Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Vi nämna däraf: klädning i rosafärgad brochesammet med päls- garnityr; röd sammetsdräkt med mårdbräm; helio- tropfärgad sammetsdräkt med moaré.
En den stil- fullaste promenaddräkt; blå sammet-redingot med zobelkjol; och slutligen en promenaddräkt i blå sammet med kappa.
Dessa korta antydningar om några af de för- nämligare dräkterna torde kunna gifva våra läsar- innor en svag föreställning om denna enastående praktfulla utstyrsel.
« En kvinnlig konstutställning har nu en tid pågått i utställningslokalen vid Västra Träd- gårdsgatan härstädes samt väckt lifligt intresse och erkännande.
Det är de framstående artister na fru Mina Bredberg och fröken Ellen Jolin, som här slagit sig tillsammans att framvisa frukterna af de senaste årens konstnärssträfvanden.
Fröken Jolin bör för våra lärarinnor vara en gammal be- kant: hennes bild meddelades för ett par år se- dan i Iduns porträttgalleri i samband med en af henne då anordnad utställning.
Hon utställer nu uteslutande akvareller, mestadels arkitekturmotiv från det soliga Italien och det gröna England.
Det är frisk färg och naturglädje i alla dessa bitar, och de h a också till stort antal funnit köpare bland de talrika utställningsbesökarne.
Fru Bred- berg företräder en annan bransch — porträttmå- leriet, och hon dokumenterar sig inom detta om- råde som en framstående konstnär genom många duktiga bilder, hållna i kraftig kolorit och målade med bred och flott pensel.
Fröken Selma Oiöbel, den framstående främ- jarinnan af svensk hemslöjd, har under de senaste dagarne anordnat sin sedvanliga höstutställning af nya handarbeten och modeller i Svensk konst- slöjdutställnings byrå, Norrlandsgatan 26.
Bland de från fröken Giöbels atelier direkt utgångna ar- betena fästes uppmärksamheten förnämligast vid två, en couvrepied och en matta.
Den förra teck- nad och komponerad af fröken M. von Diiben, framställer natten och sömnen i deras symboler, månskäran och vallmon; den andra af fröken M. Adelborg h a r tagit kronärtskockan till motiv.
Båda utmärka sig för mycken finess i utförandet.
De företräda en ny riktning, som fröken G. söker att göra gällande, i det hon vill bringa till använd- ning växtrikets alster, men stiliserade efter japanskt mönster, ty af japanerne med deras utpreglade sinne för naturen och dess alster finns i denna väg mycket att lära.
Och härvid är man inne på modellerna, vid hvilka h ä r fästes störta vikt och i synnerhet att få svenska sådana, hvilka därför ock tagas, hvar de erbjuda sig goda och vackra, från slott och koja.
I sina bemödanden på det svenska området har fröken G. behöft hjälp och stöd, så väl hvad tyg som färger beträffar, och äfven funnit tillmö- tesgående hos flere firmor.
Så hafva C. O. Borgs Söner i Lund och D.
J. Elgerus i Örebro, hvad angår färgens anbringande, och Drags aktiebolag i Norrköping i fråga om tyg sökt genom experiment framställa det bästa tänkbara och för ändamålet mest passande.
Med sådan hjälp kan ock fröken G. från sin atelier, där hon utom de båda nämnda har en stab af skickliga medhjälparinnor, utsläppa sådana arbeten som hon exponerar.
Välgörenhet i det lysta må man väl kalla nyligen aflidna fru Emilia Laurins uppoffrande verksamhet för en del af de fattigaste flickorna inom Kungsholms församlings folkskola härstädes.
Allt sedan hösten 1885 h a r hon, som städse med varmaste intresse ifrat för uppfostrans och under-
I D U N 1894 visningens framåtskridande, lämnat medel till material och undervisning i klädsömnad åt tolf fattiga ilicker från ofvannämnda församling.
Så väl i detta som i andra liknande af henne utöf- vade välgörenhetsverk har hon utgått från den grundsatsen, att den bästa hjälpen är den att sätta en medmänniska i stånd att hjälpa sig själf.
Ju mer flickorna kunnat tillgodogöra sig undervis- ningen och i följd däraf dess flere klädespersedlar fru Laurin vid terminernas slut kunnat öfverlämna åt dem, desto större var hennes glädje.
Äfven efter fru Laurins död kommer hennes sy- skola, enligt af henne efterlämnadt förordnande, att fortsätta sin verksamhet efter samma grund- sats.
Säkerligen skall också den välsignelse hon genom detta företag spridt till månget af de fatti- gas hem städse lefva i tacksamt minne.
Allt för fosterlandet!
» Svenska kvinnoföre- ningen för fosterlandets försvar » har utlyst en Jorsakelsevecka, hvaraf behållningen är anslagen till Norrlands försvar.
Den är nu bestämd att äga rum den 19 — 25 nevember, och hoppas före- ningen på lifligt deltagande från alla fosterlands- sinnade kvinnor och män.
Se för öfrigt närmare i Styrelsens annons i detta nummer af IdunI KonstnäFsdrömmai *.
» | Ju anser dina framgångar således för tur, m- - ej förtjänst? » » A, det vill jag inte säga; jag har gnott och arbetat må du tro, och jag har rest och fått nya intryck, det utvecklar en människa. » Där for en skugga öfver Halfdans fina drag.
» Ja, du kunde tidigt få resa ut, du b e h ö f de inte gå här hemma och nöta ut dina bästa år och måla en och annan tafla för pengar — • du var förmögen och din egen herre. » » A, inte hade jag så värst pengar, och de jag hade gingo snart åt; men nu strömmar det in beställningar öfver mig.
Det var i alla fall godt att ha mitt fäderne att börja lifvet med — jag kunde aldrig uthärdat att trampa de nötta vägarne här hemma — hur har du kunnat stå ut med det? » » Jag har inte stått ut med det, » svarade Halfdan, i det hans läppar skälfde; » här ser du resultatet — bruten, förbi, dödstrött — å, så trött! » » Du v a r, dock en sådan lofvande talang, Halfdan — det borde ha kunnat bli något stort af dig — vi trodde det alla, ända sedan du vid tio års ålder ritade af magister Blom med krita på svarta taflan och fick anmärk- ning för dåligt uppförande. » Han skrattade, och där for ett blekt leende öfver Halfdans läppar vid detta minne från barndomen.
» Ja, » sade Halfdan, » jag tänkte nog också själf, att jag skulle bli något » stort » — hvem af oss, som haft någon begåfning, har inte drömt detsamma. » » När du blir frisk igen, » svarade Max i tröstande ton, » skall du taga fart igen och göra något duktigt, för du har i alla fall ta- lang, min gosse! » » När jag blir frisk — det blir jag aldrig mera, Max — och det skulle till ingenting tjäna — mina ögon, ser du, ha blifvit an- gripna; om jag också inte så snart skulle bli helt blind, så kunde jag ändå inte se att måla. » » Ar det verkligen så illa med dig?
Du har alltid varit pessimistiskt anlagd och böjd för att se den mörka sidan af allting — du skulle tagit lifvet litet gladare och energiskt sökt slå dig igenom, trots alla svårigheter. » KYtra.
fin » Ja, » återtog Halfdan, » jag har varit allt för mycket känslomänniska, och dock har ingen haft ljusare drömmar än jag, ingen en större längtan efter lifsglädje och lycka.
. » » Du har lefvat för instängdt, » afbröt Max, » du har tänkt för mycket och lefvat för litet.
Du har legat på din soffa och drömt och lefvat ett lif i inbillningen, men det rika, fulla lifvet med dess jublande fröjder och sargande smärta har du aldrig känt. » Halfdan ögonlocken om hans fröjd och hvarandra såg på Max under de halfslutna — hvad visste denne egentligen lif, om hvad det gifvit honom af kval!
De hade ju hvarken sett eller korresponderat på flere år.
» Hvad som utveckladt mig mest, » fortfor Max, i det hans ansikte fick ett allvarligt uttryck, » var den stora sorg, som drabbade mig, du minns, min fästmö, min lilla barn- domsvän Elina, som döden ryckte ifrån mig några dagar, innan hon skulle blifvit min brud.
sådant ger ett hjärtesår för l i f v e t.
endast den som lidit som jag, förlorat, hvad jag förlorat, kan fatta d e t.
men sådant ut- vecklar, ser du, ger själen vingar och gör en till konstnär.
» Max förde handen öfver ögonen och t o r kade bort ett par tårar, som stannat i ögon- vrån.
Halfdan ville sagt något tröstande, men kom sig inte för.
Han visste nog, att vännens rörelse var uppriktig, och att han djupt gripits af sin fästmös hastiga död, men han visste också, alt han tröstat sig på annat håll och många gånger sedan varit den gla- daste bland den glada, ungdomsfriska konst- närsskaran där nere i Rom.
Halfdan såg drömmande ut i rummet, bort från vännen, och där tändes ett underbart skimmer i de hälft slocknade ögonen.
Han såg henne så tydligt, som hade hon stått lefvande framför honom, med det blonda, guldskimrande håret, den blå blicken, full af oskuld och renhet, den rosiga hyn, den alltid leende munnen, den fina, ännu outvecklade gestalten.
Henne, om hvilken han drömt sina fagraste drömmar, tänkt sina skäraste tankar, och som skulle blif- vit hans framtids ljusaste stjärna.
Han hade aldrig älskat någon annan kvinna, och det gaf dödsstöten åt hans aldrig starka hälsa, när han förlorade henne — förlorade henne på ett mycket värre sätt än genom döden, med alla de finaste drömmarne och känslorna trampade under fötterna, krossade af den bru- talaste verklighet.
Men härom visste ju Max ingenting — han visste ej ens, att hon fun- nits till eller hvad hon varit för Halfdan.
Max gjorde en rörelse med handen öfver pannan som för att förjaga de sorgliga min- nena, och Halfdan återkom till verkligheten, i det vännen i förändrad ton sade: » Och så måste man resa för att kunna bli konstnär, framför allt till Paris och Rom.
det utvecklar och ger en mängd nya in- tryck.
» » Berätta mig om Italien, » afbröt Halfdan, » är solen verkligen mera klar, himlen mera blå, kvinnorna skönare och lifvet rikare än här i Norden, så som skalder och målare tecknat södern? » Och Max berättade med flytande tunga och stor entusiasm om Italien, detta förtrollade land, dit Halfdans hela åtrå och längtan legat, dit hans fantasi ständigt åter och åter fört honom, medan han i sin lilla atelier vid en af Stockholms bakgator målade sina små taflor och porträtter för att uppehålla lif- vets nödtorft och ej ligga sin gamla mor till last.
Marsaln 355 » Jag skall aldrig komma dit, » sade han sakta, när Max gjorde en paus, » aldrig. » » Hör du, är det pengar som felas dig, » inföll Max godmodigt, » så kan du få af mig, åtminstone att börja med — det skulle göra mig stor glädje, Halfdan, bara som lån, om du inte vill ta ' det till skänks.
. » Haifdan rodnade till, men blef därefter åter lika blek som förut.
•-Tack, jag tror dig, Max, du menar väl, men det är inte pengar, som felas mig, så till vida som grosshandlar Erikson, som köpte min tafla » Befrielse- », du vet, den som nu är utställd i Fritzes fönster, erbjudit sig för- sträcka mig pengar; men det kommer för sent, Max — jag kan inte måla mer, om jag också måste lefva ännu. » Hans läppar darrade, och han borrade an- siktet ner i kudden.
» Du har väl sett min tafla? » frågade han därpå efter en kort paus.
Max såg smått förlägen ut.
» Ja — jaa — jag tittade på den i går.
.. » » Nå, hvad tyckte du om den? » frågade Halfdan med en viss ifver.
» Joo — jo bevars.
teckningen var inte att anmärka på — taflan gör effekt, men, uppriktigt sagdt, tycker jag inte om uttrycket i kvinnans ansikte — det är något onaturligt, att en kvinna, som står vid brokanten med ena foten redan utsträckt öfver forsen där- nere och ser på sitt sofvande barn, som hon har tryckt intill sin axel, har detta uttryck af ett helgons inspiration, af en madonnas rena moderskärlek.
En kvinna, som hoppar i sjön med sitt barn, måste antingen ha ett uttryck af vansinnig förtviflan eller resignerad sorg.
Det är hos din själf- och barnamör- derska något som man inte förstår, man vet inte hvarför hon begår handlingen — man lämnar din tafla med en känsla af obehag, otillfredsställelse, om man också inte så snart glömmer den. » Halfdan log stilla.
» Du säger, att man inte förstår, hvarför denna mor begår den handling, som taflan visar henne i begrepp att utföra, och ändå säger du, att i hennes ansikte lyser ett hel- gons inspiration, en madonnas rena moders- kärlek — du har, liksom många andra gifvit mig det största erkännande, då du menade det som ogillande.
Jag tänkte först kalla min tafla » Moderskärlek », men då hade den blifvit ännu mindre förstådd. » » Ja, ja — missförstådda bli vi ju alla, mer och mindre, » svarade Max undvikande, i det han såg på sitt ur.
Därefter reste han sig hastigt och sade: » Hvad ser jag — kloc- kan är redan så mycket — och jag som ännu har en hel hop att uträtta innan mid- dagen.
Du har kanske sett, att mina kam- rater i dag ge en festmiddag för mig — det är ett festande från morgon till afton, må du tro, man sliter mig i bitar.
I morgon skall jag på audiens till kungen — har ryktesvis hört, att han ämnar beställa en tafla af mig.
Nej, nu måste jag verkligen gå — adjö med dig, gamla gosse, krya till dig och välkommen till Italien! » Halfdan höll kvar hans hand ett ögonblick i sin.
» Tack, för det du kom, » sade han, » jag ser så sällan någon från det glada konstnärs- lifvet därute.
Vill du inte komma igen, innan du reser? » » Hjärtans gärna, om det kan göra dig nå- got nöje, bara jag får tid för alla dessa fest- ligheter, ser du. » (Qualité Inghilterra) härstädes lagrad sedan 1891.
K. i é \ é ' \ i A. Nydahl &amp; C:o K h &lt; t l t u _ ti NtnrAnlnn ti
» Och, Max — om du kunde se in i min själ, läsa historien om mitt inre lif, tror jag nog du skulle finna, att inte heller jag stått stilla i min » inre utveckling », om jag också nte kunnat måla för ett pris på salongen. » Tonen lät bitter, och Max tog det som ifundsjuka, men han öfversåg därmed och åtsade ej därom i medvetande af, att han far en konstnär, s o m gjort lycka och endast runnit rättvist erkännande.
Han sade blott ett godmodigt: » Käre gosse, let vet jag visst, » tryckte åter Halfdans hand iich lämnade honom sedan.
När Halfdans mor kort därefter kom in i rum- met, försiktigt smygande så s o m hon brukade för att ej störa honom, fann hon honom vis- serligen mycket blek, men med ögonlocken slutna, hvarför hon trodde, alt han sof, och gled lika sakta ut igen.
Men Halfdan sof icke, han tänkte; tänkte i e samma bittra, heta tankar han tänkt så många gånger förr.
Hvarför hade han ej blifvit en stor konstnär, när han dock var född därtill?
Innan han blef så här sjuk, hade han dock haft tid att hinna bli något.
Hur kom det sig, att han alltid såg det klart i sin fantasi, det som han skulle måla, så rikt och vackert, som knappast någon målat Jet förut, och att han dock aldrig förmådde ilerge det så på duken.
Det blef alltsam- mans så torrt och saftlöst, och så var där ingen skola i det, inga förebilder och intet mönster.
Han var hvarken » impressionist », » idealist », » realist » eller något annat på » ist » — endast sin egen impulsiva natur, som icke iunde rätta sig efter andra.
Han var snarare ioet än tecknare, och han hade också en tid mastat bort penseln för att taga till pennan, G&amp;° • ft Mm v l ö • i?
aiarorarr.
ti a Redigeras af Sophie Linge.
Du lduns läsarinna Ett tidsfördrif ma få Att namnet på mig finna, Och det nog lätt skall gå!
Rak som en » nybakad » löjtnant jag är, Och modigt som han uti elden jag tågar; Alltid på post du visst finna mig plär, Fast hvarje minut jag mitt lif säkert vågar!
Än är jag röd, och än mörk i min hh, l senare fallet så dyster att skåda; Vida i världen man spår af mig såg Som skyddande engel för våld och för våda.
Jag som allt annat förgänglighet har: » Så småningom&gt; ser du mig hädan försvinna!
Syskon få många jag dock lämnar kvar, Och äfven af dem du en hjälp nog skall finna!
Af mina nio delar Nu småord bildas må, Och säkert du ej felar, Välan, nu blott gå på!
livad hand i hand plär vandra Mest uti julelid?
Ett ondt, som man bör klandra?
En hjälp för allmän frid?
Sjö uti Göta rike?
Hushållsbestyr om höst?
Hvad stundom blir från dike?
Hvad fanns i sångarns röst?
ForUkaffningsraedel?
Sedan men han fann aldrig den rätta formen för sina tankar; det blef idéer utan sammanhang, enstaka satser af lif och skönhet, men det hela så osäkert och ojämnt, att han själf var den förste att inse, att han heller aldrig skulle duga till skald.
Det fattades honom äfven ihärdighet, det visste h a n; han kunde aldrig fila och arbeta om — direkte ur hans brin- nande, fladdrande fantasi på duken eller pap- peret, och sedan var han färdig och vände sig genast till något nytt, som han städse tänkte sig skulle blifva hans bästa.
Den stora taflan, som han börjat däruppe på ateliern, innan han blef så sjuk, den skulle blifvit hans mästerverk, han hade känt det så tydligt, varit så viss därom.
» En konst- närs dröm », skulle den heta, och de två kvin- nofigurerna, inspirationen som leder konstnären till den med lagerkransen väntande ryktesgu- dinnan, voro mer än till hälften färdiga.
Han greps af en feberaktig längtan att fullborda dem och visa världen, att han hade ej blott talang, utan snille, och att han kunde bli mä- stare, utan att ha varit i Paris eller R o m, därför att till konstnär födes man, det kom- mer inifrån, ej utifrån.
Han reste sig och ringde med den lilla klockan.
Modern kom ögonblickligen in.
» Mamma, tänd en brasa i ateliern, och jag vill be dig och Marie hjälpa mig upp för trapporna; jag vill måla.
» » A, Halfdan, det är alldeles omöjligt.
du måste yra.
. » Hon lade handen på hans panna och kände, att den var feberhet.
» Ja, » sade han småleende, » känn, jag har feber — konstnärsfeber — jag vill sluta min stora tafla, jag vet, att jag skall lyckas, ändt- Nämn mig ett tidsfördrif?
Hvad kunde » lillan » redan?
» Biblisk » imperativ?
Hvad mycket du får göra, Helst otur följer dig?
Ett sjömansord låt höra?
Hvad mången godt plär sig?
En bostad högt i norden?
Och se ' n ett yttre ting?
Hvad ofta fins på borden?
Hvaraf fick mången sting?
H u r illa man plär göra, När det ej går så bra?
Ljus-spridare?
Hvad böra Festföremålen ha?
E n vakt för millioner?
Ett » silfverband », så sägs?
Ett » contra » ibland toner?
Hur ofta det nog vägs?
Farväl, nu vill jag sluta, Jag nog er plågat har!
Dock först: hvad hör till ruta?
Och se ' n » au revoir »!
Att oförtänkt mitt första milt andra falla, Det skulle ingen af er just trefiigt kalla.
Fredagen den 5 augusti 1892.
N:r 32 (242) Byrå: Klara v. Kyrkogata 7, 2 tr, Prenumerationspris pr är: Idun m e d M o d e t i d n i n g och kolorerade planscher ki I d u n m.
• Idun e n s a m — _ &gt; 8 6 50 * (Aftonbladets nya hus.)
s k e r i landsorten i. post- anstalt, i Stockholm h o s r e d a k t i o n.
Oamiila * fj] |e flesta bland Iduns läsarinnor ha väl åt- i minstone hört talas om den stora litterära striden i Norge på trettio- talet, den Wergeland- Welhavenska striden.
Vis- serligen rörde den sig vä- sentligast inom litteratu- rens råmärken, men så- väl i sina syften som i sina konsekvenser pekade densamma dock vida ut öfver det litterära lifvet och de litterära intresse- na.
Det gällde frågan om norska folkets utveck- lingsvägar, och de som känna norrmännens liflig- het och häftighet i allt hvad som rör det natio- nella, skola lätt inse, att den nämnda striden kom att uppröra hela nationen.
Sedan den politiska skilsmessan från Dan- mark var det både na- turligt och nödvändigt, att utvecklingen i Norge slog in på andra vägar än den danska.
Frågan var endast, om man så att säga skulle rothugga det gamla trädet eller om man skulle låta det nya växa så småningom fram ur det gamla genom ymp- ningar på den gamla stam- men.
Den förra åsikten representerades af Werge- land, den senare afWel- haven, och striden erhöll sin hela bittra karaktär Soktr.-Akticb.
Utgifningstid: hvarje helgfri Oernandts fredag Lösnummsrspris 1 5 öra (vid kompletteringar).
Aanonsjiris: 35 ö r e p r n o n p a r e i l l e r a d.
Kor &gt;Platssökande&gt; o. » L e d i g a platser- 25 ö r e för h v a r j e p a b ö r j a d t tiotal stafv.
- r a d Collet.
genom denna » nationella » fråga.
Camilla Collet är en syster till Henrik Werge- land, men hennes skap- lyune är ett helt annat än hans var, och hon kände sig i alla afseen- den dragen åt det Wel- havenska hållet.
Werge * lands snille var rikt, sväl- lande, stormande, men oregelbundet och ofta ganska formlöst.
Systerns är fint, spirituelt och formsökande.
Redan un- der sin vistelse i fäderne- hemmet, Eidsvolds präst- gård, var hon på det klara med sina åsikter, och dessa stärktes och formades ytterligare se- dan hon tjuguåtta är gam- mal gifte sig med pro- fessor P.
J. Collet, en bland Welhavens anhän- gare, och hon nu i Kri- stiania kom i direkt be- röring med den Welha- venska kretsen.
Hon föddes den 23 ja- nuari 1813, och det var således är 1831 hon blef bofast i hufvudstaden.
Denna ägde ej som nu sina 150,000 innevånare och en börjande storstads- prägel jämte ett ganska rikt utveckladt konstnär- ligt lif; man hade att göra med en småstad pä 25 — 30,000 innevånare.
Alla kände alla, oeh då
IDUN 250 Den rätta glädjen känner själf sitt mått, Då yrseln går till tomhet eller leda; Hon är ett barn, men ett som tukt har fått, Hon är ej yra endast, hon är reda.
p. man som Collet utmärkte sig genom en fram- stående begåfning blef man naturligtvis före- mål för ej endast särskild uppmärksamhet utan äfven för kritik, men denna alstrade återigen hos henne en motkritik med vida större syn- vidd och vida djupare syfte.
Det hon som kvinna inom detta samhälle kände, det blef till en kritik af kvinnans ställning i samhället.
Äfven andra omständigheter ha kanhända bi- dragit därtill, att hon på detta område började » sätta problemer under debatt » redan långt innan en dansk kritiker, som ej kände den norska litteraturen, begagnade detta slagord såsom en förebråelse mot nordens litteratur i allmänhet.
Man märkte nog ett och annat däraf redan i hennes första skisser, men sedan hon år 1851 blifvit änka, utgaf hon år 1855 en roman » Amtmandens dötre », däri hon med en oför- skräckthet, som väckte samtidens häpnad, drog i härnad mot konvenans-äktenskapen.
Det är ej här stället att skildra det uppseende och den lifliga diskussion, som denne den norska litteraturens första » samhällsroman » väckte; vare det nog att säga, att den samma lämnat djupa spår efter sig; dess inflytande spårar man till och med i ett i öfrigt så själfstän- digt arbete som Ibsens » Kärlekens komedi », och Jonas Lie har i » Familjen på Gilje » be- gagnat fru Colletts idé kanske väl osjälfstän- digt, och väl äfven på ett i jämförelse med originalet underlägset sätt.
Man måste betrakta » Amtmandens dötre » såsom fru Colletts förnämsta arbete och det kan, på sitt område, jämföras med det bästa i hvilken litteratur som hälst.
Det är det störst anlagda och det mäktigaste; men det skönaste är dock utan all tvifvel hennes » I de länge nätter ».
Hon skulle gärna kunnat på denna bok sätta såsom motto Goethes ord: karnas, ej idéernas originalitet genom ett affek- teradt och skrufvadt språk.
En snillrik för- fattare har emellertid en gång sagt, att den bästa stil är den, som läsaren alls icke kom- mer att tänka på, emedan den endast varit en trikå om sköna, välbildade och originella tankar, hvilka såsom sådana upptagit läsarens hela uppmärksamhet och fängslat hans intresse.
Han har ej snafvat öfver en knagglig form, ej di- straherats af påhängda språkblommor.
Fru Colletts stil är just sådan.
Hon har visser- ej försmått att tillägna sig hvad man kallar språkkonst, men hon begagnar densamma städse endast såsom ett medel att framställa sin tanke klar, formskön och lefvande, med andra ord — i trikå.
Om man någon gång finner ett bizarreri hos henne, då är det ett tankens och icke ett språkets.
Hennes begåfning är orgi- nell, hennes stil är formfulländad.
Anledningen till denna alltför knapphändiga skiss af fru Colletts författarepersonlighet är den, att man i Norge hos Alb.
Cammermeyr börjat utgifva hennes samlade arbeten, och som därigenom tillfälle erbjudits äfven åt svenska läsarinnor att stifta bekantskap med Norges förnämsta kvinnliga författare, ha vi trott det vara af intresse att såsom inledning till bekant- skapen beledsaga författarinnans porträtt med några ord.
E j m ä t t e t fullt.
miq icke sol som bländar.
Som min kind i purpur målar 3cke sol, hvars heta strålar Hur jag sträfvat, hur jag trefvat, hur jag bäfvat, hur jag lefvat, här i blommor lindadt står; ty hon skildrar just hur den unga kvinnans hjärta bäfvat, hur hon skönast lefvat och bit- trast sträfvat, allt under det hon med blicken fästad på barndomshemmet lindrar poesiens blommor om hvarje minne från familj och hem.
Det är helt enkelt en förtjusande bok, ej minst genom den hjärtats darrning, som spåras i dess grundton.
I hennes öfriga arbeten återfinna vi den stri- dande kvinnan, stundom rättvist gisslande sam- hällsfördoiuar, stundom orättvist begagnande godtyckligt valda färger.