Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Smaken var något sötaktig.
På grund af de under öfverresan anstälda lodningarna m. fl. iakttagelser har löjtnant
Bove upprättat det å följande sida återgifna diagram, af hvilket man ser, huru grundt det sund är, som i nordligaste delen af Stilla oceanen skiljer den gamla verlden från den nya.
En höjning mindre än den, som sedan glacialtiden egt rum vid Uddevallas bekanta Kapellbackar, skulle tydligen vara tillräcklig att med en bred bro förena de båda verldsdelarne med hvarandra, och en motsvarande sänkning har varit nog för att åtskilja dem, om de, såsom sannolikt är, en gång varit sammanhängande.
Diagrammet visar för öfrigt, att den djupaste rännan träffas helt nära Tschuktsch-halföns kust, och att denna ränna Diagram, utvisande vattnets temperatur och djup i Beringhafvet mellan Port Clarence och Senjavin-sund.
innehåller en kall vattenmassa, hvilken genom en vall skiljes från det varmare vattenområdet på amerikanska sidan.
Om man granskar en karta öfver Sibirien, så skall man, såsom jag redan förut antydt, finna, att dess kuster på de flesta ställen framlöpa jemnt, och att de således hvarken såsom Norges vestkust äro sönderflikade i djupa, af höga berg omgifna fjordar, eller såsom större delen af Skandinaviens och Finlands kuster skyddas af någon skärgård.
Det enda undantaget från denna regel bilda vissa delar af Tschuktsch-halfön, i synnerhet dess sydöstra del.
Flere mindre fjordar skära här in i den af lagrade granitiska bergarter bestående kusten, och utanför dessa bilda två större och åtskilliga mindre klippöar en skärgård, skild från fastlandet genom det djupa Senjavin-sundet.
Önskan att bereda naturforskarne tillfälle att ännu en gång från en säker hamn fortsätta sina undersökningar om Tschuktschhalföns naturförhållanden och min egen åstundan att närmare studera en af de få delar af Sibiriens kust, hvilka enligt all sannolikhet fordom varit betäckta af inlandsis, förmådde mig att välja detta ställe till Vegas andra ankarplats på asiatiska sidan söder om Beringssund.
Ankaret fäldes här den 28 juli på förmiddagen, men ej, såsom först var ämnadt, i Glasenapp-hamnen, emedan denna ännu var upptagen af obruten is, utan i mynningen af den nordligaste bland fjordarna, Konyam-bay.
Före oss har denna del af Tschuktsch-halfön blifvit besökt af korvetten Senjavin, förd af kaptenen, sedermera amiral Fr.
Lütke, och af en engelsk Franklin-expedition om bord på Plover, förd af kapten Moore.
Lütke uppehöll sig här några dagar i augusti 1828 med sina följeslagare naturforskarne Mertens, Postels och Kittlitz, hvarvid hamnen kartlades och åtskilliga naturvetenskapliga och etnografiska iakttagelser gjordes.
Moore öfvervintrade på detta ställe 1848–49.
Jag har förut anfört, att vi hafva hans följeslagare, löjtnant W. H.
Hooper, att tacka för synnerligen värderika upplysningar om de folkstammar, som bo i granskapet.
Trakten tyckes då hafva varit uppehållsort för en temligen talrik befolkning.
Nu bodde vid den bugt, der vi kastade ankar, endast tre rentschuktschfamiljer, och de kringliggande öarna måtte för tillfället varit obebodda eller ock torde Vegas ankomst ej hafva blifvit bemärkt, ty inga infödingar kommo om bord till oss, hvilket eljest sannolikt varit fallet.
Stranden vid sydöstra delen af Konyam-bay, den bugt i hvilken Vega nu under ett par dagar låg för ankar, bildas af en temligen öde myr, å hvilken en mängd tranor häckade.
Innanför denna resa sig åtskilliga bergstoppar till en höjd af nära 600 meter.
Zoologens och botanistens skördar på denna strand blefvo mycket torftiga, men på bugtens norra sida, dit utflygter gjordes med ångslupen, träffades gräsrika sluttningar, med temligen höga busksnår och en stor mångfald af blommor, hvilka riktade dr Kjellmans samling af högre växter från Asiens nordkust med omkring 70 arter.
Här träffades äfven de första landmollusker (Succinea, Limax, Helix, Pupa m. fl.) på Tschuktsch-halfön96.
Vi besökte äfven ren-tschuktschfamiljernas bostäder.
De voro snarlika de tschuktschiska tält vi förut sett, och invånarnes lefnadssätt skilde sig föga från de kust-tschuktschers, med hvilka vi tillbragt vintern.
De voro äfven klädda på samma sätt, om jag undantager, att männen buro en mängd små bjellror i bältet.
Antalet renar, som de tre familjerna egde, var enligt en räkning, som jag företog, då hjorden vid middagstiden under varmt solsken med synbart välbehag slagit sig ned på ett i granskapet af tälten befintligt snöfält, endast omkring 400, således betydligt mindre än hvad som behöfves att föda trenne lappfamiljer.
I stället hafva tschuktscherna rikligare tillgång på fisk och framför allt bättre jagt än lapparne; de dricka ej heller något kaffe och insamla sjelfva en del af sin föda ur växtriket.
Infödingarne bemötte oss mycket vänligt och erbjödo sig att åt oss sälja eller rättare bortbyta tre renar, hvilken handel dock, till följd af vår hastiga bortresa, ej kunde komma till stånd.
Konyam-bay.
Bergen i omgifningen af Konyam-bay voro höga och söndersplittrade i skarpa spetsar med djupa, ännu delvis snöfylda dalgångar.
Inga isbräer tyckas för närvarande finnas derstädes.
Sannolikt hafva dock de här befintliga fjordarne och sunden, liksom S:t Lawrence-bay, Koljutschin-bay och förmodligen äfven alla andra djupare vikar på Tschuktsch-halföns kust, blifvit utgräfda af forntida glacierer.
Ovisst torde dock vara, om en verklig inlandsis betäckt hela landet; säkert är, att istäcket icke sträckt sig öfver Sibiriens slättbygd, der någon isperiod i skandinavisk mening bevisligen aldrig existerat, och der landets beskaffenhet allt från juratiden till nutiden visserligen varit underkastad åtskilliga förändringar, men ingen af de genomgripande jordrevolutioner, hvilka geologerna fordom älskade att med så bjerta färger skildra.
Åtminstone tyckes flodriktningen sedan dess hafva varit oförändrad.
Kanske till och med skilnaden mellan det Sibirien, der Tschikanowskis ginkoskogar växte och mammuten kringströfvade, samt det, der man nu på ringa djup under jordytan träffar ständigt frusen jord, endast berott derpå, att isotermerna sänkt sig obetydligt mot eqvatorn.
Konyam-bays omgifningar bestå af kristalliniska bergarter; nederst glimmerfattig granit och glimmerskiffer och derpå grå kolsyrad kalk utan försteningar, samt slutligen talkskiffer, porfyrer och qvartsiter.
På bergstopparna får graniten ett skrofligt trachyt-artadt utseende, men öfvergår icke till verklig trachyt.
Redan här är man dock i granskapet af Kamtschatkas vulkanhärdar, hvilket t. ex. bevisas af den heta källa, som upptäcktes af Hooper ej långt från kusten under en slädfärd mot Beringssund.
Midt under den stränga kölden i februari hade dess vatten en temperatur af +69° C.
Varma vattenångor och yrsnö i förening hade öfver källan bildat ett högt, bländande hvitt hvalf af glacerade och med iskristaller öfverdragna snömassor.
Sjelfva tschuktscherna tyckas hafva funnit motsatsen påfallande mellan det heta källsprånget från jordens inre och kölden, snön och isen på jordytan.
De offrade blåa glasperlor åt källan och visade Hooper såsom något märkvärdigt, att man kunde koka fisk deri, fastän källvattnets mineralhalt gaf åt den kokta fisken en bitter, obehaglig smak97.
Det inre af Konyam-bay var vid vår dervaro ännu täckt af ett obrutet istäcke.
Detta lossnade den 30 juli efter middagen och hade nära nog, så upplöst och genomfrätt isen än var, plötsligen afslutat Vegas färd genom att pressa henne mot land.
Lyckligtvis märktes faran i tid.
Ånga ficks upp, ankaret lättades, och fartyget flyttades till den isfria delen af fjorden.
Då med anledning af detta tillbud åtskilliga kubikfot kol måste användas för maskinens uppeldning, då vårt hittills så rikliga kolförråd numera behöfde skonas, och då jag slutligen fortfarande manades framåt af fruktan, att ett för långt dröjsmål med afsändande af underrättelser till hemlandet lätt kunde förorsaka ej allenast mycken oro, utan äfven dryga penningeutgifter, föredrog jag att genast segla vidare framför att anlöpa en närbelägen säkrare hamn, från hvilken de vetenskapliga arbetena kunnat fortsättas.
Kursen stäldes nu mot nordvestra udden af S:t Lawrence-ön.
Ett stycke utanför Senjavin-sundet sågo vi drifis för sista gången.
Öfver hufvud är den ismängd, som genom Beringssund drifver ned i Stilla oceanen icke synnerligen betydlig, och största delen af den is, som man om sommaren möter på asiatiska sidan af Beringhafvet, är tydligen bildad i fjordar och vikar längs kusterna.
Söder om
Beringssund såg jag derför ej ett enda isberg och ej heller några större glacier-isblock, utan endast jemna, mycket sönderfrätta fält af bay-is.
Ankaret fäldes den 31 juli på e. m. i en öppen bugt på nordvestra sidan af S:t Lawrence-ön.
Denna, som af infödingarne kallas Enguä, är den största ön mellan Aleuterna och Beringssund.
Den ligger närmare Asien än Amerika, men anses tillhöra den senare verldsdelen, hvarför den samtidigt med Alaska-territoriet af Ryssland afträddes till Förenta Staterna.
Ön är bebodd af några få eskimåfamiljer, hvilka stå i handelsförbindelse med sina tschuktschiska grannar på ryska sidan och derför upptagit en del ord ur deras språk.
Deras drägt är äfven lik tschuktschernas, med undantag deraf att de, i brist på renskinn, begagna päskar af fogel- och murmeldjurskinn.
Liksom tschuktscherna och eskimåerna vid Port Clarence använda de regnrockar af hopsydda sältarmar.
Dessa plagg äro på S:t Lawrence-ön mycket utsirade, hufvudsakligast med fjädertofsar af de sjöfoglar, som i tallösa skaror häcka på ön.
Det tyckes till och med, som om tarmkläder här skulle förfärdigas för försäljning till andra folkslag; eljest torde man hafva svårt att förklara, huru Kotzebues matroser kunde inom en halftimme från en enda tältplats tillbyta sig 200 dylika rockar.
Vid vårt besök gingo alla infödingarne barhufvade, männen med sitt svarta tagellika hår klippt intill roten, med undantag af den vanliga smala kransen rundt om hufvudet vid hårfästet.
Qvinnorna buro perlprydda hårflätor och voro starkt tatuerade, enligt delvis ganska invecklade mönster, såsom synes af nedanstående figurer.
Liksom barnen gingo de merendels barfotade och med nakna ben.
De voro välväxta, och mången såg ej illa ut, men alla voro obarmhertiga tiggerskor, hvilka formligen förföljde våra naturforskare under deras ströftåg i land.
Sommartälten voro oregelbundna, men temligen snygga och ljusa skjul af tarmskinn, uppspändt öfver ett resvirke af drifved och hvalben.
Vinterbostäderna voro nu öfvergifna.
De tycktes bestå af jordhålor, som upptill, på en fyrkantig öppning när, voro täckta med drifved och torf.
Om vintern var förmodligen ett sälskinnstält spändt Tatueringsmönster från S:t Lawrence-ön. 1, 2. Ansigtstatueringar. 3.
Armtatuering.
Efter teckningar af A.
öfver denna öppning, men detta var för tillfället nedtaget, förmodligen för att låta sommarvärmen nedtränga i hålan och bortsmälta den is, som om vintern hopat sig på dess väggar.
Vid flere tält funnos stora underkäkben af hval nedslagna i jorden.
De voro upptill genomborrade, och jag antar, att vintertältet i brist på annat virke var uppspändt öfver dem.
Massor af hvalben lågo uppkastade längs stranden, tydligen härstammande från samma hvalarter, som vi insamlat på stranddynerna vid Pitlekaj.
I granskapet af tälten funnos ock grafvar.
Liken hade obrända blifvit nedlagda i någon klyfta bland de af frosten söndersplittrade och ofta till ofantliga stenrös förvandlade klipporna.
Tatuerad qvinna från S:t Lawrence-ön.
De hade sedan blifvit täckta med sten, och skallar af björn och säl samt hvalben hade blifvit offrade eller kringströdda vid grafven.
Emedan en skara infödingar alltid följde med oss under våra landutflygter, kunde vi ej närmare undersöka dessa grafvar eller från dem tillvarataga några kranier.
Nordost om ankarplatsen bildades stranden af låga berg, hvilka stupade med en brant sluttning mot hafvet.
Från bergen framsköto här och der ruinlika klippbildningar, liknande dem vi sett vid nordkusten af Tschuktsch-landet.
Men bergarten utgjordes här af samma slags granit, som bildade de understa lagren vid Konyam-bay.
Det var nedanför dessa bergsluttningar, som infödingarne företrädesvis uppfört sina bostäder.
Sydvest om ankarplatsen vidtog en mycket stor slätt, hvilken längre inåt ön var sumpig, men längs kusten bildade en hård, jemn, ytterst blomrik gräsvall.
Här prålade den stora solroslika Arnica Pseudo-Arnica och en annan Senecio-art (S. frigidus); tätt tufvad, blomrik Oxytropis nigrescens, här ej förkrympt som i Tschuktschlandet; flere Pedicularis-arter i sitt fullaste flor (P. sudetica, P.
Langsdorffii, P. Oederi och P. capitata); den ståtliga snö-aurikeln (Primula nivalis) och den täcka Primula borealis.
Såsom karakteristiska för vegetationen på stället må vidare nämnas flere ranunkler, en sippa (Anemone narcissiflora), en art stormhatt med visserligen få, men så mycket större blommor, stora, med blommor öfversållade tufvor af Silene acaulis och Alsine macrocarpa, flere Saxifragor, tvenne Claytonior, den i tschuktsch-befolkningens hushållning som matväxt vigtiga Cl. acutifolia och den späda Cl. sarmentosa med sina fina, svagt rosa-färgade blommor och slutligen, der marken var stenbunden, långa, men ännu blomlösa, föga gröna refvor af vårt hemlands älsklingsväxt
Linnæa borealis.
Dr Kjellman gjorde alltså en rik skörd af högre växter, och äfven en vacker samling af land- och hafsdjur, lafvar och alger hopbragtes här.
Marken bestod af sand, uti hvilken lågo stora, hvad vi i Sverige skulle kalla erratiska granitblock.
De tycktes dock ej vara hitförda med is, utan ligga »in situ»; troligen hafva de jemte sanden uppkommit genom klippornas söndergrusning.
I hafvet funno vi ej få alger och en verklig, om ock artfattig strand-evertebrat-fauna, något som helt och hållet saknas i de egentliga polarhafven.
Medan jag framgick längs kusten, fick jag se fem temligen stora enfärgadt gråbruna sälar sola sig på stenar ett stycke från land.
De tillhörde en form, som jag ej sett i polarhafven.
Då ingen båt fans till hands, förbjöd jag emellertid, ehuru sälarne voro inom skotthåll, den fångstman, som åtföljde mig, att på dem pröfva sin skjutskicklighet.
Kanske var det honor af Histriophoca fasciata, hvars vackert tecknade skinn (af handjur) jag förut sett och beskrifvit från S:t Lawrence bay.
Infödingarne hade ett fåtal hundar men ej några renar, hvilka dock borde kunna föda sig på ön i tusental.
Inga kajaker begagnades, men väl stora bajdarer af samma byggnadssätt som tchuktschernas.
S:t Lawrence-ön upptäcktes under Berings första resa, men den förste, som kom i beröring med infödingarne var Otto von Kotzebue98 (den 27 juni 1816 och den 20 juli 1817).
Invånarne hade då ännu icke sett några europeer och mottogo främlingarne med en vänlighet, som utsatte Kotzebue för svåra lidanden.
Härom berättar han följande:
»Så länge naturforskarne kringströfvade i bergen, underhöll jag mig med mina nya bekanta, hvilka, då de erforo, att jag var befälhafvaren, inbjödo mig i sina tält.
Här utbreddes ett smutsigt skinn på golfvet, hvarå jag måste sätta mig, och derefter framträdde den ena efter den andra, omfamnade mig, ref sin näsa starkt mot min och slutade sina smekningar dermed, att han spottade i sina händer och derpå strök mig några gånger öfver ansigtet.
Oaktadt dessa vänskapsbetygelser behagade mig ganska litet, fördrog jag allt tåligt; det enda jag gjorde för att något hejda deras smekningar var att utdela tobaksblad.
Dessa mottogo infödingarne visserligen med mycken glädje, men de ville strax å nyo börja med vänskapsbetygelserna.
Nu grep jag hastigt till knifvar, saxar, perlor, och i det jag utdelade något deraf, lyckades jag afböja ett nytt anfall.
Men ett ännu större lidande väntade mig, då de, för att äfven kroppsligt vederqvicka mig, framburo ett trätråg med hvalspäck.
Så äcklig denna föda än är för europeiska magar, grep jag dock tappert an med anrättningen.
Detta jemte några nya skänker, som utdelades, tryckte inseglet på det vänskapliga förhållandet oss emellan.
Efter måltiden föranstaltade värden dans och sång, som ackompagnerades med en liten tamburin99.»
Kotzebue två dagar derefter seglade förbi öns norra udde, mötte han tre bajdarer.
I en af dem uppstod en man, höll upp en liten hund och genomborrade den med sin knif, såsom v.
Kotzebue trodde, till offer åt främlingarne100.
Sedan 1817 hafva åtskilliga forskningsexpeditioner landstigit på S:t Lawrence-ön, men alltid endast för några timmar.
Det är ock förenadt med stor fara att länge uppehålla sig här med fartyg.
Man känner nämligen ingen hamn på den stora, af öppet haf omgifna öns kuster.
Till följd af den svåra sjögången, som, då det kringliggande hafvet är isfritt, nästan ständigt råder härstädes, är det svårt att landa vid ön med en båt, och det på den öppna redden förankrade fartyget är ständigt utsatt för att af en hastigt påkommande storm blifva kastadt mot strandklipporna.
I fullaste mått gälde de anförda olägenheterna för Vegas ankarplats, och kapten Palander var med anledning häraf angelägen att så fort som möjligt lemna stället.
Redan den 2 augusti kl. 3 e. m. fortsatte vi derför vår färd.
Kursen stäldes i början mot ön Karaginsk vid Kamtschatkas ostkust, der det var min afsigt att dröja under några dagar för att få tillfälle till en jemförelse mellan mellersta Kamtschatkas och Tschuktsch-halföns naturförhållanden.
Men då ogynsamma vindar längre än jag beräknat fördröjde öfverresan, uppgaf jag, ehuru ogerna, planen att landstiga derstädes.
Kommendörs-öarna blefvo i stället expeditionens närmaste mål.
Här fälde Vega ankar den 14 augusti om aftonen i en temligen dålig, mot vester, nordvest och söder alldeles öppen hamn, belägen på vestra sidan af Beringön, mellan hufvudön och en utanför liggande holme.
– Öns upptäckt af Bering. – Berings död.
– Steller.
– Insamling af Rhytina-ben.
– Ön Toporkoff. – Alexander Dubowski. – Resa till Jokohama. – Åskslag.
Beringön är belägen mellan 54° 40′ och 55° 25′ n. br. samt 165° 40′ och 166° 40′ ostl. längd från Greenwich.
Den är den vestligaste och närmast Kamtschatka belägna ön i den långa, på vulkanisk väg bildade ökedja, som mellan 51° och 56° n. br. i söder begränsar Beringhafvet.
Jemte den närbelägna
Kopparön samt några kringliggande holmar och klippor bildar den en egen, från de egentliga Aleutiska öarna skild ögrupp, benämnd efter den här omkomne store sjöfararens befälsgrad, Kommendörs- eller Kommandirski-öarna.
Dessa räknas ej till Amerika utan till Asien och tillhöra Ryssland.
Detta oaktadt har det amerikanska Alaska-kompaniet förvärfvat jagträtten derstädes101 och underhåller på hufvudöarna tvenne ej obetydliga handelsstationer, som förse de till ett antal af några hundra personer uppgående invånarne med lifsmedel och manufakturalster, hvaremot bolaget af dem i stället uppköper pelsvaror, hufvudsakligast skinn af en öronsäl (sjökatten eller sjöbjörnen),
Kolonien på Beringön.
hvaraf 20,000 till 50,000102 stycken årligen dödas i trakten.
För att öfvervaka ryska statens rätt och uppehålla ordning äro äfven några ryska myndigheter bosatta på Beringön.
Ett halft dussin ändamålsenliga trähus äro här uppförda till bostäder för ryska kronans och det amerikanska kompaniets betjening, till magasin, handelsbodar m. m.
Infödingarne bo dels i ganska rymliga och invändigtKolonien på Kopparön.
ej otrefliga torfhus, dels i små trähus, hvilka bolaget småningom söker införa i stället för de förra genom att årligen införskrifva och bortskänka några träbyggnader till de mest förtjenta af befolkningen.
Hvar familj har sitt eget hus.
Äfven finnes en kyrka för grekisk-katolsk gudstjenst och ett rymligt skolhus.
Det senare är afsedt för aleuternas barn.
Skolan var beklagligen vid vårt besök stängd, men att döma af de skrifböcker, som lågo framme i skolrummet, är undervisningen här ej att förakta.
Åtminstone utmärkte sig skrifprofven genom renlighet och en utmärkt jemn och vacker stil.
Vid »kolonien» äro husen samlade på ett ställe till en by, belägen nära hafsstranden på lämpligt afstånd från fångstplatsen, i en om sommaren ganska grönskande, men skoglös och af skoglösa, afrundade bergshöjder omgifven dal.
Från hafvet tager sig byn ut ungefär som ett mindre nordiskt fiskläge.
Några spridda hus finnas dessutom här och der på andra delar af ön, t. ex. på dess nordöstra sida, der potatisodling i obetydlig skala lär ega rum, vid fångstplatsen på norra sidan, der ett par stora pelslador och en mängd endast under slagttiden begagnade, ytterst små jordkulor äro anlagda.
Så väl i geografiskt som i naturhistoriskt hänseende är Beringön en af de märkvärdigaste öar i norra delen af Stilla hafvet.
Det var här som Bering efter sin sista olyckliga sjöfärd i det haf, som nu bär hans namn, slutade sin långa upptäckarebana.
Han öfverlefdes dock af många bland sina följeslagare, bland dem af läkaren och naturforskaren Steller, som lemnat en med sällan öfverträffadt mästerskap utförd skildring af naturförhållandena och djurlifvet på den förut af menniskor aldrig besökta ön, der han ofrivilligt tillbragte tiden från medlet af november 1741 till slutet af augusti 1742.103
Infödingar på Beringön.
Det var önskan att för våra museer förvärfva hudar eller skelett af de många här förekommande märkvärdiga däggdjuren, äfvensom att jemföra öns nuvarande beskaffenhet, sedan hon under snart halftannat århundrade varit skoningslöst utsatt för menniskornas jagt- och roflust, med Stellers lifliga och målande beskrifning, som föranledde mig att intaga ett besök på ön i expeditionens reseplan.
De underrättelser jag på Beringön erhöll ur amerikanska tidningar om den oro, som vår öfvervintring väckt i Europa, föranledde mig visserligen att göra vår vistelse derstädes kortare, än jag till en början afsett.
Vår skörd af samlingar och iakttagelser blef i alla fall öfver måttan riklig.
Men innan jag går att redogöra för vårt eget uppehåll på ön, måste jag nämna några ord om dess upptäckt och den första öfvervintringen derstädes, hvilken har ett alldeles särskildt intresse derigenom, att ön aldrig förut varit beträdd af menniskofot.
Det rika djurlif, som då träffades derstädes, lemnar oss derför en af de ytterst få bilder vi ega af djurverlden, sådan den gestaltade sig, innan menniskan, skapelsens herre, uppträdde.
Sedan Berings fartyg till följd af den skörbjuggsepidemi, som spridt sig till nästan alla man om bord, en längre tid drifvit alldeles redlöst omkring i Beringhafvet, utan att något bestick fördes, och slutligen utan segel och rorsman bokstafligen vind för våg, fick man den 15/4 nov. 1741 i sigte ett land, utanför hvars kust ankaret fäldes den följande dagen kl. 5 e. m.
En timme derefter sprang emellertid ankartåget, och en ofantlig svallvåg kastade fartyget mot strandens klippor.
Allt tycktes redan vara förloradt.
Men i stället för att af nya svallvågor slungas mot land, kom fartyget oförmodadt in i en klippomgifven, 4½ famnar djup bassin med fullkomligt stilla vatten, hvilken endast genom ett enda smalt inlopp stod i förening med hafvet.
Om det redlösa fartyget ej drifvit just till detta ställe, hade det ovilkorligen blifvit krossadt, och alla man omkommit.
Endast med stor möda förmådde det sjuka manskapet sätta ut en båt, med hvilken löjtnant Waxel och Steller gingo i land.
De funno landet obebodt, skoglöst och föga inbjudande.
Men en bäck med friskt, klart vatten sorlade ännu ofrusen fram utför bergssidorna, och i sandkullarne vid kusten funnos åtskilliga djupa gropar, som, ytterligare utrymda och täckta med segel, kunde förvandlas till bostäder.
Det manskap, som ännu kunde stå på sina ben, tog i hop med detta arbete.
Den 19/8 nov. kunde de sjuka flyttas i land, men, såsom ofta inträffar, dogo många, då de bragtes ur kajutan ut i friska luften, andra under det de fördes från fartyget eller strax efter det de kommit i land.
Samtliga, hos hvilka skörbjuggen tagit så öfverhand, att de redan om bord på fartyget varit sängliggande, omkommo.
De öfverlefvande egde knappast tid och krafter att begrafva de döda och hade svårt att skydda liken för de hungriga räfvar, som vimlade på den obebodda ön och som ännu ej lärt sig att frukta för menniskan.
Den 20/9 nov. fördes Bering i land; han var redan då mycket medtagen och missmodig samt kunde ej förmås att taga rörelse.
Han dog den 19/8 december.
Vitus Bering var dansk till börden och hade redan som ung gjort resor till Ost- och Vestindien.
År 1707 blef han antagen till officer vid den ryska örlogsflottan och deltog såsom sådan de följande åren i alla denna flottas krigsföretag mot Sverige.