Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
3 q.JTJTJTJTJTJTJTJXITJTJriJXIT^ r s s; e gratis, OJSHOU &amp; Jenssen, Skien, R Å G A S o m någon bättre barnkär familj vill såsom sitt eget barn upptaga en två- årig snäll flicka s o m saknar föräldravård.
(850) F från Axel G a r d i n e r af b o j o c h lärft samt af tunnare hvita, hem- väfda tyger.
K u d d a r af lärft, stramalj, kläde o c h siden.
K å l m å r d e n.
Riddaregatan 1 1 A. Liktornslösningsmedel.
Detta utmärkta medel, hvarigenom de sv: raste liktornar inom trenne dagar upplös: och borttagas, försälj es ä 1 kr.
pr sats Stockholm Till landsorten franko m 1 kr.
M a l r ström, U p s a l a.
S e utförlig annons j ä m läkareintyg i Idun för den 20 m a j.
Sofia Jönköping.
Larsson, Östra Storgatan 63. endast hos C.
F Dufva, nlnggatan 41.
MISS H- TILLSONS EFTR., 2 Lästmakaregatan n. b.
H y g i e n i s k a n s i k t s o e n a n d l i n g med ånga och massage.
(Behandling och bort- tagning af finnar, fräknar, porraaskar, frost, rodnad, r y n k o r, generande hårväxt m.
P e d i c u r e.
(Behandling af frost- skador, inväxta naglar, liktornar m.
Manicxire.
Personlig mottagning kl. l O — 1 2.
Härmed meddelas ärade kunder att S v a r t v a r u H Orot E N U N G D A M, s o m ä m n a r tillbringa nå ra veckor af s o m m a r e n i Lysekil, önsk göra upp sällskap m e d en ung fru ell flicka, som har s a m m a sommarplaner.
Sv; torde adresseras till R.
P. n:o 7, Burej N: o 62, pöste restante; Paris.
Skolgossar i ålder m e l l a n 10 och 15 år mottagas v höstterminens början i godt.
bildadt her där föräldravård och omsorgsfull tillsyn ä nas barnen.
Vidare upplysningar erhåll; under juni och juli m å n a d e r af Majo Åtterbom, Göteborg Nytt!
» Choclait » (Chocolat a n lait Högsta närande Hygienisk, absolut fö svaga sportmän, personer.
M a g a s i n e t mi H.
D gens Begär hofleverantör flyttat » Choclai från 14 Västerlångg.
till Konditorier Spece Kölders spec 65 Regeringsgatan 65 ä la noisette Giandu de chats, " Le Pctit 1 t r.
upp., litains, Nougat, Ch Liten ämne.
För A m e d é e K o h l e r &amp; fils, sanne.
äfven till kokning) ingång från Lästmakaregatan.
F r i d h e m s S o m m a r v i l l a, o m 8 mindre eldstadsrum, kök, 2 kallrum, inbygda ve- randor, balkong och källare, uthyres p å 10 år eller öfverlåtes på 50 år m e d eller utan t r ä d g å r d o m cirka 400 frukt- och bärträd, vattenkonst, fiskdam, trädgårdsmästarebo- stad, bodar, husbehofsorangeri och dito vin- kast.
Q. ELFVING, T e, i bättre hos H e r Begär äfven Bruksanvisning medföljer hvarje burk.
P ' " ' flere sorter hos samt gratis franco Gencraldepot för Sverige, Norge, Danmark och Finland.
T H Y R A G R A F S T R O M.
Frimerker N:r 1.
Hellösande for kronisk förstopp- ning, magkatarr m.
Halflösande för magsyra, kolik, gallsten m.
N: r 3.
Bindande för tarmkatarr, diarré m.
— Jönköping i januari 1 8 9 9.
burkar o m Va liter.
8,5 ' Sändes m o t postförskott eller efterkraf.
B redes af F r u I.
L U N D B L A D, Lil Vattugatan 24.
76 68, Rikstel.
79733) L u c k &amp; C:o. Gefle den 30 Juni 1897.
P r o f af MEI.I.I1TS F O O D sändes p å begäran och L e n n s t r a n d, Gefle.
H a r rönt exempellös framgång.
R e k o m m e n - deras af läkare och barnmorskor.
Sändes p å järn- väg m o t efterkraf, p å båtar endast då den är förut betald.
Uppgif den sort, s o m ön- skas af de tre sorterna.
Beställningar å ktädnin- gar emottagas och utföras å egen atelier.
bleckburkar etc. etc. I parti hos gat.
12 4 9.
John Åberg, G O D P E N S I O N i L u b e c k.
Fredagen den 27 april 1888.
B yrå: 8 S t u r e g a t a n 8 (i n g å n g från H u m l e g å r d s g.
19) Annonspris: 25 ö r e p r p e t i t r a d (
Mången civilisationens Allm.
dotter är platt intet annat l:sta årg.
TTtgifningstid: hvarje helgfri fredag.
Sista n u m r e t i hvarje m a n a d innehåller en fullständig mode- o. mönstertidning.
Prenumeration sker: I I landsorten: &amp; postanstalterna.
Stockholm: hos redaktionen, å Stads- postens hufvudkontor, i d e större b o k - lådorna samt ä tidningskontoren.
än sin klädning.
eller de, hvilkas arbete är nog inbringande att tillåta sådant.
Det gifves ju tusentals mödrar, Hemmets uppfostran.
som för att kunna förvärfva sitt dagliga uppe- TJr s Vi och våra söner », af Mathilda Langlet.
hälle måste lemna barnen så godt som åt sig sjelfva, men stundom är det bättre för sådana (Forts.) små stackare att vara alldeles på egen hand, lå man ger akt på andras barn, finner än att » vårdas » af lejda händer.
Det är svårt, livar och en fel hos dem, från hvilka stundom omöjligt att på förhand rätt pröfva man med glädje anser sina egna fria.
Men den, som skall handhafva barnen, och äfven det är icke otroligt, att dessa barns föräldrar den vaksammaste kan häruti blifva bedragen.
hos våra älskningar upptäcka fel och brister, Numera har man nog också insett, der man som vi deremot äro blinda för.
Helt säkert så hafva kan, att det är bättre att för barnens finnas fel hos alla barn och det gäller att söka räkning anskaffa en pålitligare, om ock dyrlej- dare vårdarinna, och ehuru man nog ännu upptäcka dem oeh — bota dem.
De flesta föräldrar söka väl, hvar och en på finner vårdslösa oeh samvetslösa barnsköterskor, sitt vis, motarbeta alla svårare fel och ovanor torde deras antal dock nu vara betydligt för- hos barnen, men olyckan är, att de kanske minskadt.
Man lemnar nu ej gerna sitt barn ofta icke företaga detta så nödiga arbete, förr i händerna på den första bästa och tycker ej än dessa fel rent af sticka både dem och andra heller, att » det är det samma », huru barnen i ögonen.
Men då är det mången gång redan hafva det, och de » små hafva nog i allmänhet bättre dagar än fordom, hvilket också den för sent.
Huru ofta hör man icke föräldrar förklara, minskade dödligheten bland spädbarn torde att den varnartige sonen ju fått » så mycket bekräfta.
Snarare går man må hända — der tillgångarne stryk », utan att deraf någon nämnvärd verkan försports!
Och då hade det kanske blott be- tillåta sådant — till motsatta ytterligheter, och höfts några lindriga tillrättavisningar för att det saknas icke exempel på, att barnjungfrur borttaga det, hvaröfver man nu klagar — men ordentligt tyranniseras både af barnen och af de skulle ha gifvits i tid oeh i rätta ögonblicket.
deras mor.
Att sådant skall inverka demora- För att kunna göra detta, måste man dock liserande på barnen är ju tydligt nog.
Om redan från dess spädaste älder börja aktgifva t. ex barnpigan beklagar sig öfver, att lille på barnets anlag och söka ingifva det goda Karl Ludvig » sparkat henne », och modren » Sofi retade ho- vanor.
Att med hård och stundom orättvis aga bemöter detta med inkastet: borttaga det onda, som man sjelf må hända nom väl då » — hvad skall då Karl Ludvig fostrat hos barnen eller åtminstone försummat tänka annat än att, om någon understår sig att bortarbeta, det är verkligen grymt, och det » reta » honom, så har han full rättighet att behandla denne någon så, som hans retade lyckas också rätt sällan.
Omständigheter gifvas ju, som hindra många vrede ingifver honom?
Eller om han, trotsande föräldrar att sjelfva handhafva sina barn, och förbud oeh förmaningar, med sin boll slår ned det är då nödigt att med yttersta omsorg välja t. ex. en dyrbar lampa och ser, att han, som de personer, som skola vårda de små.
Natur- begått förseelsen, undslapp bannor, under det ligtvis kan detta gälla blott om antingen de att hon, som han trotsat, får kanske häftiga föräldrar, hvilkas ställning i samhället tvingar sådana, för det hon » icke sett efter honom » dem att lemna tillsynen om barnen åt andra, — hvad är dä naturligare, än att han får klart för sig, huru det skall gå till att sjelf undkomma straff genom att skjuta skulden på andra?
En förståndig moder tager derför aldrig i barnens närvaro deras parti mot tjenstfolket.
Har verklig orättvisa mot barnet blifvit begången, kan man ju lika lätt straffa den samma efter, som före eu undersökning af saken.
Säkrast är att icke i första ögonblickets hetta banna vare sig den ena eller den andra; genom att sålunda visa sin uppriktiga önskan att vara rättvis, tillförsäkrar man också sina barn ett vida vänligare bemötande från tjenstfolkets sida och sig sjelf en betydligt större aktning, än om man utfar i förebråelser, som sedan befinnas vara orättvisa.
På samma gång ger man bar- nen ett godt föredöme och ingifver dem trygg- het, då de se, att modren icke förhastar sig, utan först undersöker, innan hon dömer.
Lika litet bör man i tjenares närvaro taga deras parti mot barnen, så franit icke någon berättigad fordran på upprättelse skulle nöd- vändiggöra sådant.
I vanliga fall är ju dertill nog att låta barnen bedja den förorättade om förlåtelse, och detta är något, som man icke bör försumma.
Mänga föräldrar finna detta motbjudande, och barnen göra det må hända också ogerna, men det bör dock ske.
Börjar man blott i tid dermed, då barnen ännu äro små, blir det dem icke det ringaste svårt, och deraf få barnen ett godt intryck — i deras medvetande inkommer, fast de ej förstå det, redan nu en uppfattning af menniskovärdet, som gifver dem en god grund att bygga på för framtiden.
Och tjenarne sätta i allmänhet ett mycket stort värde på, att barnen bedja dem om ursäkt, när sådant påfordras.
Fördelarne äro ömsesidiga.
Har man en god vårdarinna för barnen och behandlar henne väl, kan man verkligen af henne hafva mycken och god hjelp vid barnens uppfostran.
Men det är då nödvändigt, att man dels är ense med henne om sättet för barnens
Tidningen u t k o m m e r i hufvudstaden hvarje helgfri f r e d a g och kostar f ö r ett qvartal e n d a s t I krona, postarvodet inberäknadt.
— Sista numret i uppfostran, dels också sjelf vidhåller de grun- der hon är tillsagd att följa.
Det heter ofta om en barnvårdarinna eller lärarinna, att hon » icke kan sätta sig i respekt » hos barnen, men detta beror kanske rätt ofta på, att bar- nens moder icke visar den ifrågavarande till- räcklig aktning eller kan hända icke nog akt- ningsfullt yttrar sig om hennes person.
Ty icke kan man begära, att barnet skall visa aktning för den, som kanske dess egen moder ringaktar.
Det är heller icke så ovanligt att se en ung moder banna barnjungfrun, för det hon icke visar nog eftergifvenhet för den lille eller icke har nog fördrag med älsklingens nycker och odygder.
Men när dessa samma små odygder besvära mamma sjelf, då låter det annorlunda; då blir det häftiga bannor, och älsklingen blir stundom bastant omruskad.
Kan man begära, att den lille på sådant sätt skall blifva » snäll », lydig och vänlig?
Det är ju nästan omöjligt.
Agan och bannorna den ena gången äro nästan ännu mera skadliga än sjelfsvåldet den andra, och denna ojemnhet i modrens sätt gör, att barnen förlora all respekt för hennes tillrätta- visningar.
Ty, utan att göra sig reda derför, känner barnet ganska väl på sig, till hvem det kan och icke kan trygga sig, hvem det måste lyda och hvem det kan trotsa.
Också derför är det ytteist angeläget att redan tidigt begynna en förståndig uppfostran.
Ganska ofta hör man föräldrar yttra, att det ännu är för tidigt att » bråka » med pojken; när han » får mera för- stånd », då skall han hållas efter, då skall han lära sig lyda o. s. v. Men oftast blir det aldrig något af med det rysligt tillämnade utrotnings- kriget mot alla ovanor och c dygder, och dess- utom är det vanligen för sent att begynna det.
Ty det första, hvartill barnet brukar sitt » för- stånd », är vanligen dels till uppfinnandet af nya odygder, dels till undgående af straff för de gamla.
Andra säga, att gossen lyder dem, blott han får veta, hvarför han skall lyda, och anse detta alldeles tillräckligt, ja, räkna det nästan som en förtjenst — i alla fall som ett bevis på ett utveckladt förstånd och på » karaktär », att sonen först begär att få veta, hvartill det skall tjena, innan han åtlyder en tillsägelse af föräldrarna.
Men de glömma der- vid, att ynglingen ganska snart börjar anse sig sjelf lika kompetent att bedöma den saken som föräldrarna, och då lyder han endast i det fall, att hans egen åsigt öfverensstämmer med föräldrarnas.
Och i samma stund är han inne på en farlig väg.
Teater och Musik.
Dramatiska teatern liar under förra och innevaran- de vecka hvarje afton för fulla hus gifvit Paillerons komedi » Råttan ».
Till styckets framgång bidrager i hufvudsaklig mon det på nästan alla händer ut- märkta utförandet.
Fröken Sandell är förträffligt på sin plats i » Råttans » roll, och Pépa Rimbaut har i fru Hartman fått en representant, som väl svårligen torde kunna öfverträffas.
Fruarna Dorsch- Bosin och Fahlman fylde likaledes väl sina roller.
Detta kan dock ej fullt sägas om fru Sviartz.
Styc- kets enda manlige representant hr Elmlnnd hade i markisens roll tillfälle att visa många prof på sin goda talang.
Paillerons komedi är ett stycke, som mer än många andra förtjenar att ses.
Uppsättningen är god.
Vasateatern har hela denna vecka hvarje afton gifvit » Den sköna Helena » och naturligtvis för fulla hus.
Utförandet är det allra bästa, särskildt hvad beträffar titelrollens innehafvarinna fröken Anna Pet- terson samt innehafvarne af Calchas ' och de båda Ajaxarnes roller, hrr Grunder, Kloed och Hirseh.
Hr Hagman som Paris är också ganska väl på sin plats.
Det hela går med lif och lust och kommer I P \ I LJ I I M V j IN m å n a d e n m e d d e l a r en f u l l s t ä n d i g å närmaste postanstalt namn och antagligen att gå, tills teatern stänger sina portar för säsongen.
Madame Albanis konsert sistlidne tisdags afton i Musikaliska akademien torde kunna betecknas som musiksäsongens förnämsta evenement.
V i vilja ej inlåta oss på att beskrifva hennes sång och hennes sångkonst, hennes förträffliga föredrag i såväl drama- tiskt som vokalt hänseende, hennes perlande och uthålliga drillar, hennes långa, klangfulla och jemna toner, som ej röja den allra minsta svigtning — allt vittnande om den h ö g 6 t uppdrifna teknik i förening med den ädlaste och fullkomligaste uppfattning af hvad hon.
föredrager.
V i kunna endast uppmana våra läsarinnor att ej försumma det tillfälle, som gifves att ännu en gång få höra denna sångerska, som näppeligen står till baka för en Kristina Nils- son eller en Adelina Patti.
Madame Albanis andra och sista konsert gifves i afton och skall säkert liksom den första locka fullt hus till Musikaliska akademiens stora sal.
Att förtjusningen och bifallet vid den första kon- serten voro stormande, behöfva vi väl knappast nämna.
Madame Albani åtföljes af pianisten Bisaccia.
En livsuppgift.
7. let var icke utan, att Ingrid kände sig temligen besviken i sina förväntningar om det nya lif, hon skulle få börja i hufvud- staden.
Besviken i flere afseenden — på tanten, på Stockholm, på allt det nya, som skulle komma öfver henne, och som alls icke kom.
Först och främst tanten.
Hon hade före- stält sig henne som en visserligen allvarlig och litet sträng, men i botten ömsint och kärleks- behöfvande qvinna, som skulle komma emot henne med öppna armar och sluta henne tätt intill sig, derför att hon i sin ensamhet be- höfde någon att meddela sig åt och hålla af.
Men hon tycktes ej behöfva någonting alla, hon var ej hågad att skänka vare sig förtro- ende eller ömhet, och Ingrid kände sig lika öfverflödig här som nere på Hallerums prest- gård.
Men kanske ville tanten studera henne först, innan hon tog något steg till ett när- mande.
Ingrid kände sig verkligen vara ett ständigt mål för iakttagelser, hvad hon sade eller gjorde.
Öfverallt följde tantens forskande ögon henne med ett tankfullt, observerande ut- tryck, och ehuru det kändes litet plågsamt i början, vande den unga flickan sig snart der- vid, och hon kunde ju ej neka för, att det egentligen var ganska naturligt, att tant Hen- rika först ville veta, hvem hon hade att göra med.
Äfven om ingrid velat, skulle hon ej ha kunnat låta bli att visa sig alldeles sådan hon var; hon hade icke en tillstymmelse till slu- tenhet eller inbundenhet i sin karaktär, hade alltid varit van att få lägga i dagen allt hvad hon kände och tänkte och satte nästan en ära i att låta genomskåda sig kors och tvärs af hvem som intresserade sig derför; hon hade ju ingenting att dölja, och det hörde till den lilla snusförnuftiga varelsens sjelfgjorda maxi- mer, att en menniska med rent samvete bör lefva liksom för vidöppna fönster och dörrar.
Hon utgaf sig derför nu som alltid sådan hon var och tänkte: när tant studerat mig tillräck- ligt, kommer hon mig väl till mötes, om hon anser mig det värdig.
Det, som mest förvånade henne hos Hen- rika, var hennes häftiga, nästan nervösa väg- ran att tala om hennes mor, förr än hon sjelf fann för godt.
Ingrid kunde endast förklara detta hennes underliga beteende på ett sätt: hon hade blifvit sårad af, att hennes skydds- ling så ifrigt och pockande fordrat att få höra mode- och mönstertidning.
talas om sin mor, innan hon ännu hunnit visa den ringaste sympati eller tacksamhet för henne sjelf, som gjort så mycket för henne och nu skulle vara henne i mors ställe.
Det var ett slags svartsjuka eller hvad hon skulle kalla det, visserligen litet besynnerlig hos en person, som tycktes vara så föga angelägen om att komma i något slags hjerteförhållande till henne, men kanske ändå på det hela taget ganska för- klarlig.
Hon visste af åtskilliga antydningar i tantens bref, att denna led af att känna sig förbisedd och behandlad med likgiltighet af alla, som kommo i beröring med henne; hen- nes missnöje redan den första qvällen öfver att, Erik för sina bestyr med Ingrids saker glömt visa henne tillräcklig uppmärksamhet, var ju också en yttring af samma känsla.
Det fans således ingen annan utväg äfven här än att vänta.
Men på detta ville Ingrid ej vänta länge.
Under de närmast följande dagarne försökte hon flere gånger ge tanten ett tillfälle att upp- fylla sitt löfte och tala med henne om mo- dern — ty hon hade kanske helt enkelt glömt det?
— men dessa försök ledde ej till något resultat.
Det enda hon en dag händelsevis fick veta var husnumret, der hennes föräldrar bott som gifta — det var vid Skeppsbron; och nästa gång hon kom ut på egen hand, uppsökte hon genast detta hus, beskådade det utvändigt länge och väl, gick uppför de bägge trapporna, der modern trampat så många fjät, och stod en lång stund utanför dörren, som ledt in till hennes våning, hennes och faderns, och der det nu satt en breflåda med obekant namn på; men hon spratt till, då hon hörde en fruntimmersröst tala i tamburen, och skyn- dade bort, gråtande under floret och med hjer- tat svällande af längtan och otålighet.
Då hon kom hem, talade hon genast om, hvar hon varit, dels för att icke ha något hemlighets- makeri för tanten och dels för att möjligen framkalla det hon så trånsjukt väntade på — men förgäfves.
Äfven Stockholm svek henne.
Hon hade al- diig varit i en så stor stad förr, och det plågade henne att möta obekanta ansigten öfverallt, som ilade likgiltigt förbi henne, utan att ens undra hvem hon var.
Der nere på landet kände alla henne, till och med torpare och fattighjon; alla helsade på henne och alla ville henne väl.
Här var hon mer än någonsin » en i högen », just det hon mest afskydde att vara, en namnlös, en myra i stacken och dertill en myra, som ingen nytta gjorde.
Och allt det märkvärdiga, minnesrika och sköna, som här skulle finnas att se, det fick hon icke se.
Hon kunde icke gå ensam, ty hon hittade nästan ingenstädes, och tanten satt ständigt inne på sitt rum och läste, ty syskole- barnen hade nyss fått ferier, och Ingrid hade således ingen annan utväg än att läsa, äfven hon.
Adam Homo slutade hon snart, oeh sedan fick hon andaktsböcker af tanten, men det gick trögt för henne att komma igenom dem, ty tankarna voro på annat håll.
— Ingrid hade sett rätt; Henrika var verkligen sysselsatt med att studera henne, hufvudsakli- gast för att finna ut, från hvilken sida väc- kelsen skulle nalkas henne.
Ty hon hade med allvar gripit sig an med att fullgöra sin pligt mot Kurts dotter.
Om hon aldrig förr gjort något direkt och person- ligt försök att bana väg för den Helige ande till ett menniskohjerta, så var nu stunden inne att göra det.
Hon fick ej låta afskräcka sig af sin brist på sjelfförtroende, sin misströstan om sin egen förmåga att inverka på en med- menniska, sin känsla af tafatthet och tung-
Vi vilja s ä r s k i l d t f ä s t a u p p m ä r k s a m h e t e n sökande och platsutbjudande annonsörer, p å Iduns l ä m p l i g h e t f ö r p l a t s - ä f v e n s o m f ö r alla ö f r i g a s l a g s häfta, då det gälde att tala inifrån; ty här var det oafvislig pligt.
Och hon kände denna pligt så mycket starkare bindande och bju- dande, som hon visste med sig, att hon från första ögonblicket fattat antipati mot denna unga flicka.
Just derför ville Gud, att hon, för att försona detta, skulle bevisa Aimées barn den största välgerning, som en menniska kan göra en annan: taga henne vid handen, leda henne fram till Jesus, som, enligt hvad hon påstod, vandrade tusen millioner mil bort ifrån henne, och lägga henne i hans armar.
Hennes tröghet, inbundenhet och handlings- skygghet skälfde och vredo sig i ångest inom henne, då hon tänkte på det stora omvändelse- verk hon åtagit sig; men det fans ingen appell, hon hade brottats med Gud i bönen, och han hade bringat henne ner på knä och fcefalt henne: du skall 1 Men från hvilken sida skulle hon komma åt denna i kärlek till verlden snärjda varelse, som säkert bar på så onda anlag efter mo- dern?
— Modern!
Ja, den afgudabilden må- ste först störtas ner från altaret i flickans exalterade själ, innan Frälsaren kunde hålla sitt intåg der; förr blefve hon icke tillgänglig för ordets upprifvande kraft.
Satt hon der icke dag ut och dag in med de härligaste väckelseskrifter framför sig, skrifter, der hvarje ord var ett ljungande, tveeggadt svärd, som klöf själen midt i tu, och hon dåsade öfver dem som öfver en gammal tidning, vände bla- den liknöjdt och lät tankarna irra på andra håll?
Åh, hon visste nog, kvart dessa tankar styrde kursl Men afgudabelätet skulle slungas i stoftet — det skulle falla af sig sjelft, om man blott ryckte bort den mystiska, förskö- nande slöja, hvarmed hon i sitt barnsligt svärmiska kärleksbehof hade prydt det.
Och sedan — med sorgen öfver modern och ensam- hetskänslan till bundsförvandter — ja, det skulle gå.
Från den sidan kunde hon kom- mas åt, endast från den sidan.
En qväll efter måltiden förde hon henne med sig in i sitt rum, tog Aimées kabinetts- fotografi, som hon på förhand lagt fram på bordet, räckte den till Ingrid utan alla förbe- redelser och sade: » Du har bedt att få se din mors porträtt — här är det. » Den unga flickans händer kunde knappast hålla det fast, så darrade de, oeh hon sjönk ner i en länstol med ögonen fastlödda vid porträttet.
Henrika kunde icke se hennes våld- samma rörelse, hon gick fram till fönstret och stälde sig der med ryggen utåt rummet, för att låta henne lugna sig.
Det dröjde en lång stund, innan Ingrid sade något.
» Får jag behålla det? » frågade hon slutligen tyst, som om hon talat i ett likrum.
» Ja visst, det är ditt — jag har bara för- varat det åt dig. » » Är det likt? » » Ja, jag tror det.
Jag såg henne inte så många gånger. » » Hur kom det sig? » frågade Ingrid för- vånad.
» Ni bodde ju i flere år i samma stad, och du var slägt med min far.
Tyckte hon inte om dig? » Henrika smålog bittert.
» Du sätter inte i fråga möjligheten af att jag inte tyckte om henne? » » Nej, » svarade Ingrid efter en stund och med ögonen fortfarande fasthängande vid por- trättet, » det gör jag inte — ty den, som ser så god ut, måste väl alla ha tyckt om. » » Ja, det var till oeh med för många, som tyckte om henne. » I r- \ I L » » I j Kl U IN a n n o n s e r sOm b e r ö r a familjekretsen.
— A n n o n s e r m o t t a g a s e n d a s t g e n o m S.
Gumselius annonsbyrå och hos redaktionen.
Det låter på din ton, som om du menade, att hon inte var god. » » Det var hon inte heller. » » Tant — tant, » flämtade Ingrid, » vet du hvad du nu säger.
Vet du, hvem du talar om? » » Jag talar om den största synderska, jag någonsin känt. » Icke ett drag rörde sig i Henrikas ansigte, det såg ut, som om det varit af sten, men ögonen, de eljes så döda, kalla ögonen, bor- rade sig som dolkar i Ingrid och tvingade henne att åter falla ner i stolen och trycka porträttet med bägge händerna intill sitt bröst som en sköld.