Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Tvänne arbetshem hafva sålunda under ti- dens lopp kommit till stånd, ett för gossar på Rickomberga invid Upsala och ett för flic- kor här i Stockholm; det förra en liten landt- gård, där gossarne deltaga i jordbruket, träd- gårdsskötseln och hvad öfrigt som kan före- komma, det senare ett litet envåningshus med planterad gård, Norrtullsgatan 14,för närvarande gifvande skydd åt sju flickor.
Det är till detta lilla hem, såsom dess föreståndarinna, friherrinnan Bappe sedan förra året dragit sig tillbaka efter att i 12 år hafva arbetat i själfva skolans tjänst, ett värf som nu hvilar i andra kärleksfulla händer.
» Jag trifs icke utan mina idioter, » sade hon, då man förvånade sig öfver, att hon icke hellre valde lugnet af fullkomligt privatlif, och den som vet, hvilken glädje trots allt tungt arbete och alla svårigheter ligger i denna verksamhet, den förstår henne, förstår, att det tacksamhe- tens och tillgifvenhetens solsken, som strålar ur dessa förr så slöa och medvetslösa blickar, kastar ett ljus öfver lifvet, som värmer och manar till fortsatt arbete, så länge krafterna vara.
Bik var Thorborg Bappe, då hon lefde sitt lyckliga sorgfria barndoms- och ungdomslif — rik då hon vid en älskad makes sida väl ofta fick kämpa sig fram genom svårigheter och be- kymmer, men hade i utbyte allt det ljufvaste och bästa jorden kan skänka en kvinna — kanske har hennes lif dock varit rikast, sedan hon fick offra det i tjänsten för dessa armaste bland människors barn!
£ K.
Moderssorg.
S A B B A T S H V I L A.
AF A V E.
Q) n moder jag såg i smärta sänkt, i sorg, som kommit sä o förtänkt.
Jag glömmer ej blicken, hur skum den Dar, när hon på min fråga gaf gråtfullt svar.
Den blicken han var dock så glad en gång som ungmöns jodlande sommarsång.
Hur kom då din sorg, o moder, säg, hur kom du på sådan en tårarnes väg?
— — Jag hade en son — han var mig så kår!
Nu borta, borta den sonen är!
Till skam och nesa han förts — o Gud, hur kunde han glömma så dina bud?
I fångelset sonar nu gärningen sin, ack, sonen, kåraste sonen min !.
Jag vet det, jag vet, hur han glömde Gud: jag vet, hur han glömde heliga bud.
Jag vet, hur han glömde sin moders bön, jag vet, hur han kärlek gaf sorg till lön.
Han började dränka i giftig flod, sin vilja, sin tro, sin själ så, god.
Så domnade samvetet, kraften bröts, så ljusaste framtid i mörker slöts.
Och nu är han borta, sonen min — i fängelset sonar han gärningen sin ...
* * * O, moders sorg, tion är tung och svår, och bitter är gäckad kärleks tår.
Ack, gå ej den vägen, som mynnar ut i sorg för din mor, för dig själf till slut!
Ack, glöm.
ej manande modersbön, gif offrande kår lek ej sorg till lön!
Erik M Ä N i Modin KVARTALSDRENUMERANTBR påminnas att nu ofördröjligen förnya prenumerationen, på det ait intet afbrott i tidningens ordentliga expedi- tion må behöfva äga rum.
Sent ankommande prenu- meranter löpa risk att gå miste om ett eller annat af de första numren i det nya kvartalet, alldenstund upp- lagans storlek bestämmes efter antalet abonnenter, som teoknat sig vid utgången af näst föregående kvartal.
J^fc-ur vanligt är det ej nu for tiden att 4 I höra öfveransträngning angifvas som or- QJr sak till nervositet, sinnessjukdomar och mångfaldiga kroppsliga lidanden!
Och lika vanligt är det att erfara, hurusom en stor del af dessa af öfveransträngning lidande människor rent af förbise det faktum, att de genom öfverträdelse af ett af mänsklighetens grundlagsbud själfva ådragit sig det onda, hvaraf de lida.
Sex dagar skall du arbeta, på den sjunde skall du hvila!
Det är icke till den del af Iduns läsare, som uppfattat den djupaste betydelsen af en tidsindelning, hvilken ej, såsom förhållandet är med månader och år, härleder sig från naturen, som dessa rader skrifvas, ty för denna läskrest är den sjunde dagen helig och en välsignelserik gåfva, utan skall här blott ta- las från allmän mänsklig synpunkt om ett af de bästa medlen för att undgå öfveran- strängning.
Du skall hvila på söndagen!
Helt visst måste det från början ha varit en eller flere lättjefulla dagdrifvare af båda könen, som bland kristna folk fallit på det orådet att bryta mot ett lagbud, som så tyd- ligt innebär den högsta vishet och den öm- maste omvårdnad om mänskligheten som just det budet om en regelbundet återkommande hvilodag, ty det är ett kännetecknande drag för alla lättingar, att de blott i otid fattas af en hastigt uppblossande arbetsifver.
» Arbetsamhet är en stor dygd, » sa ' den lata gumman, tog fram spinnrocken julafton för att spinna garn till att laga strumpor med under helgen. » Detta är folkhumorns kortfattade beskrifning på detta slags män- niskor.
De giriga ha troligeD varit de, som där- näst trampat skaparens lagbud och kärleks- gåfva under fötterna.
D e ha adderat ihop söndagarne, räknat ut på öret, hur mycket de förlorade på hvilodagen; hur mycket guld de kunde vinna, om söndagen förvandlades till en arbetsdag, och så — » Jag tackar Gud, att jag icke är en syn- dare, en girig! » tänkte den nöjeslystna kvin- nan samt den unge rumlaren, och de gjorde hvilodagen till en ansträngande förlustelsedag, och i deras spår kom spekulationen i alla gestalter, tills vi nu kunna anse söndagen för den tyngsta arbetsdag för tusentals män- niskor, för en ödeläggeisens dag för ännu större skaror samt för den bullersammaste för alla stadsbor.
För den, som blifvit van att hålla sjunde dagen som hvilodag, kännes det hela veckan som en afmattning i kropps- och själskraf- ter, när denna dags ro, frid och hvila blif- vit oss beröfvade, vore det ock endast genom något s. k. oskyldigt » tidsfördrif ».
T y den, som förstår uppskatta den välsignelse — om också blott i lekamligt afseende — som denna hvila innebär, den önskar snarare förlänga än fördrifva hvilodagen.
Och hur måtte det icke kännas ohyggligt för de otaligt många, som börja en mer eller mindre kropps- och själsansträngande arbets- vecka efter en söndag, tillbringad på kalas eller under många timmars dans af det mo- derna slag, som för åskådarens fantasi fram- trollar bilden af en trupp elefanter, jagande i vild skräck genom snåren i en urskog.
Eller hur månde värdshuskunden, den fi- nare som simplare, känna det på måndags- morgonen?
Ordet » frimåndag » ger oss en inblick i frågan, och lifvet lär oss, att många andra » geseller » än de, som tillhöra verkstäderna, hålla frimåndag, om det än sker inom fyra väggar.
En så allmän och inrotad osed som den att missbruka hvilodagen afskaffas ej genom borgerliga lagstadganden och, jag vågar tro det, icke någonstädes genom att maskera för- ströelse- och nöjeslusten genom kaffe- och te- fester med prädikobihang; ty äfven sådana sammankomster blifva, när de upptaga mest hela dagen och ett stycke af natten, förslö- ande för både kropp och själ.
Där hvarest sabbatens djupaste, kraftigaste betydelse för människolifvet är okänd, där måste tanken först riktas på det naturliga botemedel mot följderna af öfveransträngning, som vi äga i hvilodagen.
Det är icke nog med, att vår lagstiftning nu dragit omsorg, för att vissa klasser af tjänstemän och be- tjäning få söndagsfrihet, här måste göras ännu mera än så; här måste man hos alla klasser, alla stånd, hos den kristne som hos våra hedningar, hos den för all religion likgiltige som hos den stränge ensidige ifraren söka väcka ett lefvande begrepp om nödvändighe- ten af lugn, ro och hvila på söndagarne.
I alla djuptgående rörelser är det hemmet, som ger första stöten, och denna kan någon gång förefalla så skenbart obetydlig, att den så att säga tyckes blott vara gifven med ett lillfinger.
Vill man nu på ett i djupaste mening förnuftigt sätt råda bot på den tilltagande nervositeten, lifsledan, de otaliga krämporna, hvilka äro följder af en öfveransträngning, som drifves till sin spets just på söndagen, så måste reformen börja i hemmen.
Men denna början bör, för att hafva framgång, ingalunda blifva ett tvärt afbrott af alla nedärfda och ingrodda husliga vanor, utan den måste förekomma som ett nästan omärk- ligt utbyte af de falska söndagsnöjena och njutningarna mot den äkta sabbatsglädjen.
För det första måste både husfadern och husmodern — främst dock den senare — • un- der lördagen ordna det så med göromålen, att hela hushållet kan på söndagsmorgonen vakna med det ljufliga medvetande, att de är en hvilans och stillhetens dag, som nu hållit sitt intåg.
Det allra mesta af städningen är undangjordt på lördagseftermiddagen eller kvällen, frukosten i det närmaste ordnad och färdig att sätta på bordet, äfven middagsma- ten bör vara ordnad så, att det kräfver föga tid och arbete för att anrätta den.
Härige- nom inträder ett visst högtidligt lugn i hu- set; tjänare och matmor kunna ägna en stor del af förmiddagen antingen till att taga del i den offentliga gudstjänsten eller åt någon sund och god läsning.
Det naturliga välbefinnande, som en dylik förmiddagsstillhet medför åt hela hushållet, riktar snart uppmärksamheten på det orim- liga bruket att just på hvilodagen hafva ett ännu värre matstök, bråk och tillställningar med många rätter än under de sex arbets- dagarne, och man uppbjuder under veckans lopp sin uppfinningsförmåga för att så små- ningom kunna förenkla söndagens matsedel, utan att därför göra sabbaten till en otreflig; fastedag med frestelser för hushållets manliga medlemmar att äta utomhus.
Barnen vänjas vid att, åtminstone under förmiddagen, sysselsätta sig med stillsamma
196 I D U lekar, vare sig inne eller ute.
Härmed vin- nes icke blott den fördelen för dem själfva, att de göra den viktiga upptäckt, hurusom man kan hafva innerligt roligt, utan att väs- nas, utan de uppfostras därmed tillika till att hysa vördnad för sabbatshvilan, så att man ju kan våga hysa hoppet, att de själfva en gång skola komma att verka för, att arbets- trötta människors söndagsfrid icke i så hög grad som nu blir störd af förvildade barns larm, skrän och ohöfviskheter.
Börjar söndagen i hemmet med sabbats- stillhet, så skall säkert ingen ordentlig med- lem i arbetsamma familjer känna något syn- nerligt behof efter förlustelser af det vanliga slaget.
Det blir då hvarken till utvärdshu- sens bullrande lif eller till varietéteatrarne, som hågen står, och väl knappast till de of- fentliga promenadplatserna, ty ju mera män- niskan rättar sig efter den högsta vishetens anordningar, dess mera känner hon sig dragen till naturen, och dess klarare blir blicken och öppnare sinnet för skapelsens under, så att nya, friska glädjekällor alltjämt bli tillgäng- liga för henne.
När en familj lärt känna välsignelsen af söndagens fridfulla ro, förefaller blotta tan- ken på att ställa till bjudning på hvilodagen rent af barbarisk.
Detta jäktande, detta stök, detta underförstådda ackorderande med tjänarne om en ersättning för deras söndags- frihet, denna spänning i allas sinnen och så slutligen tröttheten, reaktionen, obehaget af » gilleoset », då gästerna lämnat huset; störd nattsömn — och så åter en arbetsvecka!
Ä r det att undra på, att så många, många, rika och fattiga, » sällskapsmänniskor » och arbetande män och kvinnor, duka under för ansträngningar, då de aldrig unna kropp och själ den föreskrifna söndagshvilan?
Man arbetar ifrigt, ja feberaktigt på, att, livarhelst man det kan, inskränka den dag- liga arbetstiden till åtta timmar, och detta sträfvande må ju gälla för hvad det kan, fast det kunde bli bråkigt nog för just själfva de demonstrerande, i fall likställighet skulle införas i detta fall.
Men märkligt är, att in- gen tyckes tänka på, att det är en långt större ansträngning att deltaga i vissa slags nöjen än att under lika lång tid utföra nå- got arbete, och att det kan taga hårdt på krafterna för dem, som ha mycken ledig tid att » slå ihjäl ».
I hvarje fall bör en så kort arbetsdag få öfverloppstimmar nog för det slags nöjen, som nu äro de mest vanliga, och skall här nu demonstreras, så borde det vara till vin- dande af en mera ostörd sabbatshvila.
Men bättre än demonstrationer är det goda föredömet i hemmen, ty det goda, nyttiga och iöraaftiga är, Gud vare lof, lika smittosamt som det onda, det dåraktiga och skadliga, fastän det förra, liksom solljuset, går fram i tysthet, då däremot det senare bryter fram med buller och dån.
Det är en känd sak — som bekräftas hvarje vecka i Iduns spalter — att kvinnorna feafva en stor benägenhet för att meddela hvarandra sina rön och erfarenheter, och vill nu bara en familj bland en hittills söndags- ödande krets försöka det yppersta medlet mot öfveransträngningens många och svåra följder, så skall helt säkert söndagshvilan, den ljuf- lliga, stilla högtidsstämningen blifva erkänd som en rent af underbar kur.
N " Utan hjärta ".
En miniatyrbild af HLGN.
7.|i8^) å den jämnslipade kala klippan, hvars fot oupphörligt öfverspolades af de i länga rader anstormande vågorna, en yttersta utpost mot den milsvida, solglittrande fjärden, som » gick hvit » för den hårda sydostbrisen, stod i en remna några alnar öfver vattnet en liten tall.
Det var en sådan där stackars förkrympt, dvärgartad martall, som riktigt kan väcka öm- kan.
Hon sträckte sina förtorkade, knotiga och vridna grenar, liksom en förtvinad skepps- bruten sträcker sina armar mot den räddande stranden, upp mot de ofvanför klippans krön tronande högstammiga och frodiga släktingarne, i hvilkas mörkgröna kronor trasten slog sina djupa toner.
Hon hade ljus i öfverflöd, ja, allt för mycket, men de få smulor jord, som fun- nos i renman, voro allt för mager kost, och de trefvarerötter hon skickat ut efter bättre näring hade blott funnit kala, härda graniten och vredo sig torra och urblekta som maskar.
Och dåligt fotfäste hade hon också; när höst- stormarne och yrvädren skakade och sleto i hennes torftiga lilla krona, det enda hon hade grönt, då gällde det att haka sig fast med för- tviflans kraft i den trånga remnan, som hade så litet att bjuda, men likväl var allt för den stac- kars tallen.
Hur kom hon dit, hvad skulle hon här att göra, där undergång, i alla händelser en bitter kamp för tillvaron väntade henne!
Fråga människorna därom, de människor, som vuxit upp på fattigdomens hårda, kala klippa, och som lika förtvifladt som den förkrympta tallen strida för sin existens!
Fråga dem: hvad haden I här att göra?
Är det icke ödet, slumpen eller hvad vi skola kalla detta obe- vekliga, som ofta kastar det starka härdiga lifsfröt på kala klippan och lika ofta låter det sjuka och maskstungna makligt gräfva ned sig i den feta, svarta myllan, — som ger den ene allt, den andre intet?
Var Stina Glad medveten härom, så sade hon det åtminstone inte.
Hon klagade aldrig.
Men hennes yttre, hennes väderbitna, af sor- gens fåror plöjda ansikte, hennes under tungt arbete krökta rygg, hennes trötta resignerade blick påminde om den stackars martallens stumma förtviflan.
Glad hette hon.
Det namnet hade hon ärft efter sin far, soldaten, — det enda han efter- lämnat.
Och detta namn var ju egentligen en grym ironi öfver hennes öde, hennes buttra, inbundna sätt.
Men det reflekterade hon icke öfver och ingen annan heller för resten.
Ända från barndomen hade tillvaron för henne varit en tyst, men därför icke mindre bitter strid.
En glädjeblixt hade dock upplyst hennes lif, flyktigt, snabbt försvinnande som en vinter- dags korta sol och efterlämnande dess mer tomhet och mörker.
Hon hade älskat.
Han var en dräng, en munter, men lättsinnig ture, som endast gycklade med hennes känsla, men hon afgudade honom med hela styrkan af en sent vaknad lidelse och hängaf sig åt honom med ett barns oerfarenhet.
Sagan lyktade så, att han en vacker dag drog öfver till Amerika, utan ens ett afskedsord till henne, som nu stod ensam, dubbelt ensam med sin sorg, sin fattig- dom och sin skam.
Ty det var på det sättet lille Erik kom till världen.
Och nu gällde det att taga i dubbla tag.
I dag låg Stina på golfvet i patron Berg- kvists våning och skurade.
Julhögtiden stun- dade, patron väntade gäster, huset vändes upp och ned, det fejades och putsades i hvarje vrå.
Där ute låg en egendomligt tung halfdager öfver den snötäckta nejden.
Allt var så märk- värdigt högtidstyst, endast då och då hördes borta från vägen en selklockas melankoliska pinglande eller skränet af några kråkor, som höllo samkväm på iskanten vid den hälft till- frusna ån, som slingrade sig förbi på andra sidan trädgården.
Patron Bergkvist kom med brådskande steg in i handkammaren, där fru Bergkvist stod och räknade genom sitt duktyg.
Han var upprörd och glömde till och med att taga af sig mössan.
Frun stannade midt i räkningen och såg oroligt på honom.
» Har det händt något? » » Är det inte det jag alltid har sagt, » ut- brast patronen, utan att låtsa om frågan, » att de välsignade ungarne till slut skulle komma i olycka.
» » För Guds skull.
» Frun vardt helt blek och grep honom i armen.
» Nej, nei, lugna dig!
Det är gudskelof ingen af våra.
Det är Stinas Erik, som gått ner sig. » Frun drog ett lättande andetag.
Men så blef hon plötsligt allvarsam.
» Du menar väl inte, att han ä r.
» » Död, j o!
Det dröjde en stund innan olyc- kan varsnades och folk kom till.
Och inte hjälpte det, hur mycket man rullade och gned honom.
Jag kommer just från rättarens, där de burit in honom. » » Stackars barn! » » Det värsta blir nu att underrätta modern.
Hon vet ingenting. » » Ack, ja det är sannt!
Hur skall den stac- kars människan ta det? » Patron Bergkvist skrufvade sig oroligt och tog i med en viss hetta: » Folk kunde se efter sina ungar en smula, så hände inte så ' nt här.
Du får emellertid säga henne det så skonsamt som möjligt. » » Skall jag?
Nej, Olof, dst har jag inte styrka till. » » Prat!
Och du är närmast till det.
Ni kvinnor äro mera fin- känsliga.
Jag skulle gå allt för burdus på saken. » Fru Bergkvist tvekade ett ögonblick.
» Nå ja, » sade hon, » det blir väl bäst så. » Hon gick.
Patron Bergkvist satte sig på bordet och väntade, synbarligen rof för en när- vös spänning.
Efter en stund återkom fru Bergkvist.
Det syntes, att hon gråtit.
» Nå? » frågade patronen.
» Sannerligen jag förstår den människan.
Hon tog det så märkvärdigt lugnt, bleknade litet förstås, men hon skrek inte, hon fällde inte en tår.
Jag skulle ha svimmat i hennes ställe. » » Hon har inte dina nerver, » anmärkte pa- tron Bergkvist litet maliciöst.
» Jag kunde inte låta bli att gråta.
Men hon — nej, inte så mycket som en snyftning.
Och så när jag sa ', att hon kunde sluta arbetet, svarade hon: Tack, goda frun, men jag har bara en liten bit kvar, och hvad som händt har händt.
Så sa ' hon och fortsatte skurningen.
Är det inte obegripligt? » » Så ' nt där folk är då utan hjärta, » utbrast herr Bergkvist med en viss skärpa i tonen.
» De ta sig inte af någonting.
Visst var un TH. L U N D ~ * K a p p a f f ä r
(gen ett påhäng för henne, och ful var han som en bortbyting, men en mor är väl ändå en mor.
— Nåja, på det hela taget är jag glad öfver, att hon inte ställde till något väsen.
Det är alltid litet obehagligt. » Ett par timmar senare, då det redan börjat skymma, satt Stina Glad på enspännaresläden bredvid Per Kusk.
Patron hade gifvit henne en tiokrona till begrafningen, och frun hade skickat ner en stor korg julmat.
Stina hade tackat, men kallt som alltid.
Hon hade icke ens låtit märka någon rörelse, när hon fick se den döde sonen inne hos rättarens.
» Som jag säger, så ' nt där folk är utan hjärta! » hade patron upprepat till sin fru, där han stod i fönstret och såg efter släden.
Och frun hade nickat bekräftande.
Per Kusk satt och valkade sin tuggbuss oroligt från ena sidan till den andra.
Han an- såg, att han borde säga några tröstens ord, men visste inte riktigt, hur han skulle börja.
Då och då sneglade han tillbaka i släden; där låg den lille döde insvept i en sjal.
» Det blir en ledsam jul för dig, Stina, » yttrade han omsider.
» Men det står ju i skrif- ten: Herren gaf och Herren tog! » Per Kusk suckade.
Men Stina satt orörlig och tyst.
Per sneglade på henne för att ut- röna, hvad verkan hans filosofiska tröstegrunder gjort på henne.
» Jag förstår nog, att det skall kännas tungt, » fortsatte han efter en stund.
» Men du får inte ta det så djupt — och sanningen att säga var allt pojken en svår börda för dig.
Det är besvärligt att föda upp ungar, när en är fattig. » » Bry du dig inte om mig, utan sköt dig själf, » svarade Stina vresigt.
Per Kusk brum- made något i skägget, men yttrade ingenting vidare, utan satte hästen i raskare fart.
Han stannade utanför en nästan fallfärdig koja, där Stina bebodde ett litet krypin.
Sedan han satt af korgen — Stina lyfte själf ned sonens lik — tog han ett kort adjö och smällde på hästen.
Vid vägkröken såg han sig om och mumlade i förtretad ton: » Hon har då inte hjärta för två styfver, det är visst och sannt. » Men inne i det låga rummet, som svagt be- lystes af en liten osande lampa, låg lille Erik på den tarfliga, lappade, men snygga bäd- den.
Och en kvinna med fårade drag knäböjde bredvid denna, öfverhöljde det lilla fula, bleka och magra ansiktet med kyssar och smekningar och grät bittert, hejdlöst som endast en moder kan gråta vid sitt enda barns dödsbädd, som en människa gråter, hvilken förlorat allt, allt i världen.
Lifvets bittra kamp hade gjort henne hård emot andra deltagande och kommit henne att sluta sina känslor inom sig.
Men här såg henne ingen — • här kunde hon gråta och vrida sina händer i förtvinad sorg.
Och det var därför världen sade, att hon var » utan hjärta ».
Ingenting kan liknas vid kvinnans uthållig- het, ömhet, hängifvenhet.
Man glömmes af sina bröder och vänner, misskännes af sina kamrater, men aldrig af sin moder, sin syster, sin dotter, sin älskade.
F. A. de Ghateaubriand.
&gt;rottninggfatan S V E N S K A D U 197 N FOLKSKOLANS APPROXIMATIV BERÄKNING VISAR, ATT AF NÄRA EN l MIL- LION BARN ENDAST 6 8, 6 2 8 ERHÖLLO SKOLUNDERVISNING.
HALFSEKELS- GENOM 1 8 4 2 ÅRS FOLKSKOLESTADGA INFÖRDES NU OBLI- GATORISK SKOLGÅNG, HVARJÄMTE STADGADES, ATT HVARJE FÖRSAMLING MÅSTE HAFVA MINST EN FOLKSKOLA, LÄRARNES AFLÖNING BESTÄMDES OCH REGLERADES, EN.
MIMIMIKURS FÖR UNDERVISNINGEN STADGADES O. S. V. ÄNNU GÄLLDE DOCK BESTÄMMELSEN, ATT OMKOSTNADERNA FÖR UNDERVISNINGEN SKULLE BESTRIDAS AF FÖRSAMLINGEN.
ÄNDRING HÄRUTIN- NAN SKEDDE FÖRST PÅ 1870-TALET.
I SAMBAND MED 1 8 4 2 ÅRS REFORM FÖRESKREFS INRÄTTANDE AF FOLKSKOLLÄ- RARESEMINARIER.
TVÅ SÅDANA HADE DOCK REDAN FÖRUT INRÄTTATS: DET ENA EN NORMALSKOLA I STOCKHOLM 1 8 3 0 AF SÄLLSKAPET FÖR VEXELUNDERVISNINGEN, DET ANDRA AF LUNDS DOMKAPITEL I LUND 3 8 3 8.
I SAMMANHANG MED REFORMEN UPPRÄTTADE STATEN FOLKSKOLLÄRARESEMI- NARIER I STOCKHOLM, SKARA, STRENGNÄS, KALMAR M.
STÄDER.
JUBILEUM firas lördagen den 1 8 juni öfver hela vårt land.
Och den dagen är värd att högtidlig- hållas!
Den är ägnad minnet af en af de största segrar vi vunnit öfver oss själfva och på egen mark, den förvarar hågkomsten af den 1 8 juni 1 8 4 2, den viktiga dag, då verklig folkbildning infördes i Sverige, då de sporadiska och illa organiserade försöken till folkundervisning systematiserades och fördes tillsammans till en kraftig och ordnad insti- tution, hvilken än i dag lefver, större och kraftigare än någonsin, aktad och erkänd af alla, lofvande en ännu starkare utveckling i framtiden.
V i kunna fira denna dag med glädje och stolthet vid tanken på, hvad denna institution under det gångna halfseklet uträt- tat, och vi skänka den så mycket hellre vår beundran, som vi väl veta, hvilka oerhörda svårigheter den i sitt arbete haft att bekäm- pa, och hvilka lysande resultat den det oak- tadt lyckats uppnå.
Dess förtjänst är det, att vi nu kunna med framgång träda fram, då Europas folk täfla i fråga om den bild- ningsgrad, som utmärker nationen såsom sådan.
DET VAR BESTÄMDT, ATT DEN NYA STADGAN SKULLE VARA PRAKTISKT GENOMFÖRD TILL 1 8 4 8.
SÅ FORT GICK DET DOCK EJ.
DEN OBLIGATORISKA SKOLGÅNGEN GJORDE SVÅRIGHETER, OCH LÄRAREKRAFTER FUNNOS EJ STRAX ATT TILL- GÅ.
MEN SÅ SMÅNINGOM KOM FOLKSKOLEUTVECKLINGEN SIG I GÅNG, JÄMNT OCH SÄKERT.
1 SYNNERHET UNDER 1860-TALET SYNES DENNA UTVECKLING SKJUTIT GOD FART.
AR 1 8 6 8 — DEN NYA STADGAN HADE DÅ VERKAT I J SEKEL — HADE ANTALET BARN VUXIT TILL 5 2 0, 5 4 6, UN- DERVISADE I FOLKSKOLORNA AF 3, 3 5 4 LÄRARE OCH 4 0 8 LÄ- RARINNOR, HVARTILL KOMMA FÖR SMÅSKORNA 1, 7 0 7 LÄRA- RINNOR OCH 1, 6 7 6 LÄRARE.
FOLKSKOLANS UTVECKLING VAR DÄRMED INGALUNDA AFSTANNAD.
ÄR 1 8 8 4 • — LÄNGRE STRÄCKER SIG EJ DEN OFFICIELLA STATISTIKEN — FUNNOS I LAN- DET NÄRA 1 0, 0 0 0 SKOLOR MED 4, 9 0 4 LÄRARE, 6, 5 0 5 LÄ- RARINNOR OCH 6 6 6, 9 4 1 BARN.
DEN 1 8 JUNI 1 8 4 2 ÄR SVENSKA FOLKSKOLANS REFOR- MATIONSDAG, MEN DET ÄR EJ DESS FÖDELSEDAG.