Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Sigfrid framställer hufvudsumman af kristendomen och hänvisar i öfrigt till biblen, hvilken dock kungen ej kan läsa, emedan den ej har de ”runske bokstäfver.” Kungen tror och vill bli döpt.
Brunte anmäler, att folket har sammanströmmat till Upsala, och kungen ber Sigfrid i morgon hålla sin ”sermon.”
— Sc. 2. Grijmil, haruspex, berättar för Grunckel, hednaprest, att de gamla gudarnas beläten fallit ned och ej velat stå, då han uppreste dem; likaledes hade han drömt, att en gammal man satte eld på Odens lund, och att Frigga fåfängt sökte träffa honom med sina pilar.
De sluta deraf, att med afguderiet är slut och att de liksom kungen och hofvet måste blifva kristna, om de vilja stanna i landet.
Sigfrid håller en lång predikan, och konungen låter påbjuda, att hädanefter ingen må dyrka Oden, Thor och Frigga, samt att Odens lund skall nedbrännas.
Hägge och Rolle samtala om predikan; de tycka den var rätt ”mustog” och säga, att den gått dem så till hjertat, att de ej kunde låta bli att gråta.
Rolle.
”Hä geck megh hålast tä hiertat, då han sa wij sku een gång göra räkenskap huru wij leffwa här i wälan.”
Män han sa, om wij troo på Christus, så ska wij få blij hoos Gudh till ewigh tijdh, så loffwar wåre Gudh.
Migh tycker thet är inte åth Thoor, Oden och Frigga.
Hä wij så gale hä, man ska så myckit offra them, och Folck wilja the och ha till offer.
Huru bäre wij oss åth mä den lille grå Gudhen, som går och stökar i huse.
Sku wij inte meer sköta om honom?
Han plä liqwäl wara wällogher, han.
Hä är fulle så, men när han plä dragha ifrån, så är han omykit elack.
Jagh plä altid koka gröt åten, två gånger i Wekon, iagh; får han icke grööt, så blijr han sticken.”
Efter en tacksägelse till Gud, ber konungen Sigfrid stanna i Upsala och lofvar honom boning och riklig utkomst.
Sigfrid bifaller, hvarpå konungen förklarar att han vill, medan folket är samladt, fira sitt bröllop med sin ”kära fröken,” ty
”Kärleeken eij drögsmål lijder, Ju längre som han förbijder, Ju meer warder han upptänder, Brinner ehwart man sigh wänder.”
— Sc. 6. Kungen prisar sig lycklig, emedan han så snart fick sitt folk kristet;
”Ty lijka som när wij blij waar Solen uppå himmelen klaar, Strax hennes Strijmor sigh sprijdha Öffver hela werlden wijdha, Altså haar Gudz ordz klaara skeen, Strax uthwidgat sigh uthan meen I hela mitt Rijke och Land.”
En annan orsak till glädje ser han deri, att han vunnit sin frökens hjerta.
Kungen och fröken betyga hvarandra sin kärlek; härolden inbjuder alla stånd till bröllopet.
Marskalken utdelar befallningar till köksmästaren och till Kringfoot, samt inbjuder ånyo alla till i morgon.
Epilogen tackar Gud som sändt sitt ljus till hedningarnes upplysning och prisar det land, hvars öfverhet nitälskar för hans ära och främjar det gemensamma bästa.
En sådan konung har nu Sverige.
”Medh Akademien i Ubsala,
Hvadh giordt ähr wil iagh nu inthet tala.
Academien med sina lemmar all
Gläder sigh högeligh i thetta fall,
Och är aff hiertat beredd uthsprijda
Hans Majestets höge loff så wijda.”
Derpå följa lyckönskningar och välsignelser öfver det kungliga brudparet.
Detta stycke har funnit en stor beundrare i Dietrich son.
Han finner, att öfver hela denna dikt utbreder sig ett välgörande lif, som är så ovanligt i dessa tider, och om än långa delar af dikten upptagas af öknar, så finnas der dock hvilopunkter, vid hvilka man med glädje kan dröja, och liksom få den gamle skalden kär om icke för annat så för den kärlek, hvarmed han omhuldar fädernas minnen.
Han betviflar dock, att Prytz studerat ”Nordens Oldtid,” ty om han än framvisar den vildhet och kraft, som varit förfäderna egna, och i korta och kraftiga drag målar deras storhet, står han dock sjelf på ett besynnerligt sätt midt in i tidsåldrens okunnighet, så att arbetet ”synes mere at være et Verk af begeistret Iver end af lærd Sysslen; derfor er det ogsaa, at der over
Digtet hviler en vis beaandet Stemning”350.
Knappast kan man väl gifva ett drama från dessa tider högre loford. ”Olof Skottkonung” hör onekligen till de mera betydande af våra gamla dramer, ehuru lofordet för teckningen af de gamles vildhet, storhet och kraft dels tål vid någon afprutning, dels kan med lika mycket skäl tilläggas Messenius, från hvilken, såsom vi ofvan sett, motiverna till flertalet af dessa teckningar äro hämtade.
Det torde äfven kunna ifrågasättas, om
Prytz’ skildringar af nordboarnas lif verkligen hafva framgått ur en ”begeistret Iver” för ”Oldtiden,” och om det icke snarare varit skaldens hufvudsyfte, att i motsats till kristendomens mildrande inflytande på sederna måla hedendomens styggelser, dess råhet, omensklighet och vidskepelse; och han har till den ändan lånat färgerna icke mindre från sin egen tids skuggsidor än från sin ofullständiga kännedom om forntidens barbari.
Det är åtminstone ur denna synpunkt, som alla dessa scener bekomma utseendet af att vara fullt berättigade delar af det hela och ej blott slumpvis inskjutna episoder.
Hela andra akten har endast den betydelse att vilja rätt eftertryckligt framställa hedendomen i all dess ryslighet; derföre införes här menniskooffret, och förf. har tydligen velat göra det än mera upprörande genom att låta offret vara en trolofvad jungfru, som för kärlekens lycka skattar lifvet högt, och, då hon oåterkalleligen skall beröfvas det, förmenas att dö tillsammans med den hon älskar; derföre uppträda ock här bönderna och rådslå om bästa sättet för Hägge att bli qvitt hustrun.
Och för att antyda, huru i hedendomens mörker alla laster frodas, införas i 1:sta och 3:dje akterna Roskil och Rane som representanter för de förnämas gudlösa och utsväfvande lefnadssätt, och Smorotz, Ståltfoot och Suputh föreställa dem, som dyrka Mammon i form af rikedom, fåfänglig ära och vällust.
Dygdekär åter, som, om än ett lif efter detta icke skulle finnas, dock hellre vill lemna efter sig ett godt än ett elakt rykte, synes vara ämnad att tillsammans med den af samvetet plågade Male Conscius utgöra en lefvande utläggning af det bekanta bibelspråket: ”Då hedningarna, som icke hafva lagen” o. s. v.
(Rom. 2: 14—15).
Att denna uppfattning är den rätta visar sig äfven deraf, att sedan Sigfrid i sista akten hållit sin predikan för folket, försvinna dessa figurer ur stycket; endast bönderna Hägge och Rolle uppträda, men då för att åskådliggöra de kristna lärornas inflytande på massan, och dessa båda, som förut med kall blod talat om förgiftningsförsök mot sina närmaste, frukta nu för den räkenskap, de skola aflägga, och besluta att tro på Christus.
Om nu dessa scener hafva en sådan betydelse samt just derigenom blifvit på organiskt sätt införlifvade med det hela, så hindrar detta icke, att vid deras utarbetande bemödandet att roa åskådarne tagit ut sin rundliga anpart af skildringen: hofmännen dricka, fäkta, sjunga och dansa i fyllan, bönderna utgjuta sin harm öfver länsman och fogde, och äfven efter omvändelsen hålla de fast vid sin tro på hustomten.
Det vare dock långt från oss att vilja förneka det patriotiska sinne, som äfven i detta Prytz’ drama rätt kraftigt ger sig luft, och detta ej blott i valet af ämne för stycket, utan äfven i flera dess enskilta delar, hvilka endast och allenast äro tillkomna för att smeka nationalstoltheten.
En sådan är samtalet om Göterna emellan Sigfrid och legaten (IV. 3), i hvilket den tidens alla fantastiska men stolta föreställningar om Sverige som en folkens moder äro framställda.
Prytz’ dramer äro ej mindre än Messenii ett intyg om den stämning af mod och sjelfförtröstan, som då genomgick nationen.
Och att ett folk, som om sig tänker stort, äfven är i stånd att handla stort, det bekräftades snart af händelsernas gång.
Redan en hastig blick på den ofvan lemnade redogörelsen för stycket visar, att dess byggnad i vissa punkter är vida bättre än den Messenius lyckats gifva åt sina dramer.
Aktindelningen är gjord med förstånd: konungens beslut att sända en legat till England och tillrustningarna till resan, teckningen af hedendomen i Sverige, legatens vistande i England, missionärernas ankomst till Sverige och konungens omvändelse, Sigfrids predikan och folkets omvändelse, bilda de fem hvar inom sig afslutade delarna af dikten.
Att i sista scenerna införes en fröken, hvilken konungen tager till äkta och att sålunda allt slutar med bröllop, är väl närmast föranledt deraf, att stycket är skrifvet för en bröllopsfest.
Vi hafva redan påvisat, huru de komiska scenerna, offerscenerna och andra af samma slag äro lyckligen upptagna i det helas sammanhang; men vi måste nu tillägga, att detta hela icke är ett dramatiskt, utan ett episkt helt.
Sjelfva ämnet har i sig ingenting dramatiskt, alldenstund författaren skytt att framställa konflikten emellan den gamla och den nya lärans försvarare och dermed äfven det enda af dramatisk halt, som i ämnet innehålles.
I detta hänseende var
Messenii uppfattning af sina ämnen vida lyckligare, om vi blott undantaga ”Disa” och de kyrkohistoriska dramerna.
Hans dramer innehålla dramatiska konflikter, fast dessa episkt behandlas.
Prytz’ båda ämnen äro rent episkt fattade, och de nyss omnämnda scenerna i ”Olof Skottkonung,” som i ett drama skulle vara öfverflödsscener, få någon betydelse blott som delar af ett episkt helt.
— Ovanligt väl äro tid och rum behandlade i detta stycke; undantager man fjerde akten, der scenen vexlar emellan Skara och Wexiö, och ett par väl långa tidsafstånd emellan de 3 första scenerna i 3:dje akten och emellan 1:sta och 3:dje i 5:te akten, så inträffa i de öfriga akterna inga störande rumsförändringar, och alla längre tidrymder förlöpa under mellanakterna.
Men att detta ej beror på någon klar insigt i den dramatiska kompositionen, synes af ”Gustaf I,” det andra drama, som Prytz författat.
Der äro tid och rum på vanligt sätt behandlade.
I ”Olof Skottkonung” är fablen högst enkel: konungen skickar till England efter kristna lärare, och dessa anlända samt döpa honom och hans folk; ämnets inskränkta omfång föreskrifver nödvändigt en viss begränsning i tid och rum, och författaren hade endast att inom de gifna gränserna sjelf uppfinna en och annan scen, som gaf det torra skelettet fullhet och afrundning.
Men i ”Gustaf I” har han att skildra en händelserik del af ett händelserikt lif, och då vrider han åter in uti de gamla hjulspåren.
Komedien Gustaf I är skrifven vid en jubelfest, som hölls 1621 för att fira det 100-åra minnet af Gustafs uppresning mot Christian Tyrann.
Dess fullständiga titel lyder så:
”En Lustigh Comoedia, om then Stormechtighe Sweriges, Göthes, Wendes Konung etc.
Kong Gustaf then Första, Huru han til Regementet i Swerige bleff uphögd, tå han Konung Christiern Tyrann af Landet uthdriffuit hadhe, och huru han genom Gudz nådh uprättade Swerige ifrån Påfwens mörcker och wilfarelse, och införde Ewangelij reena liws thet Påfwen länge bortröfwat hadhe.
Skriffuen aff M.
Andrea Joh. Prytz, Eloq. Prof. P. uthi Upsala, Och hållen thersammastädhes then 31 Maij Anno 1621, hvilket war thet hundradhe åhret ifrån thet Konung Göstaff först satte sigh emoot Konung Christiern.
Upsala 1622.
Omtryckt i Stockholm 1649.
Stycket har prolog, epilog och 5 akter samt behandlar Gustafs historia från hans uppträdande som fäderneslandets befriare till och med Westerås riksdag och lutherska lärans antagande.
Dess gång är följande.
I första akten kommer Gustaf från Calmar, gör ett fåfängt försök att uppvigla smålänningarna, begifver sig till erkebiskopen och får der höra omtalas Stockholms blodbad, är sedan nära att falla offer för Aron Pederssons förräderi, underhandlar med dalkarlarna, understödd af Lasse Olofsson, som berättar om Christians tyranni och grymhet; dalkarlarna besluta att resa sig.
I andra akten ser man: träffningarna i Vesterås; Bengt Bjugg, öfverrumplad af Lasse Olofsson; Gustafs budskap till Gustaf Trolle och dennes uppbrott mot Upsala; Gustaf vikande undan.
Tredje akten innehåller fortsättningen och slutet på befrielsekriget:
Gustaf utanför Stockholm; de fångna fruarna föras derifrån till Danmark; Gustaf skrifver till påfven och andra potentater om Christians omensklighet och ber Lübeck om hjelp; Arvid Westgöthes dust med Norby vid Stegeborg, Stäkets uppgifvande och Junker Thomas’ tillfångatagande blifva omtalade; Norby besluter att blifva sjöröfvare; Gustaf tackar Gud för sin framgång och krigets slut.
Fjerde akten:
Gustaf låter efter lång vägran öfvertala sig af Johannes Magni och ständerna att mottaga kronan; v.
Melens förräderi omtalas; M. Lars Cancellarius öfvertalar Gustaf att införa den nya läran; Gustaf aftvingar erkebiskopen löftet att öfversätta nya testamentet och disputerar med Capitulares i Upsala om deras privilegier; Brask klagar öfver lutherska lärans framsteg.
Femte akten upptages af Westerås riksdag, konungens thronafsägelse, ständernas budskickningar, Gustafs återtagande af kronan, och ständernas bifall till den andliga räfsten; sista scenen är improviserad af två bönder, som beskrifva konungens kröning.
Man ser af detta, att hela den lustiga komedien är blott en dialogiserad krönika.
Den mängd händelser, som stycket omsluter, har tvungit författaren att berätta flertalet, under det att blott det mindre antalet tilldrager sig för åskådarnes ögon.
Men äfven de, som upptagas i aktionen, hafva måst sammanträngas, och i samma scen finner man tilldragelser hopförda, hvilka äro betydligt skilda i tid och rum.
Som exempel anföra vi 5:te scenen i 2:dra akten.
Erkebiskopen har nyss sett den sårade Bengt
Bjugg dö i sina armar, då en canonicus kommer med ett bref från Gustaf; erkebiskopen säger sig sjelf vilja öfverbringa svaret, och ropar:
”Här up mina friska hoffmän Åth Upsala wij wele hän, Herr Göstaff ther Salutera, Som wil oss sposkligh regera.
Effter wij nu Upsala see, Så mågen j fort företee, Wår tilkommelse bebodha.
Jagh wil see hwem som skall rådha.
Canonicus (til Gustavus).
Erkiebispen ähr här före, Wist wil han effter ehr köre, Trytusende til foot har han, Fämhundrade til häst försan.
Gustavus.
Från Ubsala wil iagh medh hast, Inthet skal han nu få migh fast, Til Rynningen wil iagh dragha” m. m.
I allmänhet har väl författaren låtit sig angeläget vara, att, som det heter i titlen till Messenii ”Gustaf I,” införa ”hvar person med sådana tal och svar, som han hafver haft, medan han lefde.”
Men stundom gör han dock deri ändringar eller tillägg, hvilka föga öfverensstämma med den historiska personens karakter.
Så t. ex. känner man af historien, att då Gustaf disputerade med kapitelherrarna i Upsala och Peder Galle invände, att presterna fått sina privilegier af kejsare, konungar och furstar samt sina gods och gårdar af fromma själar, hvilkas gåfvor af konungar blifvit bekräftade, så svarade Gustaf, att då ega konungar också att återkalla privilegierna, så mycket mera som de ej hafva någon grund i skriften, utan äro framlockade genom munkars och presters predikande om skärselden och mera dylikt, hvilket icke af den heliga skrift kan bevisas.
Men till det slående i detta svar tyckes icke Prytz hafva lagt märke, ty han låter sin Gustaf endast säga:
”Thet kan wara sådant är skänckt,
Men orätt är doch Cronan händt
Genom Munckars bedrägerij,
Påfwens stemplan och tyrannij.”
Biskop Brasks bekanta uttryck till djeknen, att ”det vore bättre att Paulus vore bränder, än att han skulle blifva af hvar man känder,” får nästan en anstrykning af löjlighet genom det derpå följande tillägg:
— — — ”iagh har thet sagdt
Men ingen har på sinnet lagdt,
Nu få the thet wäl sielfwa see.”
Bondscenerna äro med lika skicklighet anbragta som i ”Olof Skottkonung.” Sedan Gustaf i första aktens första scen omtalat, att han vill uppvigla smålänningarna, uppträda i andra scenen smålandsbönderna Judde och Gumme och förklara, att de ej vilja lyssna till hans uppmaning.
Denna scen är på vers och ej i dialektspråket.
Femte och sjette scenerna i samma akt upptagas af Gustafs underhandlingar med dalallmogen, och här uppträda dalkarlarna Kiätis Jugås Gunnar, Spiote Säbbens Nisse och länsmannen Kiätilogs Lasse, alla talande en tillvriden daldialekt på prosa; i femte scenen talar äfven Gustaf Eriksson på prosa, men i sjette tala både han och Lasse Oluffson i knittelvers, men bönderna prosa.
I andra aktens andra scen införas två dalkarlar såsom representanter för det i Westerås efter danskarnas fördrifvande drickande krigsfolket.
Som prof anföra vi hela denna scen.
Spote Mait Michiol.
”Hy, hy du skabbys, nu tyckie migh ädh ihr godt wårhä landzknichte, mässe wihr fåm dricka, rauta, och smella, etter wåro sinne mälde oss härdas i iådas, dåsse blykoppår frundäderm skolla å oss.
Drick yh och helle i atte, dåsse woro glådier så ländge ädh stande å.”
Kars Ulffson Matz.
”Siå nu iänej kräldet, ahr icke igh frekli gluspadh brott ijhr issan kappan.
Nu wil igh hella iadh digh saup nu dä atte iär ihr.”
Michiol.
”Dätt beide, här å huad so smelde.”
Matz.
”Igh hagsas ädh ihr Las Olson ahn spännes min fiunduma, ondom ey ädh.”
”Kappom i oss so länge wijhr bellom nodhi du, siå nu kumbe Lasse Olson atte, wiljom gärna bort oss taste ahn gohr iädå.
I fjerde aktens andra scen kommer Rolle hem från herredagen i Strengnäs och berättar för Hägge, att Gustaf Eriksson blifvit korad till konung
”Gudh gee han wille blij en godh wälluger och fraker Kunung.”
”Joo fullar har han så loffuat, iagh kan intet annat troo ähn han skal hållatt, han ähr rätt een wälluger Herre så fromt uth, han seer intet så grymt uth som Kung Christiern.”
”Ja, wij må säya hädh, wij finge Kunungh när wij finge Kung Christiern” etc.
(Samtalet fortsättes ad libitum).
Liksom uti ”Olof Skottkonung” spelar äfven i denna komedi det religiösa en stor roll.
Med anropan eller tacksägelse vänder sig Gustaf ofta till Herran, och båda de två sista akterna äro nästan uteslutande egnade reformationsverket.
Här råder ingen tvekan om den nya lärans sanning och icke ett ord uttalas till försvar för katolicismen.
Då Mäster Lars (IV. 4) undervisar Gustaf om Luthers lära, börjar han med den förklaring, att påfven är Antikrist, och konungen finner detta af den heliga skrift bestyrkt.
Gustafs samtal med Capitulares vänder sig uteslutande om presternas privilegier, och då de åberopa gamla testamentets vittnesbörd för att bevisa, att ingenting skall fela presterna, beder Gustaf dem ihågkomma, att i gamla testamentet hade presterna både ett verldsligt och andligt kall, men i det nya hafva de endast med andliga saker att beställa; dessutom är det endast hans mening att taga det öfverflödiga ifrån dem och företrädesvis från
”Lathe, onyttige munkar,
Prelater, sådana funckar,
Som lefwa i så wällust stoor,
Alltijdh stempla, tänckia uproor.”
Det saknas icke heller i detta stycke ställen, hvilka genom sin retorik bestyrka Prytz’ förmåga som andlig talare.
Vi vilja här anföra ett par bevis.
I den monolog, hvarmed Gustaf första gången inträder, säger han:
”Ach Gudh aff tin stoora nådhe, See til thenna stoore wådhe, Som wårt land uthi nu swäffuar, Ung och gammal ther aff bäffuar.
— — — — — — — — Wisserligh troor iagh at Gudh skal Wårt Land rätta från thetta fall.
Saken iagh fritt antagha wil, Genom Gudz nådh göra mitt til, Haffua til lijff och dödh frijskt modh, Wåga wil iagh bådhe Lijff och Blodh, Nu för Fädherneslandet kär, Jagh weet wist Gudh är migh när.
Uthan honom iagh intet gör, Hvarken står, går, eller hör.
Här effter iagh i lijffz fahra, Möde och bekymmer måste wara, Thet seer iagh nogh, men hvad hiälper, För mitt folck iagh gierna stiäl per.” (I. 1.)
Nedanstående ur Mäster Lars’ tal till kung Gösta skulle ej taga sig illa ut i en predikan mot påfvedömet:
”I Gudz ord thet sigh grundar wist, At Påfwen ähr then Antichrist, Om hwilken Apostlen skriffuer, Then sig för een Gudh uthgiffuer, Sitter i Gudz tempel som Gudh Motstår doch all Gudz lagh och budh, Wärckar i orättfärdigheet
Tekn och under medh stoor falsk heet.
Hans Cardinaler och Munkar, Medh andra sådana Funckar, Ehwart som taskan hon luthar, Tijt wenda sigh thessa stutar.
Al theras trachtan och begär, På girugheet och högfärdh ähr.
Hvad mon the annadt uthrätta,
Än the wilia sin buk mätta, Aff thet the aflatz breff sälia, Många siele mäsor wällia.
Medh sådant wij inthet köpa Himmelrijket, fast wij löpa Werlden kring.
Christus har en gågnh
Oss frijat aff Dieffulens twångh.
På honom skole wij wist troo, Om wij wilia få ewigh roo.
När dödhen han wil oss gästa, Tiänar oss lithet til bästa Påfwen och hans hela partij, Medh alt theras finantzerij.” (IV. 4.)
Dessa tvenne komedier, af hvilka ”Olof Skottkonung” otvifvelaktigt är den bästa, medan ”Gustaf den förste,” som sett tvenne upplagor, för sitt ämne skull varit mera omtyckt, äro de enda svenska historiska dramer, hvilka framkallats af Messenii föredöme.
Brasks ”Mars Germanicus Victus,” uti hvilken inga historiska, utan endast mytologiska och allegoriska personer uppträda, kan ej räknas hit.
Deremot torde i detta sammanhang lämpligast kunna omnämnas en i Calmar hållen ”Tragœdia,” som behandlar Paris’ historia och Trojas öden.
Af alla våra dramer står detta de historiska närmast, och kan, om man besinnar, att saga och historia under denna tid sammanfalla, gerna kallas ett historiskt drama.
Äfven med hänseende till tiden för dess författande sluter det sig till Prytz’ stycken.
Det uppfördes 1632, sista året af Gustaf Adolfs regering; och märkligt är, att, med undantag af ”Judas Redivivus,” behandla alla kända dramer under denna konungs regering historiska ämnen.
Stycket, som i handskrift förvaras i kgl. biblioteket i Stockholm, har till titel:
Troijenborgh, thet är En sanferdigh Tragoedia om Troiæ Stadz ömkeligha förstöring, som aff de Græker skedde för Helenæ skull som Paris den Trojanische Forste medh list bortförde:
Hwilken på Rijm uthsat och hållen är i Calmar d. 21 Junij, när Synodus war ändadt 1632.
Aff Nicolao Holgeri.
Schol.
”Troijenborgh” har prolog, som angifver styckets innehåll, och epilog med sedolära och 6 akter.
En del af 6:te akten är förkommen.
Priamus presenterar sig, hvarpå Hecuba berättar, att hon drömt sig föda ett brinnande bloss.
En efterskickad drömtydare förklarar efter många undflykter, att det brinnande blosset betyder, att Troja skall brinna.
Utan att röras af Hecubas böner befaller Priamus, att det barn, hon väntas skola föda, skall bortkastas och dödas.
— Sc. 2. Hecuba, ängslig och orolig, förtror sitt bekymmer åt Archelaus, och denne lofvar att med lock eller pock taga barnet från den smådräng, som fått uppdrag att förgöra det, och i stället lemna det att uppfostras åt en from herde på Ida.
— Sc. 3. (”Förändras till skog”).
Archelaus förmår efter ett långt samtal tjenaren att mot en äreskänk lemna honom barnet.
Jupiter har sändt de tre Gudinnorna ett äpple med påskriften:
”pulcherrimæ detur” och genom Mercurius tillsagt dem att välja Paris till domare.
Paris ber om betänketid, och Gudinnorna söka vinna honom genom löften; Juno lofvar välde öfver Asien, land och regemente, Pallas vishet, förstånd, språkkunskaper, konster, lycka i krig, Venus, som nedsätter de andras gåfvor, berättar honom, att han är Priami son och som sådan får rikedom och magt nog, hvaremot hon kan lofva honom den skönaste qvinna, Helena i Grekland.
Paris, glad att vara konungason, öfverlägger.
Regera, vaka när andra sofva, försvara landet är en tung börda, hur angenämt det än kan vara att bära krona;
— — — ”wishet ger ringa ränta,
Fastän hon kan i sig sjelf vara godh,
Så wägs hon icke upp med många lodh;”
men då lifvet är så kort och våra dagar flyta som en ström, så är det klokast att tillbringa lifvet i lust och fröjd; derföre är Veneris gåfva bäst, och hon får gulläpplet.
Juno beklagar Paris och varnar för Venus, som bragt Sardanapalus, Semiramis och Tarquinierna på fall samt nu hotar Troijenborgh;
”Ty under ett fijnt och herligt skeen
Fördöljes ofta ett skadligt veneen.
När fågelfängaren piper mäst,
Så ackte sig foglen för snaran bäst.”
Pallas håller ett mycket långt tal.
”Härkomst alen gör ej välboren,
Utan dygd är adel förloren.
Men dygd och wishet nog adla kan.”
Hon påminner om, hur Venus förstört många, till och med Salomo den vise, samt uppmanar att hålla i ära sju andra jungfrur, dem hon kallar fram:
Grammatica, Rhetorica, Dialectica, Arithmetica, Geometria, Astronomia och Musica351.
Sedan dessa hvar för sig redogjort för sina egenskaper, fortsätter Pallas:
”Nu haffven j mijna Jungfrur sedt,
Och hört hvadh the er bringa för gott.
Ty tänke sigh een och hvar väl om,
Tage sig wara för Paris dom.
Men tu est ung, lät tin frögd wara
Hoos thenna sköna Jungfru skara.
Then them rätt elskar och haffwer kär.
För Venere ingen fahra bär.
Skoda hvad enda med Paris taar,
Som them så illa förachtat haar.