ej annat arf taga, än efter moder, samt egna barn och bröstarfvingar; men är barnet afladt i hordom eller i förbudna leder, eller har modren eftérlemnat äkta bröstarfvingar, ege det ej arfsrätt efter henne.
Dock njule oäkta barn, ehvad det är afladt i hordom eller förbudna leder eller ej, af fader och moder nödtorftig uppfostran till dess det sig sjelft nära kan.
Dör fader, svaren arfvingarne till det understöd, som lian lemna bordt, efter hvad nyss sagdt är.
Samnia lag vare der qvinna dör och lemnar efter sig barn, soni ej arf tager,” Bih. till II.
Prat. 18S3—18.51. 7 Sam. t
Afd. 9 Uäft. t 2 Lag-Utskottets Betänkande, N:o 14.
Hvarjemte Anders Perssorij för den händelse att hans berörda förslag antages, hemställt örn icke 4 § i åberopade kapitel bör förändras så, att den varder öfverensstämmande med samma förslag.
Då Lag-Utskottet, hvars yttrande öfver dessa förslag blifvit infor dradt, under öfverläggning förehaft derigenom väckta och vid flere Riksmöten behandlade frågan om och i hvad mån oäkta barn, hvilka nu endast må taga arf efLer egna barn och bröstarfvingar, böra tillerkännas en utslräcklare arfsrätt, har Utskottet ej kunnat undgå att kasta en blick tillbaka på de förhållanden, sorn verkat lill den nuvarande inskränkningen eller till oäkta barns uteslutande från alla arfsanspråk efter föräldrar och deras skyldeman.
Att en sådan ,total inskränkning ej egt rum i fordna tider visar vår äldre lagstiftning.
Men äfven deri skiljde emellan äkta och oäkta barn; och emellan dessa sednare gjorde den jemväl åtskillnad.
Under den tid, då äktenskapets sedligare princip icke hade hunnit till fullt erkännande hvarken i det allmänna tänkesättet eller i lagstiftningen, tolererades det från ålder r Norden brukliga konkuhinatet.
Icke allenast den ogifte mannen kunde öppet lefva i ett sådant förhållande, utan äfven den gifte; och de barn, sorn derunder föddes, fostrades af och hos fadren.
De kallades ock hans naturliga barn, hvaremot de, som aflades med lös qvinna, hänfördes till oäkta harn i vanlig mening; och då de sistnämnde helt och hållet uleslötos från all lott i fadrens qvarlåtenskap, tillädes de förre vanligen en viss del deraf, som dock var olika i de olika landskapslagarne.
Denna del var emedlertid alltid mindre än den, som tillkom äkta barn och arfvingar samt kunde ej eller tagas ur slägtjorden, från hvilken oäkta barn städse voro uteslutna, ehuru deras rätt i moders qvarlåtenskap i öfrigt nära nog var lika med äkta arfvingars.
Men i samma mån som
Kri stendomen ' djupare inträngde i, folkets tänkesätt, i samma mån, sorn denna läras högre uppfattning om äktenskapets sedliga natur gjorde sig gällande, inskiänktes de utom äktenskapet aliade barnens rättigheter; och slutligen erkände lagstiftaren endast de rent menskliga pligterna mot dessa barn, eller skyldigheten lör fader och moder alt dem föda och uppfostra tills de sig sjéllve nära kunna, på sätt 7 § i Ärfda-balkens 8 kapitel bjuder.
Grundsatsen biglig aifsrätt allenast uppkommer genom lagligt äktenskap erliöll således härigenom sin fulla utsträckning i lagstiftningen.
Man såg ock i äktenskapet enda grunden för familjen — slägten, och i tägten rolen lill arfsrällen; och derför kallades blott slag teus äkta medlemmar arfsborna.
Emedlertid hafva våra lagar sökt att, utan kränkning af berörde grundsats, åt utom äktenskapet födda barn bereda de rättigheter, som de Lag-Utskottets Betänkande, N:o 14. 3 blott beviljat slägtmedlemmarne; och derhän syftar stadgandet, att ett i lönskaläge afladt barn är äkta om fadren derefter ingår äktenskap med modren eller henne äktenskap tillsäger.
På så sätt blir barnet legitimeradt såsom en medlem af slägten.
Enahanda grundsatser hafva ock i andra länder gjort sig gällande, om än i annan form.
Men för att åtnjuta rätt i föräldrars qvarlåtenskap har offentlighet å föräldrarnes sida i allmänhet ansetts af nöden.
Så finnér man hurusom hos de öfrige
Skandinaviska folken för ändamålet erfordrats så kallad ättledning och tingslysning, ett sätt alt offentliggöra föräldraskap, som hos vårt brödrafolk ännu qvarstår; och det bör ej lemnäs oanmärkt, att Franska lagstiftningen, till hvilken flere andra Europeiska länders lagstiftningar i denna del sig sluta, uttryckligen förklarar, alt oäkta barn ej äro arfvingar; men att lagen likväl medgifver dem, som i föreskrifven ordning blifvit erkände, en rätt i deras aflidne föräldrars egendom, som dock alltid är mindre än äkta barns och arfvingars eller deras, som från lagligt äktenskap räkna sitt upphof.
Barn, aflade i hordom eller förbudna leder uteslutas emedlertid jemväl i denna lagstiftning från all annan rätt, än Lill underhåll och uppfostran.
Af hvad Utskottet sålunda i korthet framställt i afseende på utvecklingen af vår egen lagstiftning i förevarande ämne, äfvensom den allmänna beskaffenheten af andra folks, uppenbaras hurusom samma grundsatser i sjelfva verket genomgå lagarne.
Öfverallt finnér man att äktenskapet, såsom grunden för familjen, ensamt anses grundlägga den lagliga arfsrätlen.
Men om än de sedliga banden inom samhället, den borgerliga ordningen kräfver någon uppoffring af de rättigheter, som hafva sin grund i den naturliga uppfattningen af blodsförvandskapen, torde likväl denna uppoffring ej böra sträckas derhän, att dessa rättigheter helt och hållet Omintetgöras.
Visserligen måste lagstiftaren städse hafva samhällets högre mål lill ögonmärke, men han får derföre icke förgäta naturens heligaste lagar.
Hans uppgift är icke att kränka dessa lagar, utan att deråt gifva sådant uttryck i samhällsförfattningen, som med samhällets bestånd later sig förena.
Om derföre äktenskapets betydelse i afseende på arfsrätten måste erkännas, så bör dock icke detta erkännande utsträckas till ett förnekande af oäkta barns alla anspråk uti ifrågaställa hänseende.
Det är icke en afvikelse från grundsatsen; den modifieras blott, så att den varder öfverensstämmande med känslans och förnuftets allmänna uppfattning af dét rätta; och det är en sådan modifikation, som Frankrikes lagstiftare gifyit åt grundsatsen.
Och härmed har Utskottet antydt den väg, hvarpå det af motionärerne åsyftade mål, efter Ulskottels omdöme, bör sökas.
Att erkänna oäkta 4 Lag-Utskoltets Betänkande, N:o 14. barn såsom arfvinge i den betydelse detta ord i våra lagar eger, skulle ej stå väl tillsammans nied den allmänna föreställningen eller lagstiftningen i Öfrigt.
Den vet ej om andra arfvingar än de ur familjen utgångna och till slägten börande medlemmarne; och arfsrätt innefattar följaktligen ej allenast rätt till egendom, utan äfven rättighet till andra personliga förmåner, hvilkas öfvergång till andra än äkta barn ingalunda öfverensstämde med familjens sedliga grund.
Deruti mäste man ock söka ett bland de lmfvudsakliga motiverne lill Frankrikes lagstiftning i denna del, och deruti ligger ett icke mindre vigtig! skäl för Sveriges lagstiftare, med afseende å de rättigheter, slägtraedlemmarne såsom sådane, i våra lagar äro förbehållne.
Det var i sjelfva verket ej eller annan rätt, som vår äldre lagstiftning tillerkände oäkta barn, än den arfsrätten underordnade, som nu omtalats; och införande af någon annan torde ej eller vara välbetänkt.
Då man emedlertid vill på lagstiftningen inympa en der förut ej erkänd princip, fördras den yttersta varsamhet; och denna fordran blir större i samma mån, som de förhållanden äro ömtåliga, hvilka kunna komma att beröras.
Sjelfmant framställer sig derföre den fråga, huru vidsträckt tillämpning må principen gifvas i vår lagstiftning?
Böra alla oäkta barn, äfven de, som blifvit aflade i hordom eller förbudna leder, tillerkännas en rätt af ifrågavarande art, eller bör den inskränkas till vissa af dem?
Bör rättigheten medgifvas i både faders och moders qvarlåtenskap, eller endast i den sistnämndas?
och bör den i sednare fället ega rum, der modren efter sig lemnar äkta barn och bröstarfVingar?
Alla dessa olika modifikationer förekomma jemväl i motionärernes förslag; Att gifva barn, som blifvit aflade i hordom eller förbudna leder större rättigheter, än dem förunnas genom gällande lag, kan Utskottet dock icke tillstyrka.
Man kan visserligen häremot anmärka, att dessa barn lika litet sjelfva äro skulden till deras tillkomst, som andra oäkta barn; och att det följaktligen vöre en orättvisa att i förevarande fall göra skillnad dem emellan.
Men denna anmärkning kan med lika fog framställas emot skillnaden i rättigheter emellan äkta och oäkta barn i allmänhet; och likväl har en sådan skillnad städse varit gjord, så väl i andra länders lagar, sorn i våra egna, äfven under eu tid, då äktenskapets sedligare betydelse ej var till dess fulla vigt uppfattad; dä lagen ännu icke hade med fasthet tillknutit äktenskapets band.
Häri uppenbaras emedlertid en al dessa stora sanningar, sorn genomträngt folken, sorn legat till grund för deras lagar och institutioner, och hvilkas djup och betydelse för samhällenas sedliga lif dymedelst bekräftas.
Det hörer ock till en högre Lag~Vtskottett Betänkande, N:o 14. 5 verldsordning att barn ej alltid kunna undgå följderna af föräldrarnes förvillelser; och det är en sådan följd, som drabbar i hordom och förbudna leder aflade barn.
De leda sitt upphof från ett förhållande, hvars djupt osedliga natur hindrar föräldrarne att emot barnen godtgöra hvad de förra brutit eller att, genom den äktenskapliga föreningen, gifva barnen de rättigheter och anspråk, som eljest äro dem betagne.
Så hafva andra länders lagstiftare jemväl tänkt; annorlunda kan ej eller Sveriges tänka, utan att allt för mycket såra den allmänna sedlighetskänslan; och lagberedningen, sorn i viss mån tillagt oäkta barn arfsrätt, har ock från en dylik rätt uteslutit bärn aflade i hordom och förbudna leder, hvari äktenskap ej är tillåtet.
Vid besvarandet af andra frågan, huruvida de rättigheter, som, efter hvad Utskottet antyd t, böra tillkomma öfrige oäkta barn, må utsträckas till både faders och moders qvarlåtenskap, synes den omständighet att Lagberedningen endast tillerkänt dessa barn arfsrätt efter moder och hennes skyldemän äfven förtjena uppmärksamhet.
Beredningen bar nemligen funnit det betänkligt att tillägga dem arfsrätt efter fader och fäderneslägtingar, emedan sådant skulle föda af sig en mängd tvister om faderskap och allmänna grunder för bevisningen i dylika mål, der någon gällande presumtion ej eger rum, ej kunna uppgifvas; och dessa ur det praktiska lifvet hemtade skäl äro af allt för stor betydelse för att kunna förbises.
Då full visshet om modren kan vinnas, blir deremot bevisningen om faderskapet alltid vansklig och osäker, i synnerhet då den förmente fadren är död och således ej vidare är i tillfälle att förklara sig i ett ämne, der hans förklaring dock är af så väsendtlig vigt.
Det är ock ur denna praktiska synpunkt sorn Franska lagen endast tillägger de barn rätt i faders qvarlåtenskap, sorn i lifstiden blifvit af honom offentligen erkände, och om hvilkas härkomst såmedelst tvist ej vidare kan uppstå.
Fadren vidgår dermed sina skyldigheter såsom fader, äfvensom barnens på blodsförvandtskapen grundade rättigheter; och det var synbarligen samina tanke, som låg till grund för de större rättigheter, som, efter hvad nämndt är, i vår äldre lagstiftning tillädes så kallade naturliga barn framför de i vanlig mening oäkta, och som bos brödrafolket gjorde ättledning eller lingslysning till vilkor för oäkta barns rätt i föräldrars eflerlemnade egendom.
Nu angifver deremot Sveriges gällande lag ej annat sätl för barns legitimerande, än föräldrarnes förening, antingen genom giftermål eller fästning; och emot återupptagande af vår äldre lagstiftnings, genom kristendomens inflyielse utplånade, stadganden i denna del, eller tillegnande af Franska lagstiftningen härutinnan, förekommer alt hvad hos oss, i en aflägsen forntid, i omförmälde hänseende gällt, svårligen skulle 6 Lag-Utskottets Betänkande, N:o 14. låta sig förena med den här i landet nu rådande uppfattning af äktenskapet, samt att Frankrikes åberopade lagstiftning otvetydigt sammanhänger med de civila äktenskap, samma lag tolererar.
Men dessutom är, på sätt anmärkt blifvit, den fråga jemväl uppkastad, huruvida oäkta harn böra i moders qvarlåtenskap tillerkännas någon rätt, då modren efterlemnar äkta barn och bröstarfvingar?
Och dermed har man vidrört en af familjelifvets ömtåligaste punkter.
Om man emedlertid tager i betraktande huru heligt en moders minne är för barnet; — att det således skulle vara i hög grad förkrossande för det barn, i hvars sinne något tvifvel om modrens fläckfria vandel ej insmugit sig, derest, vid hennes frånfälle, en pers‘on uppträder med anspråk, grundade på förhållanden, som kasta skugga på den hädangångna; — att ett sådant uppträdande derföre skulle hos barnet injaga bitterhet och mana till alla upp tänkliga törsök att tillbakavisa det väckta anspråket, om icke af egennytta, dock för att inför offentligheten skydda modrens minne och undgå att dela med den, som i så väsendtlig mån stört dess lefnads frid; samt att lagstiftaren omsorgsfullt måste undvika sådane föreskrifter, hvilka i sin tillämpning kunna rubba de sedliga förhållanden, som han har alt i främsta rummet vårda; — torde giltiga skäl ej eller saknas till en inskränkning i oäkta barns rättigheter för det fall, att modren äfven efterlemnar äkta bröstarfvingar.
Inträffar ej delta fall, då är åter ställningen annorlunda; och då böra ej eller oäkta barn, så vidt de icke blifvit aliade i hordom eller förbudna leder, uteslutas från rätt i afliden moders qvarlåtenskap.
Vid bestämmande af vidsträcktheten utaf denna rätt har emedlertid Utskottet funnit sig ej kunna sträcka den till arfvejord å landet.
Sådan jord är egentligen slägtens och kan derföre, då den säljes utom slägten, vinnas åter i börd.
Nu må dock, efter Utskottets yttrade åsigt, det oäkta barnet icke inför lag betraktas såsom en slägtmedlem eller arfvinge i sådan betydelse; och rättighet till moders arfvejord skulle ej kunna i annan bemärkelse beviljas.
Men hvad modren i öfrigt eger och hvaröfver hon, genom testamente, kan förordna, anser deremot
Utskottet hennes oäkta barn vid hennes frånfälle böra erhålla, så framt hon icke i laga ordning annorledes stadgat.
Det är således icke någon ovilkorlig rätt eller så beskaffad laglott, sorn ej kan af modren omintetgöras; men barnets rätt göres derigenom blott beroende af flen, som, efter naturens lagar, står barnet närmast och i detsamma bör finna främsta föremålet för sin ömhet och välvilja.
Utskottet förutser visserligen den invändning, att nu gällande testamentsfrihet utesluter beholVet af en sådan lagstiftning; men omständigheterna kunna mången gång vara så beskaffade, att de hindra modren att till sitt barns förmån göra bruk af denna frihet; hvarförutan barnet Lag-Utskottets Betänkande, N:o 14. 7 skulle derigenom, å ena sidan, komma att i sin rätt allt för mycket bero af formers iakttagande, och, å den andra, blottställas för tvister med snikna arfvingar, hvilka sällan skulle underlåta att använda aila rättegångens chikaner för uppnående af deras egennyttiga beräkningar.
På andra än modren bör, på sätt nämndt är, barnets rätt i delta fall icke bero.
Vill hon ej tillintetgöra samma rätt, bör den skyddas af lagen, hvars erkännande deraf skulle innefatta en gärd åt mensklighet och rättvisa, hvilka städse måste föresväfva lagstiftaren, sorn dock aldrig får glömma, ali lagen skall vara ett uttryck af de förhållandens natur, som den har att ordna, samt att den derföre måste lämpas så, att den kan stå tillsammans med det bestående, med verkligheten.
Ifrån omförmälde åsigter har Utskottet utgått vid upjirättancfet af det lagförslag, som nu framlägges tili Rikets Ständers ompröfvande.
Då Utskottet, efter hvad yttradi blifvit, ansett oäkta barn ej kunna erkännas såsom arfvingar, har det ock varit nödigt, alt tydligen utmärka sådant, helst barnens och de lagliga arfvingarnes förhållanden i flera hänseenden bero deraf.
Af dylik anledning bär det blifvit förklarad!, att hvad oäkta barn, efter förslaget, skola bekomma, bör'anses sorn det vore gifvet genom laga kraftegande testamente.
Lagen ger derigenom ett uttryck åt modrens ä naturen och rättvisan grundade känsla, derest hon i lifstiden icke begagnat sin i lagen förvarade frihet; Och lagliga arfvingar känna såmedelst de rättigheter och skyldigheter, de till den aflidnes sterbhus ega.
Under Utskottets öfverläggningar i förevarande fråga har emedlertid betänklighet jemväl uppstått i afseende på tiden, hvarinom den rätt, oäkta barn sålunda skulle få åtnjuta,, borde göras gällande.
De stadganden, som förefinnas i Ärfda-Balkens 15 kapitel afse nemligen endast arfvingar och skulle följaktligen uti nu ifrågaställde fall ej ega tillämpning; Och bestämmelsen i samma balks 18 kapitel, angående tiel för bevakning af testamente, afser ett ännu icke laga kraftegande testamente och således ett annat förhållande än det, hvarom fråga är.
Det är dock af vigt att en noggrann begränsning i denna del finnes, likasom att den blir sådan, att lagliga arfvingar ej må alltför länge lefva i ovisshet om de anspråk, som kunna väckas å den egendom, hvartill de anse sig ega arfsrätt, isynnerhet då anspråken grundas på förhållanden, hvilkas utredning och bevisning försvåra» ju längre dermed förflröjes.
Utskottet har utsatt omlörmälde tid lill ett år efter modrens död.
Uller denna Lid kunna lagliga arfvingar, enligt 6>§ 15 kapitlet Ärlda-Balken, förlora arfsrätt i följd af underlåten anmälan; Och större rält anser Utskottet oäkta barn ej kunna tilläggas. ‘ , 8 Lag-Utihottets Betänkande, N:o 14.
I ölrigt innefattar förslaget stadganden örn tid och vilkor för återlöseu af bördköpt jord, derest sådan finnes bland qvarlåtenskapen.
Dylik jord kan nemligen, efter 3 §.
17 kapitlet i åberopade balk, genom testamente bortgifvas, och tillhör således den egendom, hvartill oäkta barn, enligt förslaget, skulle få rätt.
Berörde Jagrum tillåter dock arfvingar att lösa sådan jord åter, der den är genom testamente bortgifven; Och samma rättighet kan uti förevarande fall dem ej betagas.
Efter denna närmare redogörelse för Utskottets förslag, får Utskottet, med anledning af ifrågavarande motioner, vördsamt tillstyrka, att Rikets Ständer måtte besluta en författning af följande innehåll:
Oäkta barn, utom det, so/n är ajladt i hordom eller i svågerskaps- eller skyldskaps-led, hvari äktenskap ej må ega ruin, vare berättigadt, der moder dör utan att efter sig lemna äkta barn och bröstarfvin gar eller hafva genom testamente i laga ordning om sin qvarlåtenskap annorledes förordnat, att deraf njuta den del, som hon på sådant sätt bortgifva kunnat; och skall denna del sä anses, som vöre den, genom laga kraftegandc testamente barnet gif ven; egande dock modrens arf vingar, der någon af henne bördköpt jord finnes bland den qvarlåtenskap, soni barnet tillkommer, den åter lösa, emot de i kapitlet 3 § Arfda-Balken stadgade vilkor, inom natt och är efter det barnets rätt - ostridig blef.
Anmäler sig ej oäkta barn inom samma tid frun modrens död för tillgodonjutande af den rätt, sådant barn nu tillagd är, håfve det denna rätt förlorat, der det ej laga förfall visar.
Stockholm den 16 Mars 1854-.
Reservationer: af Herr Grefve Sparre, E.: ”Om jag också skulle, lika med Lag-Utskottet, funnit mig uppmanad att till förmån för oäkta barn uppoffra de af vår nu gällande lag antagna grundsatser: ’’otn äktenskapet såsom grund för familjen och såmedelst äfven för arfsrätten samt ”nödvändigheten af de sedliga bandens bibehållande inom samhället”, så skulle jag likväl ur juridisk synpunkt Lag-Ut»kottets Betänkande, N:o 14. 9 synpunkt icke kunnat biträda förslaget om antagande af ett lagbud, hvilket synes mig så haltande, så principlöst och så tvetydigt, som det- ifrågavarande.
'Derigenom lemnäs oäkta barn en arfsrätt, som man undvikit att gifva detta namn, ehuru allmänna meningen icke lärer undgå att gifva saken sin rätta benämning; hvarigenom och då Utskottet bemödat sig att frånkänna dem arfvingars rättigheter och förbindelser, utan att likväl i detta bemödande hafva lyckats åstadkomma tydlighet, måste uppkomma osäkerhet i rättsförhållanden.
Man har sökt göra dem till testamentstagare utan testamente, hvilket synes mig innebära en motsägelse; och då de oäkta barnen icke tillägges mera än hvad modren redan eger genom testamente bortgifva, samt de icke få denna rätt om hon genom testamente om siri egendom förordnat, så synes mig så oändligt ringa vara vunnet för de oäkta barnen, att för detta lilla det icke lönar mödan att uppoffra en hulvudprincip i lagstiftningen.” Af Herr von Hartmansdorff, A: E., som instämde med Herr Grefve Sparre.
Af Herr Carleson, E. ”Ehuru jag lika med Utskottet anser många skäl tala för en ändring af arfs-lagarne i den af Utskottet föreslagne lagens syftning, kan jag likväl icke för min del tillstyrka antagandet af samma lag, sådan den nu är affattad.
Då oäkta barn derigenom tillerkännes arfsrätt efter moder, men denna arfsrätt är af den beskaffenhet att den icke kan medföra samma rättigheter och skyldigheter, som äro förenade med den hittills genom lagen erkände, mäste äfven uppkomma många nya rättsförhållanden, hvilka böra genom lag regleras, ocb efter min tanke kan för närvarande sådant icke ske på enklare sätt än derigenom, att dessa rättsförhållanden regleras efter de genom testamentsrätten uppkommande, hvartill de förre äro närmast hänförlige.
Enahanda åsigt tyckes jemväl Utskottets pluralitet hafva hyst, men, såsom mig synes, hvarken tydligen uttryckt eller genomfört densamma i det nu framlagde lagförslaget.
Innefattas deruti oförtydbarl deri mening, att oäkta barn, fastän de taga arf efter sin moder, likväl icke stå i annan ansvarighet för hennes efterlemnade gäld, än som skulle dem såsom testamentstagare ålegat?