Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Så binge utgifvande af annat än vexlar dock är tillåtet, lärer äfven skillnaden böra bibehållas, serdeles som det beror af de kontrollerande sjelfve att öfverenskomma om vilkoren för deras aftal och således jemväl angående beskaffenheten af de fordringsbevis, som vid affärers uppgörande skola utgifvas^ derigenom den fordrande är i tillfälle betinga sig sådana säkerhetshandlingar, som anses förmånligast; och det må ej förgätas, alt, ehuru handeln bör underlättas och skyddas, det likväl vore ensidigt alt för ett serskildt intresse förändra lagar, vid hvilkas stiftande alla medborgareklassers behof och förhållanden tagits i beräkning.
Utskottet, som således ej kan biträda motionärens förslag, alt invisningar och reverser till viss man eller ordres må i utmälningsväg tilläggas samma rätt, som vexlar, anser sig ej eller kunna understödja hans i sammanhang dermed gjorda hemställning, att endossement, eller öfverlåtelse å så beskaffade fordringsbevis, måtte medföra full ansvarighet för endossenten eller öfverlåtaren.
Enär en sådan ansvarighet eger rum vid öfverlåtelse af vexlar, synes, som skulle denna hemställning vara grundad på förutsättning om antagande af förrberörda förslag.
Då i slikt fall Utskottet endast behöfde hänvisa till de skäl, som hindrat ett dylikt antagande, får deremot Utskottet med afseende å frågans nuvarande ståndpunkt anmärka, att omförmälde ansvarighet, likasom borgen i gemen, endast bör bero på samma förhållande, som lagen i allmänhet fordrar för förbindelser, eller uttryckligt frivilligt åtagande, hvartill en öfverlåtelse emedlertid ej kan hän - 9 Lag-Utskottets Betänkande, N.o go, hänföras.
Och ehuru ett förbud emot förskrifningars utgifvande till inneliafvaren i flera hänseenden kunde vara tjenligt, helst sednare tiders erfarenhet visat, att rättigheten att utgifva dylika förbindelser ej medfört välgörande inflytande på kreditrörelsen, utan snarare verkat i motsatt riktning, förekommer likväl, att ett sådant förbud innefattade en inskränkning af den frihet, som i allmänhet ansetts böra ega rum i lofliga aftal, och erfordrade dessutom en mera omfattande förändring i nu gällande kreditsystem, än som nu kan komma i fråga.
I betraktande häraf, och då Utskottet således ej i någon omständighet kan understödja Herr Arnbergs motion, får Utskottet vördsamt tillstyrka, att densamma ej måtte till någon Rikets Ständers åtgärd föranleda.
Betänkande, i anledning af väckt motion om förmånsrätt till betalning i konkurs för fordran, grundad på vexel, invisning eller skuldebref till ordres.
Borgare-Ståndet bar till Lag-Utskottets behandling hänvisat ett af Herr Schartau hos Ståndet ingifvet memorial, deruti blifvit anfördt, att genom stadgandet, alt fordringar, som grundas på vexel, invisning och levers, ej ega bättre rätt i konkurs, än de fordringar, som grundas gå bok och räkning, det bruk småningom hade uppkommit, att reverser sällau och inrikes vexlar nästan aldrig utgåfvos för borgade varor till smärre belopp eller på kortare betalningsterminer.
Det vore dock uppenbart, att handel och näringar skulle göra en omätlig vinst, om det högst betydliga kapital, som nu ständigt låg i dvala uti de bandiandes böcker, blefve rörligt och användbart, förutom den fördel, som skulle följa af ökad säkerhet, att på utfästa betalningstider kunna påräkna liquid.
Frågan vore Bih. till R.
7 Sand. 1 Afd, 27 Hå/t. 2 10 Lag-Utskottets Betänkande, IV'. o go. derföre den, att i lag inlägga sådan bestämmelse, som verksammare, än hittills meddelade föreskrifter, kunde leda till detta mål; och i detta hänseende lemnade närmaste grannstat, eller Danmark, med sitt lyckliga kreditväsende ett godt föredöme.
Der finnes nemligen, bland annat, påbjudet, att fordringar, grundade på vexlar och handskrifter, hafva förmånsrätt framför vanliga bokfordringar.
Om än, å ena sidan, derigenom inträffade, att för de sednare sällan någon utdelning erhöiles vid konkurs, hade deremot, å den andra, följden blifvit, att dylika fordringar nästan aldrig funnas till, emedan ingen lemnade kredit, utan att samtidigt dermed sätta sig under 'dagens otvetydiga skydd".
Vanliga förhållandet vore derföre, att när kontant betalning ej genast följde, uppgjordes alla affärer med vexlar.
För att äfven här i Riket uppnå detta mål, har motionären, med hämtadt stöd från oinförmälda exempel, föreslagit: "att fordringar enligt vexel, invisning eller revers till ordres måtte tillerkännas prioritet näst efter inteckningar, pantförskrifningar och förmyndaremedel”; varande detta förslag understödt af Herr Lindström, E. G., med hemställning tillika, om icke fordringar, som grundas på kontraböcker öfver borgade varor, jemväl borde tilläggas förmånsrätt.
Då Utskottet, efter att hafva tagit omförrnälda förslag i öfvervägande, nu går alt sitt utlåtande deröfver afgifva, bör ej iernnas oanmärkt, att den förmånsrätt till betalning för vissa fordringar, hvarom nu är fråga, redan tillförene, enligt Svensk lag, till en hufvudsaklig del egt rum.
1734 års lagstiftare hade nemligen stadgat i Handels-Balkens 17 Kap. och 14 §., att vexlare egde, näst efter inteckningsinnehafvare och den, som satt i fast pant, rätt hos den, som vexel g.ifvit, då vexelbref ej godkändes af honom, som vexeln betala skulle, och vexelgifvaren emedlertid af sig kommit, samt hos vexelbetalare, om lian godkänn t, men sedan ej mäktade inlösa vexeln, hvilken företrädesrätt, genom Kongl. Förordningen den 17 Januari 1746, jemväl blef tillagd skuldsedlar, utgifne vill köp och försäljning af rud i måleriet' och manufakturvaror.
Men for "helordran af Rikets handelsrörelse och för att i möjligaste måtto hafva de svårigheter, hvilka tryckte den allmänna crediten”, förklarade Kong!. Maj:t, medelst Nådig Förordning af den 15 December 1756, det borde berörde förmånsrätt upphöra, så att ifrågastälide fordringar derefter icke skulle anses ega bättre rätt, än blotta, reverser eller bokskulder.
Erfarenheten hade nemligen ådagalagt, hurusom samma förmånsrätt lemnade mindre samvetsgranne gäl— deuärer ett Öppet tillfälle all, ulan fura for upptäckt, gynna en och annan, 11 Lag-Utskottets Betänkande, N'.o go. borgenär på de öfriges bekostnad, enär dertill endast behöfdes uthändigande af ett lord ringsbevis af den beskaffenhet, som de nu omförmälde.
Det var ock klagan öfver ett sådant allmänt missbruk, vid 1756 års Riksdag framburen af Borgare-Ståndet, som föranledde förmånsrättens upphäfvande, och det är faran deraf, som nu i första rummet hindrar
Utskottet att understödja förevarande förslag.
Men härtill kommer, att antagandet af samma förslag skulle öka antalet af de så kallade tysta förmånsrätterne, om livilkas skadliga inflytelse på allmänna krediten meningarne synts vata temligen ense, utan att, en sådan åtgärd kunde rättfärdigas af någon utaf de grunder, som verkat till införande och bibehållande i lagstiftningen af nämnde förmånsrätter, emedan grunden för den föreslagna endast skulle bestå i formen af den handling, som utgjorde bevis om fordringen, den der i sjelfva verket ej vore af annan natur, än hvarje vanlig fordran; men att deri vilja söka orsaken eller anledningen till en förmånsrätt, vore på en gång både godtyckligt och olämpligt.
Huruvida denna företrädesrätt skulle komma att medföra de fördelaktiga verkningar, motionären åsyftat, är ej eller att såsom otvifvelaktigt antaga, då- man bebesinnar, att alla försök, som på lagstiftningsväg hittills blifvit gjorda för syftemålets vinnande, snart sagt varil fruktlösa; men att olägenheterne af företrädesrätten blefve öfvervägande, torde deremot kunna slutas, ej allenast af det ofvan anförda, utan ock deraf, att samma företrädesrätt, som i Norrige gällt, likasom i Danmark, blifvit på förra stället, vid den allmänna revision af kreditlagsliftningen, som under 1842 års Stor- I Ring förehades, upphäfd såsom skadlig och saknande all rättsgrund; — och Utskottet, som delar denna åsigt, är deraf föranlåtet till den vördsamma hemställan , det måtte ifrågavarande förslag lemnas utan afseende.
Stockholm den 24 Februari 1845- 12 Lag-Vtskottct» Betänkande, JV;o gt.
Ank. till Exp-Utsk. den 4 Mars, kl. 2 e. m.
Betänkande, i anledning af väckt motion om förmånsrätt för förskott, lernnadt på varor, som bli fint till försäljning ernoltagna.
Hos Vällofl. Borgare-Ståndet har Herr Lindström, E. G., uti ingifvet memorial anmärkt, att någon lag icke funnes, som betryggade den, hvilken till försäljning emottagit varor och derpå lemnat varuegaren förskott, för förlust af det förskjutna, i händelse egaren gjorde konkurs innan varorna blifvit försålda och betalda, samt förskottsgifvaren dymedelst varit i tillfälle att sig godtgöra för förskottet.
Om icke varorna blifvit specielt pantförskrifna, hade förskottsgifvare i allmänhet ansetts skyldige återställa samma varor, ulan att deri åtnjuta ringaste företrädesrätt.
Men enär eu sådan rätt öfverensstämde med både rättvisa och billighet, har niotionären, soin ansåg ett stadgande i denna del af vigt för bevarande af kredit och förtroende i så vanliga handelsförhållanden, yrkat, det måtte ”penningeförskott, lemnade för consignerade eller under hand insände varor, tilläggas förmåns- eller pant-rätt deri, så framt varorna befinnas i förskottsgifvårens vård eller blifvit för hans räkning och i hans namn å allmänt förvaringsställe upplagda; äfvensom att enahanda säkerhet och förmånsrätt tillerkännes den, som på connoissement öfver skeppade varor förskjutit penningar.” Lag-Utskottet, till hvars behandling denna, af Herr Schartau m. fl. utaf Borgare-Ståndets ledamöter understödda, motion blifvit hänvisad, har deraf funnit, hurusom den sed lärer vara bland Handlande vedertagen, att penningeförskott lemnas på blifvande köpeskilling ej allenast för varor, som till försäljning redan emottagits, ulan ock för sådana varor, som för berörde ändamål inväntas, sedan förskottsgifvaren från egaren eller förskottstagaren erhållit connoissement eller behörigt bevis, att varorna blifvit i fartyg inlastade för att till den förre öfverföras, hvarefter denne, efter verkställd försäljning, af försäljningssumman godtgör sig för lemnade förskottet, så framt förskoltstagaren icke derförinnan sin egendom till konkurs afträder.
Om nu billigheten skulle i båda dessa fåll tala för den påyrkade^ företrädesrätten, så äro dock förhållandena deri så olika, att de inför 13 Lag-Utskottets Betänkande, N‘,0 Q1, inför lag ej lära kunna medföra samma verkan.
I det ena fallet är nemligen förskottsgifvaren innehafvare af de varor, hvarpå han förskjuter penningar; men i det andra blott af en handling, som allenast ger anledning till den förmodan, alt varorna framdeles komma att till honom öfverlemnas, utan att derom innefatta tillförlitlig säkerhet.
Den förmånsrätt, hvarom nu är fråga, skulle emedlertid endast kunna försvaras från antagandet af en i varorna förvärfvad panträtt.
Men sådan rätt i lös egendom eger, med undantag af hvad angående förlag serskildt stadgadt är, ej, enligt den i lagstiftningen i allmänhet gällande och uti 3 §. af 17 Kap.
HandelsBalken uttalade grundsats, rum i annan händelse, än att den, som panträtten tillgodonjuta vill, häfver egendomen i händer eller under sin omedelbara disposition; och då följaktligen förskoltsgifvare icke kunde tillerkännas förmånsrätt i sistberörde fall, utan afvikelse från nämnda grundsats, anser Utskottet dylik rätt ej ens höra komma i fråga.
I förra fallet deremot äro varorna till förskottsgifvarens förfogande öfverlemnade; men ehuru detta vilkor för panträtten således finnes uppfyldt, har likväl, i fråga derom, huruvida dylik rätt skall ega rum på grund af lagens uttryckliga förordnande, utan afseende å derom emellan kontrahenterne förut träffa dt aftal, Utskottet ej kunnat förbise vigten af den skillnad, andra länders lagstiftare härutinnan gjort för de händelser, då varorna blifvit afsända till annan ort för att afyttras, och då de blifvit i sådant hänseende nedsatta hos någon, som bor på samma ort med förskottstagaren.
Då för de förskott, som i förstnämnde händelse lemnats, förmånsrätt i varorna blifvit medgifven, har man deremot ansett sådan rätt i sednare händelsen ej höra ega rum, så vida icke pantsättning i laga ordning föregått; och den således uppdragna skillnad synes Utskottet äfven höra iakttagas, enär eu mindre redlig gäldenär, thy förutan lätteligen skulle kunna gynna de på samma ort med honom boende borgenärer på de öfriges bekostnad.
Utskottet förmånsrätten böra inskränkas till det fall, att förskott är vordet lemnadt på varor, som till försäljning blifvit afsända till annan ort; men likasom till förskott måste hänföras alla de kostnader, förskottsgifvare kunna hafva lör vård och transport af varorna m. m., hvadan förmånsrätten äfven hör sträckas till dylika kostnader, så finner Utskottet förskottsgifvarens rätt ej förändras deraf, om varorna redan blifvit försålda, då förskottstagaren gör konkurs, utan att liquid dem emellan blifvit uppgjord.
Är i denna händelse uppbörden af betalningen honom Bih. till R, St, Prot, 1S4S, 7 Sami, 1 Afd, 27 Haft, 3 \i Lag-Utskottets Betänkande , N:o gt, omhetro.dd, piåste han ock ega att af försäljningssumman godigöra sig för hva^l han förskjutit.
I enlighet med dessa åsigter, får Utskottet vördsamt föreslå utfärdande af en Författning, hvarigenom stadgas som följer: l:o Densom från annan ort till försäljning emottagit varor, samt på blif vande köpeskilling leinnat förskott eller i och för uppdraget haft akostnad, njutö för förskott, ränta och omkostnad, om förskottstagaren före försäljningen gör konkurs, förmånsrätt utur värdet af varorna, derest de finnas till förskottsgij'varens förfogande eller under hans vård. 2:o Hafva varorna före konkursen redan blijvit försålda oeh lefva re rade , utan att förskottstagaren erhållit Uquid, ege forskottsgifvuren att af försäljningssumman godtgöra sig för hvad han förskjutit, framför andra förskottstagarens borgenärer, så vida uppbörden af betalningen är honom ombetrodd. 3:o'
Den förmånsrätt, nu sagd är, eger icke rum, om förskottstagare och förskottsgifvare äro boende på samma ort och varorna der blfvit till försäljning öfverlemnade, så vida ej, vid, varornas öfverlemnande, blifvit så förfaret, som lagen i fråga om försträckning emot lös pant förmår.
STOCKHOLM, tryckt hos P. G. Berg, 1845. Lag-Utskottets Betänkande, N.-o 92.
1 Ank. till Exp.-Utsk. den 19 Mars, kl. 2 e. na.
Betänkande, i anledning af väckta motioner om förändring af iy Kap. 2 §.
Rättegångs-Balken, angående den kraft till bevisning, som bör tillkomma bocker öfver handel och köpenskap.
I delta ämne äro motioner väckta hos Höglofl.
Ridderskapet och Adeln af Herr Nordenanckar, F. IF., som, i sammanhang med andra kreditväsendet rörande frågor, jemväl föreslagit: att den bevisningskralt, som i Rältegångs-Balkens 17 Kap. 2 §. hlifvit tillerkänd handlandes böcker, måtte horttagas°: hos Ilögv.
Preste-Ståndet af Herr Prosten Ekstrand, som, på det en gräns måtte sättas lör den öfver all höfva hos handlande och handtverkare utsträckta ulborgningen på bok och räkning, och kontant handel eller, vid varu-försäljningar på tid, bruket af vexlar måtte inlöras och befordras, yrkat förändring i allmänna lagens stadgande i 17 Kap. 2 §.
I ättegångs-Balken om beedigad handelsboks bevisningskraft: samt hos Vällofl. Borgare-Ståndet åt Herr Anders Berg, som framställt det töislag, att, med ändring af 17 Kap. 2 §.
Rällegångs-Balken, de stadganden, som förekomma i 10, i°r, 12 och 13 §§. af 22 Kap. Rättegångs-Balken uti Lag-Kommiteens förslag till Civillag måtte varda antagne med de af motionären för nödige ansedde tillägg, vid 10 §., att då motbok eger rum, handlande eller varutill verkare och förädla re borde ega reqvirentens skriftliga tillkännagifvande, att han begärt och mottagit motbok, och vid 12 §. att reqvirentens bref, skriftliga reqvisilioner, fakturor, konnässemeuter eller forsedlar skulle anses såsom ingredierande delar i bevisningen för densammas fyllande med edgång, och slutligen af Herr ./. A. Arnberg, som, efter en öfversigt af landets närvarande kredit-förhållanden, bristerna uti den härom gällande lagstiftning och följderna deraf för den allmänna rörelsen och det enskilda välståndet, föreslagit, bland annat, de ändringar i 17 Kap. 2 §.
Rättegångs-Balken, att anteckning uti handlandes bok öfver utborgning till personer, som* icke äro handlande, då sådan anteckning ej åtföljes af eller stödjes å annan bevisning, Bih. till 11 St.
Prot. 1845, 7 Sami. 1 A/d. 28 Iläjl. i 2 Lag-Utskottets Betänkande, i\:o 92. icke måtte tillerkänna något vitsord, äfven om den handlande erbjöde sig att boken med ed fästa, och att edgång såsom fyllnads-bevisning i sådana skuldfordringsrnål ej må tillåtas, så vida icke någon af parterne frivilligt hänskjulit saken till den andres ed, eller Domaren, till fyllnad i företedd bevisning, funne skäligt åt endera parten uppdraga edgång; och har motionären derjemte tillstyrkt, att, på det så väl konsumenter, som minulhandlande och handtverkare, måtte få nödigt rådrum att reglera, de förre sin hushållning och de sednare sin rörelse efter den nya ordning, som enligt motionärens förslag borde införas, denna lagförändring, om den af Ständerne antages och af Konungen gillas, icke måtte träda i verkställighet förr, än med början af år 1846.
Innan Utskottet öfver dessa förslag afgifver sitt utlåtande, har Utskottet ansett sig böra anföra innehållet af de, så väl i fråga om egentliga handelsböeker och den bevisning de böra medföra, som andra dermed sammanhang egande ämnen, nu gällande lagbestämmelser.
Lagen i 17 Kap. 2 §.
Bulken stadgar, att der böcker öfver handel och köpenskap finnas innehålla hvad borgadt och betaldt är, med dag och år, då det skett, utan någon ändring, och den, som sökes, ej gitter visa fel deri eller alt allt ej rätteligen upptecknadt är, eller andra omständigheter, som boken eller personen misstänkta göra, då skall sådan bok gälla för fullt bevis, der han, som boken hållit eller hålla låtit, den med ed sannar.
Genom Kongl. Maj:ts
Dom den 8
December 1795 är förklaradt, att nyssberörde lagens rum ej uti frågor om penninge-försträckningar, utan allenast rörande handel och köpenskap tillåter, att handelsböeker, när de med ed behörigen fästas, måga för fullt bevis gälla, och detta prejudikat har vid afgörande af sådana frågor, som denna, allmänneligen blifvit i lagskipning®!! iakttaget.
Vidare innehåller 2 §. i Kongl.
Förordningen den 28 Juni 1798, att räkning öfver borgade varor bör åtminstone hvarje år utskrifvas och gäldenären emot bevis tillställas, samt att sådan bevisligen tillställd räkning, som icke inom sex månader derefter genom laga rättegång klandras, bör anses lika utmätningsgild, som annat förfallet skuldebref.
Genom Kongl. Förklaringen den i5 Januari 1806 är åter förord nåd t, att det klander, gäldenär vill anställa å räkning öfver borgade varor, tillhörer den Domstol hvarest, efter den grund, som i 10 Kap. 1 §.
Rättegångs-Balken utstakas, borgenär bordt göra sitt påstående om betalning anhängigt; och slutligen bestämmes genom Kongl. Förklaringen den i5 Oktober 1810, att det vitsord, hvilket, enligt 17 Kap. 3 Lag-Utskottets Betänkande, N.-o 92, 2 §.
Rättegångs-Balke», jemförd med Kongl. Förordningen den 28 Juni 1798, tillkommer den, som till bestyrkande af fordran för utborgade varor, åberopar böcker öfver handel och köpenskap sträcker sig äfven till varu-tillverkare och forädlare, livilka öfver sin rörelse bok och räkning behörigen hålla eller hålla låta.
Vid öfvervägande af de i denna lagstiftning föreslagna förändringar, bar Utskottet funnit frågan böra betraktas ur en tvåfaldig synpunkt, hvartill jemväl de väckta motionerna föranleda.
Å ena sidan framstår nemligen det egna förhållande, att ett fordringsanspråk, grundadt allenast på anteckning i en utborgningsbok, kan, så vida denna bok icke fram ter någon yttre oordentlighet och säljaren är i åtnjutande af vanligt medborgerligt anseende, göras inför
Domstol giltigt och förbindande, blott genom säljarens egen ed, hvilken från lagens allmänna vilkor för bevisning afvikande rättighet ansetts vara icke blott i anseende till sin omedelbara verkan på andras rätt vådlig, ulan äfven för det allmänna välståndet menlig, i så måtto, att den öfver höfvan gynnar och underlättar benägenheten för skuldsättning.
Å den andra sidan åter har klagan öfver denna lagbestämmelse blifvit förd med afseende på dess verkningar och följder 1 allmänna rörelsen, enär varu-utborgningar på tid nu allmänneligen betingas och beviljas, utan att köparen vill underkasta sig skyldigheten att genom skriftligt godkännande af räkningen eller skuldebref lagligen förpligta sig till skuldens betalning å öfverenskomraen förfallotid, hvarmedelst icke allenast stridigheter om beloppet ofta uppkommit och försumlighet i skulders betalning tagit öfverhand, utan äfven säljaren gått i mistning af förmånen alt för andra uppköp och omsättningar använda de valutor, som af hans på tid gjorda varu-försäljuingar uppkomma.
Till stöd för den nästan ovilkorliga bevisningsrätt, som i lag blifvit tillagd handlandes böcker, då de med ed fästas, åberopas vanligen den nytta utborgningen i den dagliga rörelsen medför och nödvändigheten vid en sådan af verkligt behof utstakad rörelse, att bokföringen eger det största möjliga vitsord.
Oförnekligt är, att tillfället att kunna på räkning erhålla köpmanna- 1 varor och hvarjehanda tillverkningar erbjuder en stor beqvämlighet så väl för de förmögnare, som för de mindre bemedlade, då det i allmänhet är med svårighet och omak förenadt, att alltid behöfva hafva penningar tillhands för hvarje dagligen förekommande inköp.
Denna beqvämlighet har ock i all minutrörelse infört en vidsträckt utborgning, hvilken, sedan den allt mer och mer 4 Lag-Utskottets Betänkande, JV-o 92. blifvil cn vana alt fordra och erhålla, en handlande icke kan utan skada för sin afsättning och rörelse förvägra men också icke skulle så obegränsadt, 50m nu sker, kunna bevilja, derest lagen icke tillerkände honom den egna bevisningsförmån, hvarom bär är fråga.
Men denna beqvämlighet, hvilken, om folklynnet bibehållit sin gamla stämpel af allvar och ordentlighet, kunnat lända till fördel så väl för de handlande, som för allmänheten, öiverväges nu af mångfaldiga och bekymmersamma olägenheter, hvilka deraf uppkommit.
Hit hörer i första rummet klagan öfver opålitlighet i utborgningars bokföring, hvilken klagan, ehuru den oftast kan antagas sakna grund, likväl eger rimlig förklaring deruti, att gäldenärerne vanligen icke hafva annat medel alt kontrollera sina bokskulder, än ett osäkert minne, och att dessutom utborgningar ofta måste beviljas tjenstefolk, å deras husbondes vägnar, och således göras äfven till andre, än gäldenärerne sjelf ve.
Om vådan i detta hänseende af den vidsträckta bevisningsrätt, handelsbok medför, kommer Utskottet alt nedanför vidare yttra sig; här må blott anmärkas, hurusom det lådande utborgningsväsendet i allmänhet underhåller ett mer eller mindre Öppet misstroende emellan de handlande och deras kunder, samt föranleder tillvitelser, tvister och rättegångar, som ej sällan lända till men förden allmänna moraliteten och förtroendet samt medborgares göda namn och rykte.
Vidare kan det ej bestridas, alt den beqvämlighet för den dagliga rörelsen och konsumtionen, som lagen genom handelsboks bevisningskraft åsyftat, under dess allmännare begagnande grundlagt, befordrat och utvecklat mycken lättsinnighet, sa väl i utborgning, som i skuldsättning, deraf man i flera landsorter försport efterlänkliga följder.
Exempel gifvas, att en enda handlandes död eller obestånd föranledt hundradetals lagsökningar för bokskulder emot personer af ortens allmoge, stundom för ganska betydliga belopp; och om dervid kännbara förluster och förhatliga tvister inträffat för fordringsegarne, hafva resullaterna varit ännu bedröfligare för gäldenärerne, som, på en gång kräfde för gamla och hopade skulder, hvilka de ej vidare fått medelst produkter eller smärre afbetalniugar gälda, icke sällan derigenom tillsatt hela sin välfärd, men alltid i följd af den penningenöd och osäkerhet, som vid sådana tillfällen i orten uppkommit, måst vidkännas vida svårare uppoffringar och kostnader, än skuldens liqviderande i vanlig ordning kunnat medföra.