Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Det största porträttet vi se i förkortning på långväggen till vänster är G. von Rosens kända stora helfigursbild, som i vanliga fall har sin plats i konungens våning på slottet och som nog är det konstnärligt fullödigaste af de äldre porträtten af konungen.
Porträttbysten i hörnet är af Fallstedt, den i förgrunden af Börjeson.
På h. m:ts särskildt uttryckta önskan ha fotografiska afbildningar af samtliga utställ- ningslokalens väggytor tagits och tillsändts honom i Biarritz.
PÅ TOPELII DÖDSDAG.
DEN MARS.
V ÅRENS första solstänk log öfver vissna ljungen, LIGHETSRILD.
M Å N G A GÅNGER, då jag hört förlofvade eller nygifta gnabbas, har jag tänkt på den första striden mellan ett par unga, ny- gifta makar, vid hvilken jag var närvarande.
De hade gift sig af kärlek, med utsikter min- dre och anspråkslösare än de flestas.
H o n kom ur ett bildadt, förfinadt hem, van att sedan barndomen vara medelpunkten för allas kärlek, van att som en prinsessa få alla sina önskningar uppfyllda.
H o n ansågs för kokett, och hennes lifliga, behagfulla väsen och snabba, kvicka repliker kunde måhända rättfärdiga detta omdöme.
Intelligent, vacker och m e d mer än vanligt gedigna kunskaper, samlade hon alla kring sig.
Hon hade nu lofvat bli hans och med honom dela försakelse och be- kymmer.
Under hennes glada, leende yta låg en djup, allvarligt tänkande kvinnosjäl, och fast och beslutsamt såg hon sitt kommande lif i ögonen.
Han var en ung officer, tillhörande och upp- vuxen i våra bästa aristokratiska kretsar.
Dug- lig och arbetsam, stod han beredd att brottas med lifvet och att för hennes skull aftvinga det det bästa, det kunde gifva.
Och han var van att brottas med omständigheterna.
Under hans vistelse på Karlberg dog hans far och läm- nade honom, mot förmodan, medellös, ensam utan någon att vänta hjälp af.
Utan att tveka tog den unge officern anställning som simpel smed vid varfvet.
Visst var det tröttsamt att stå med släggan hela dagen, och mer än en hånande blick och anmärkning fick han upp- bära af de muskulösa, kraftiga smederna öfver herremannens brist på uthållighet.
när en suck helt sakta drog genom björkedungen — Sorg där blef på Finlands kust, fallen var han, Saimas lust, hvita sagokungen.
Aldrig mera vid hans hand barnen föras skulle emot undrens trollska land, emot drömmens kulle, aldrig mer med honom gå öfver sångens bölja blå Men så en dag kokade blodet öfver, och, gripande en slägga med hvar hand, höll han dem länge » på rak arm ».
Det var ett karla- tag, som de vana yrkessmederna ej kunde pre- stera; stå där uthålligt och tåligt hela dagen, det kunde de, men mäta sig med den öfvade gymnasten i ett dylikt kraftprof, det kunde de ej.
Och från den stunden hade de aktning för hans styrka, hans personlighet hade redan vunnit dem, trots deras misstro mot öfver- klassen.
uti längtans julle.
Icke till sin store vän mer i jubel komma, icke skåda gladt igen dessa ögon fromma, icke lyss till denna röst, som dem skänkt till ljuflig tröst ljung i sommarblomma.
Måhända var det ögonblick, då han första gången lyfte sin månadslön, det stoltaste och lyckligaste i hans lif, och ännu står den stun- den för honom omstrålad af minnets hela ung- domliga skimmer.
Den unge smeden kunde, då han o m aftnarne på balen var den förste och siste i dansen, ej aftaga sina handskar: hans svarta händer skvallrade för mycket o m hans hårda arbete.
Finlands drömmare var död, tyst för alltid sången, slocknad var den varma glöd, brusten 12 DEN FÖRSTA STRIDEN.
EN VERK- strålespången, bleka läppar talat ut, sista sagan täljts till slut, dagens fröjd var gången.
Så hade de mötts af en slump och för- sta ögonblicket blef afgörande, de tillhörde hvarandra genast, och stilla och utan ord slöts deras förbund.
Och trots alla försök att om- intetgöra en kärlek, som ansågs omöjlig att realisera, höllo de trofast tillsammans i tre år, hvarefter hennes far hjälpte dem att öfvertaga ett litet arrende.
Det låg i en af Upplands fulaste trakter, men han måste bo inom sitt regementsområde och, hellre än att ytterligare vänta, tog man hvad som stod att få.
* Saima!
Nu ett år gått om, se ' n din skald du miste — Men det är dig ännu som icke rätt du visste, att ditt Björkeudden står utan sol och utan vår — att han föll, den siste.
Vi knappt fattat det, att hans dikt är sjungen, att vår kärleks hemlighet är af sorg betvungen, att vi blott ha minnet kvar — — — Ack, han sällsamt kär oss var, hvite sagokungen!
Visst kändes det svårt, då hon från sitt eleganta föräldrahem k o m till det lilla oord- nade hem, som enligt deras öfverenskommelse skulle ordnas af båda gemensamt.
Och första morgonen, då hon stod där och blickade ut i den tunga novemberdimman öfver den gråa, steniga, tröstlösa Upplandsslätten, som låg där så långt ögat nådde — hon som så lidelse- fullt älskade naturen och hos den fann det lugn och den frid hennes frågande, inåtvända själ så väl behöfde • — visst kände hon då, hur mycket hon än stred däremot, som o m en järnhand gripit fast o m hennes hjärta.
Ofri- villigt, omedvetet tänkte h o n: » Hvad har du gjort? » Men det var blott ett ögonblick, i nästa såg hon in i sin unge makes kärleksfulla, tro- fasta ögon och förrådde aldrig, hvad hennes hjärta i en stund af ångest och svaghet känt.
Båda de unga makarna voro af naturen uppbrusande och häftiga, blodet kokade så varmt och flöt så snabbt, som hade söderns sol sett dem födas.
Impulsiva och oberäknande, kunde de utdela häftiga svar, som de sedan bittert ångrade.
Hur många gånger hade de ej under förlofningstiden kommit öfverens o m att med största noggrannhet och kärlek und- vika det första grälet, väl vetande att det skulle medföra andra.
D e hade nu varit gifta ett hälft år, hade haft bekymmer och oro nog för unga skuldror att bära, men aldrig sviktat i kärlek och för- hoppningar på framtiden.
Jag var på besök hos dem, fann mig väl i deras lilla prydliga, smakfulla dockhem, ty som sådant verkade de små rummen.
Unga frun, ehuru annars praktisk och duglig, var, som ofta är fallet med intelligenta, begåfvade kvinnor, ej syn- nerligen road af eller hemma i matlagning, och hennes unge make var, som de flesta af ska- pelsens herrar, svag för ett godt bord.
Jag minns ej, hvad som den dagen serverades, men att anrättningen var misslyckad, minns jag, men jag fäste mig ej därvid, då jag visste, att den unga husmodern af sjukdom ofta hin- drades att öfvervaka matlagningen.
Man vän- tade nämligen, att ett ännu innerligare band skulle i sinom tid än mer sammanknyta ma- karna.
Så fort husets herre smakat på maten, sköt han tallriken ifrån sig, häftigt utbristande: » Det är då märkvärdigt, att hon aldrig kan laga en ordentlig matbit I » därmed syftande på den okunniga tjänarinnan.
Särskildt nervös och klen den dagen, var det mera än den sårade unga matmodern kunde tåla, och hastigt re- sande sig från bordet sade hon med vredgadt tonfall: » Jag sitter ej vid bordet och hör maten klandras, det tillät min far sig al- drig. » Han å sin sida, uppretad både af den misslyckade anrättningen och af detta svar, utbröt i en häftig och hård ton, den hon aldrig förr hört honom använda mot henne: » D u sitter kvar och ställer inte till några scener och skandaler för pigorna. » Jag såg häpen på henne.
Hur skulle hon, van att få sin vilja fram i allt, upptaga denna hårdt uttalade tillsägelse, befallning kan jag säga?
Jag såg, hur inom en sekund hennes rörliga, själfulla ansikte af speglade alla skiftande käns- lor, och väntade ett häftigt meningsutbyte mellan dessa båda, hvars lättrörda, lidelsefulla lynnen jag väl kände till.
Jag såg, hur hennes händer knötos o m stolskarmen, och hur de djup- blå ögonen, som annars blickade så mildt och vemodigt, kastade mörka, flammande blixtar.
Jag såg hans blick trotsigt och flammande äfven den, men lugnt och fast möta hennes och visste, att i detta ögonblick streds en kamp inom henne, som skulle afgöra deras kommande ställning gent emot hvarandra.
Denna strid räckte, hur våldsam den ock var, kortare stund än jag behöft att beskrifva den.
Jag såg, hur blodet sjönk från hennes fina kind, då hon satte sig ned och m e d samma okufvade stolthet som han sade: » Ja, jag sitter kvar, inte för det du förmår tvinga mig, men för att du har rätt! » Jag såg hans blick med plötslig beundran och aktning hvila på henne och såg, hur trotset småningom försvann ur hennes ljufva ansikte, hur de hårdnade dra- gen allt mer och mer veknade, tills de blå
— 3 — ögonen skymdes af tårar oeh det ljusloekiga hufvudet föll ned mot hennes på bordet hvi- lande armar.
I ett ögonblick var han v i d hennes sida, och vid hans bröst grät hon bort sin vrede.
Det blef ändå en scen, som pigan fick bevittna, då- hon kom in, men det blef ingen skandal!
Det var första striden och den följdes af många.
Nu ha de halfvuxna barn kring sig, äfven de med samma uppbrusande, lättrörda sinne, och hett går det ofta till mellan sköl- darna.
Jag är en alltjämt gärna sedd gam- mal tant i deras hem, jag har sett dem genomgå pröfningar och bekymmer, och ännu i dag ha de intet öfverflöd i yttre mening.
Men blott du kommer in i deras hem, möter dig en doft af kärlek och harmoni, allt talar o m bildning och förfining, från den näpna jungfrun, som i sin koketta, klädsamma, hvita mössa vänligt hälsande öppnar dörren, till första blick in i deras lilla vackra salong, tillika mannens ar- betsrum, där hustruns kärlek ordnat de vack- raste palmerna kring hans skrifbord, på hvil- ket det blomglas han under förlofningstiden gaf henne ännu aldrig saknat blommor.
Visst korsa replikerna hvarandra häftigt, visst » brinner det ofta i knutarna », och visst flamma ögonen nu som den där gången, men friska, renande vindar brusa genom hemmet, enformighetens tyngd, likgiltighetens dimma lägger sig aldrig öfver sinnena, och kärlek värmer där först och sist.
Dm.
» I D E T NÅGRA LYCKLIGA BIARRITZ. » STÄMNINGSBILDER THEODOR AF LINDBLOM.
K UNG O S C A R kunde knappast ha valt en härligare plats för hvila och natur- njutning än den lilla fridfulla stad på grän- sen mellan Frankrike och Spanien, dit han nu styrt sin färd.
Och för resten, hur är det man säger?
» Hembygden drar. » I dessa nej- der stod vår dynastis vagga.
Bernadottes födelsestad, Pau, där ännu anspråkslösa frän- der till vårt kungahus bygga och bo, ligger ej så alldeles aflägsen från Biarritz i departe- mentet Basses Pyrénées, där den är hufvud- orten.
Öfver de kuster, där det lilla Biarritz döljer sig mellan splittrade, fantastiskt formade klippor, strömma Atlantens rena, milda vindar och starka, breda vågor.
Intet annat än hori- sonten stäcker fantasiens flykt mot oändlig- heten, och evigt sjunger hafvet sin rogifvande sång mot sandstranden eller mot stenblocken.
När kung Oscar nu k o m till Biarritz, mötte han våren.
I april månad förra året passerade jag staden, och då log redan som- maren i dess täcka trädgårdar och dess ljus- gröna accasiaalléer.
Den 20 serverade man smultron vid table d ' hoten i hotellet, och det fanns folk, som redan tagit sitt första bad på plagen.
Under själfva vintern sjunker tempe- raturen sällan under 10 å 12 grader öfver nollpunkten.
V i d jultiden går man ännu i enkel rock, och på kaféerna serverar man naturligtvis under bar himmel.
Det gör man ju vid den tiden t. o. m.
i Paris.
* Biarritz har haft sin historia, långt innan dess nutida storartade utveckling började, och det blef en af det moderna badlifvets central- punkter.
Denna historia går tillbaka ända upp till elfte seklet.
Kring dess stränder, nu bebyggda m e d kolossala hotellpalats och magni- fika privatvillor, låg då kringströdd en baskisk fiskarestad med torftiga hyddor mellan väldiga magasin.
T y hvalfångsten i Biskayagolfen var på den tiden utomordentligt gifvande, och de företagsamma, idoga baskerna hade stigit ned från sina berg för att samla rikedomar af haf- vets näring.
Kring gamla hamnen, där nu barnen och de mera försiktiga badgästerna plaska vid stranden innanför det fatala » snöret », koncentrerade sig ett kraftigt pulserande stor- fiskelif.
De talrika trankokerierna utmed den strand, där numera det mondäna badlifvet utvecklar sig i allt sitt koketteri och all sin lyx, förpestade luften med kvalmiga dofter.
I små primitiva dockor lågo fångstfartygen med sina harpuner och sitt grofva tågvirke.
Men Sskarestaden blomstrade, o m än den dryga tributen till biskopsstolen i Bayonne tryckte befolkningen ganska hårdt.
Det hela behärskades af en borg med tin- nar och krenelerade höga murar, slottet Ferra- gus, som beskyddade hamnen och kusten mot strandhugg, och af hvilket man ännu på höj- den finner några ruiner.
Denna höjd, som lik en udde af ett enda jättestenblock djärft skjuter ut i hafvet, har i grå forntid fått ett namn, Atalaye, hvilket tyder på en arabisk invasion äfven i de baskiska provinserna, se- dan urminnes tider så oafhängiga.
Den är nu förvandlad till en promenadplats, m e d några af hafsvinden obarmhärtigt piskade träd och en del bänkar.
Ett enkelt träkors reser sig ytterst på spetsen, och när fiskaren ur sin lugna hamn ror ut i bränningarna, gör han inför denna frälsningens symbol sitt andäktiga korstecken.
Dessa bränningar, mot hvilka nutiden vetat så väl skydda sig, och som nu, i sin vilda skönhet, utgöra ett af de mest gouterade nöjen, dem främlingar från världens alla kanter söka här, skulle bereda denna blomstrande fiskare- stads undergång.
En dag kommo olyckan och förödelsen.
En naturrevolution utbröt, som jagade det rasande hafvet in öfver stran- den.
Icke ens klippan kunde motstå brän- ningarnas oerhörda kraft.
De splittrade berget och slungade det i småstycken ut i oceanen, där de ännu ligga kringspridda och gifva åt denna Biskayavikens strandremsa ett så pitto- reskt utseende.
Det säger sig själft, att icke heller staden kunde motstå detta naturens våldsdåd, och af det medeltida Biarritz åter- stodo, efter denna katastrof, endast några torf- tiga hyddor och fem eller sex små båtar, som voro hänvisade till det lilla fisket.
* Sedan dess ha biarritzborna veterligen aldrig jagat hval i Atlanten, utan deras fiskerinäring har inskränkt sig till att fånga makrill, flun- dror och hvitling, ett stycke utanför den far- liga stranden, dit de fly, så snart floden kom- mer.
D e få fiskarne ha åt sig b y g g t en hamn, som med sina små dammar och dockor er- bjuder åt deras båtar ett säkert skydd.
Öfver detta lilla system af fiskarehamnar, som med sina inhägnader och små hängbroar erbjuder en mycket målerisk anblick i det starka sol- ljuset, har kung Oscar från sina fönster i det storståtliga, denna trakt behärskande Grand Hotel en förträfflig utsikt.
Men ett ännu mera rörligt och färgbrokigt lif skulle han få bevittna från sin våning i det ytterst eleganta hotellet, ifall han komme att dröja kvar, tills själfva badsäsongen i maj tar sin början, eller ännu bättre till dess den står i sitt flor i augusti.
Till höger, nedanför Grand Hotel, utbreder sig nämligen den stora » plagen », den breda och ganska långsträckta strand, med sitt stora byggnadskomplex för afklädningsrum, å hvilken stora världen badar under bar himmel.
Detta badlif måste ses i all sin glödande kolorit under denna varma himmel, som mångdubblar hvarje föremåls och landskapets färgverkan.
För att förstå det, måste man dessutom inandas den tillvarelse- fröjd, som sjunger i luften och jublar in öfver stranden från den solglittrande Oceanens blå- gröna vatten.
Familjerna så godt som bo halfva dagarne på plagen.
I flerfärgade och, hvad damerna vidkommer, ofta utomordentligt dyrbara och eleganta kostymer begifva sig man, hustru och barn eller större eller mindre sällskap af bägge könen ut i vattnet, afvaktande brän- ningarna.
När den breda, mäktiga vågen ru- sar in öfver stranden, störta de sig handlöst i dess stolta, svala sköte.
Den sköljer m e d ett fräsande ljud öfver dessa, ofta till hundra- tals människor, som trädt i dess väg.
Det blir ett skrik och ett larm, skratt och glada utrop.
Ett ögonblick står man som bedöfvad.
Så torkar man det bittert salta vattnet ur ögonen, ser sig om efter sitt sällskap och tar, under glam och gamman, några steg längre nt för att möta nästa störtvåg.
Då man tröttnat på denna muntra kamp med elementet, går man upp på stranden, sträcker ut sig i sanden och låter den glödande solen på några minuter torka sin lekamen.
De gamla, de fega eller de lata, som icke våga en dylik ungdomlig dust med oceanen, slå sig ned i dessa otaliga på plagen upp- ställda tält, hvilka antingen tillhöra enskilda eller äro att hyra.
Och ett gladare, friskare skådespel skulle de aldrig kunna få åse från någon teaterloge i världen.
* Biarritz ' rykte som Frankrikes och en af världens förnämsta friluftsbadorter daterar sig från tredje kejsardömet.
I början af 60-talet hade redan ansenliga engelska och spanska kolonier blifvit bofasta här, då Napoleon III lät för kejsarinnan Eugénie uppföra det prakt- fulla slott, af hvilket Idun redan meddelat en bild.
Kejsarinnan älskade Biarritz med passion, och hon drog naturligtvis med sig hit hela det aristokratiska Frankrike och det Paris, som älskade att sola sig i det kejser- liga hofvets glans.
Den franska kolonien växte år från år och blef den dominerande.
Men sedan kom landsolyckan, fångenskapen, landsflykten, och den bedårande kejsarinnans slott stängdes, de tjusande festernas larm tyst- nade, den yppigt grönskande parken grodde igen och förföll.
En dag gick slottet under klubban, och det är nu i restaureradt skick förvandladt till ett monumentalt hotell för bad- gäster under namn af Palace Hotel.
Men det glammande och brokiga lifvet på plagen tystnade, lyckligtvis för Biarritz, icke samtidigt m e d festbruset i kejsarinnans slott.
O m än icke den franska kolonien blef den dominerande, fortforo dock parisarne att upp- söka denna hälsobringande strand, att här bygga villor och taga initiativ till ständiga förbättringar.
Tack vare dylika impulser, äger Biarritz sedan åtskilliga år en af de yppersta thermer som existera i världen, det i mohrisk stil uppförda varmbadspalats, af hvilket vi ock meddelat en afbildning.
Det är att för- moda, att kung Oscar kommer att begagna sig af dessa varma saltbad, då årstiden ej tillåter honom det älsklingsnöje han hvarje år plägar söka vid västkusten, bad i öppna sjön.
På franskt initiativ har äfven det ståtliga casinot uppförts.
I visst afseende represen- terar det en skuggsida i världsbadorternas lif.
Det är här man finner spelsalarne, som mo- raliskt och fysiskt årligen kräfva så många offer, och Biarritz står icke efter vare sig Baden-Baden eller Boulogne-sur-Mer i egen- skap af spelhelvete.
Men denna skugga för-
— 4 — mildras af de lugnande och lyftande natur- intryck man erfar, då man, flyende feber- atmosferen och det all beskrifning trotsande kosmopolitiska lif, som utvecklas där inne, uppsöker en plats på terrassen, som vetter mot Atlanten.
TVÅ HÄDANGÅNGNA STORMÄN.
* Nedanför utbreder sig oceanens oändlighet, och blicken går in i drömmarnes tysta, stora rike.
En bäfvande, men lycklig längtan fyller själen, och man hör en dämpad melodi från de breda vågornas orkester, som spelar vid stränderna, kring klipporna, kring stenblocken.
Natten närmar sig.
Knappt har man sett konturen af ett skepp teckna sig mot den svafvelgula horisonten och ett rödt eller grönt ljus glimma på vattnet, förr än mörkret faller öfver hela taflan.
Men alltjämt spelar hafvets orkester.
Då får man lust att höra dess toner på närmare håll.
Man tar vägen fram förbi de stora hotellen genom en nätt, liten stadsdel, där ljusen re- dan begynna tindra i fönstren, och slår in på en bred chaussé, belyst af det elektriska lju- sets månsken. '
Snart hör man oceanens sång starkare och starkare.
En hängbro, och under den skum- mar det hvitt.
En bränning slår upp öfver bron och dess skum sköljer ditt ansikte.
Fram- för dig stiger plötsligt en spöklik jettekontur upp ur hafvet, ur det oändliga mörka.
Där öfverst tronar madonnan.
Det är » jungfruklippan » — Rocher d e l a Vierge.
I århundraden ha bränningarna tumlat kring denna skrofliga, fantastiskt formade klippa, utan att kunna rubba den, och folket, som bor bakom i den trefna, på bergshöjderna uppkrupna staden, sofver lugnt, ty det vet, att så länge den heliga jungfrun vakar där öfverst på klippan, stadens bålverk mot denna sida af oceanen, skall hon hålla stånd mot naturens starkaste våld.
Det är därför man med sådant lugn hör stormarnas och bränningarnas vilda sång i det lyckliga Biarritz, HJALMAR T NATHORST.
V Å STORMÄN på det praktiska arbe- tets område ha de senaste dagarne skör- dat: Hjalmar Nathorst gick först hädan, strax efter följde Jean Bolinder.
Bägge hade nått en hög ålder efter en rik lifsgärning.
F. d. professorn och föreståndaren för Al- narps landtbruksinstitut Hjalmar Otto Nathorst afled den 7 dennes i Lund, 77-Va år gammal.
Professor Nathorst har utvecklat en mycket betydande verksamhet i syfte att föra vår landt- hushållning framåt.
Och det är icke blott som landtbrukslärare och som flitig författare, utan äfven genom mångfaldiga initiativ, råd och rekommendationer i fråga om privata landt- JEAN B O L I N D E R.
hushållningsföretag, som han anvisat för vårt jordbruk in på nya banor.
vägen Han var också ovanligt väl utrustad för denna sin lifsgärning.
Hans far, J.
T. Nat- horst, var sekreterare i- landtbruksakademien under tjugu år och räknades som en af de främste banbrytarne för en ny riktning.
Och den nu aflidne hade därjämte haft till lärare Edvard Nonnen, det rationella landtbrukets grundläggare i Sverige.
Hjalmar Nathorsts lärareverksamhet börja- des vid Väderbrunns landtbraksskola i Söder- manland, fortsattes vid Dagsholm på Dal, och från 1861 till 1886 var han föreståndare för Alnarps landtbruksinstitut.
Han var fader till arktikern professorn A. '
G. Nathorst — porträtterad i Idun n:r 14 — hvilken nu planerar expeditionen för Andrées efterforskande.
En ännu högre ålder, 86 år, hade grund- läggaren af de nu världsbekanta Bolinderska verkstäderna, ingeniör Jean Bolinder, uppnått, då han den 9 dennes gick hädan.
Till- sammans m e d sin för sju år sedan aflidne yngre broder, Carl Gerhard, anlade han år 1845 den affär, som sedan skulle få en så ingripande betydelse för hela vårt industriella lif.
Jean Bolinder räknas särskildt till för- tjänst, att han hos oss åstadkom väckelsen till träbearbetning med maskiner och sålunda kan anses ha gifvit upphof till hela vår nu så storartade mekaniska snickeriindustri.
Fler- talet af våra stora norrländska sågverk äro också — hvad maskinerna angår — utgångna från » Bolinders », och Bolinders spisar — ja, dem känner hvarje svensk husmoder!
Jean Bolinder deltog mycket flitigt i Stock- holms kommuns angelägenheter och var med- lem af stadsfullmäktige samt flere dess af- delningar ännu mot slutet af 80-talet.
Han var dessutom ledamot af Vetenskaps- och L a n t - bruksakademierna samt af styrelsen för Tek- niska högskolan.
E. Bergman foto.
SVEASALEN FÖRE BRANDEN.
— 5 IDUN — 1899.
E TT Å E ELDSVÅDORNAS tycks 1899 vilja blifva, och nu ha vi senast att notera den förhärjande stora brand, som natten till söndagen den 5 den- nes lade två af vår huf- vudstads förnämsta och mest kända förlustelseeta- blissement, Sveasalen och Sveateatern, i aska.
Vi bifoga bilderna af Svea- salen, sådan den i all sin färgrika mohriska prakt — nu ett minne blott — tedde sig före katastrofen; af byggnadens fasad åt Smålandsgatan, återgifven för vår räkning i dess is- pansarskrud på middagen efter branden, i samma ögonblick som kronprin- sen-regenten aflade ett be- sök på brandstället; slutli- gen en liten detaljbild bland Sveasalens spillror.
QTATSKUPPSFÖRSÖ- P K E T I PARIS på.pre- sidenten Faures begraf- ningsdag är redan tillräck- ligt skildradt i vår dags- press.
Efter en pariser- tidning återgifva vi emel- lertid den lifliga scen, då skalden och deputeraden Dérouléde fattade genera ' Rogets häst i tyglarne un- der energiska, men fåfän- ga försök att förmå ho- nom föra sina trupper mot Elyséepalatset.
Strax bak- om honom synes bilden af deputeraden Habert, hans trogne kompanjon vid det tragikomiska upp- trädet.
De bägge &gt;hjäl- tarne » af vakta nu i f ängs- ligt förvar följderna af sitt tilltag.
R. Ekroth folo.
BLAND SVEASALENS RUINER.
landet, eftersom en ung dam skämtsamt och hjärtligt välkomnade dem.
Då hon lämnat dem ensamma för ett ögon- blick, sade den yngre af de två: » Hvad hon är treflig, Georg!
Vet du, i dag tänker jag göra slag i saken. » Den andre satt tyst en stund.
Så sade han: » Käre Gustaf, för mig, såsom din bror, är din lycka också min.