Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Till det goda resultat, soin detta system visat sig medföra, har sannolikt den omstandigheten ej litet bidragit, att skydssföreningen årligen utdelar premier och gåfvor till de bästa fostermödrarna.
Me- del till dessa preniier hafva dels samlats inom föreningen, dels ocksi skankts af iitoinstående personer.
Man liar slutligen % vissa orter äfveii försökt att genom enskild föreningsverksamhet, oberoende af myndigheterna eller deras tjänste- man, taga fosterbarnsväsendet om hand genom att dels anskaffa lämp- liga personer till fostermödrar, dels öfvervaka desamma ocli vid behof understödja dem med råd och penningar.
I flertalet fall hafva dock dessa försök utfallit mindre lyckligt att döma däraf, att föreningarna vanligtvis snart åter upplösts eller f %tt väsentligt inskränka sin verk- samhet.
Så har t. ex. händelsen ' varit i Frankfurt a / M, s % äfven i en del franska kommuner.
Detta synes antyda, att kontrollen öfver fosterbarnsindustrien icke kan undvara myndigheternas medverkan, och att privatverksam heten alltid bör stödjas af den offentliga myndighe- tens auktoritet och inflytande ~ ö j l i g e n kan den i utlandet förviirfvade erfarenheten tjäna oss till fingervisning, då vi en gkng i en - som jag hoppas - ej allt- för aflägsen framtid skola i vhrt land ocli franiför allt i vår hufvud stad skrida till ordnandet af vart fosterbarnsvasende.
Frågan ar, såsom ny för oss, ej lätt att lösa.
Må ' det emellertid tillåtas mig att i korta drag skildra, hur jag tänkt mig, att man därvid bör gå till väga för att nalkas målet på
ett för våra förhållanden lämpligt sätt och med hopp om den fram- gång för saken, som vi helt visst alla tillönska densamma, Framför allt måste fosterbarnsväsendet noga regleras så att icke hvem som helst har rättighet att ägna sig å t en s % ansvarsfull och grannlaga industri som fosterbarnsindustrien.
Med andra ord, foster- barnsindustrien måste i likhet med så många andra industrier vara underkastad ko~zcessionstvå.ng, p i det a t t man nia Kga någon garanti för, att endast 12impligcc personer drifva yrket.
Helst Borde detta koncessionstvång vara allmänt och för hela landet gällande, icke endast lokalt, beroende på särskildt beslut af vederbörande kommunalmyndigheter, ty i så fall skulle möjligen in- träffa, att fostermödrarna för att undgå kontrollen utflyttade till när- liggande kommuner och dar ostörda fortsatte sitt handtverk.
Exempel på dylika följder af koncessionstvånget finnas redan fr %n utlandet, och saken torde därföre vara att beakta.
Underkastade ' koncession skulle alla titan undantag Vara, iivilka mot ersättning i en eller annan form ville emottaga friimmande barn i sin v %rd.
I vissa utländska förordningar rörande fosterbarnsväsendet är, såsom vi ofvan sett, koncessionstvånget begränsadt endast ' till så- dana personer, som mottaga barn af sptid ålder; nien ehuru onekligt ar?
a t t barnen äro mest i behof af skydd under de första lefnadsåren, så synes det mig dock, som oin skal borde föreligga att icke allt för mycket inskränka den tid, under hvilken barnen stode under myndig- heternas uppsikt.
Vidare anser jag det vara af vikt, att livarje till- sthnd att mottaga fosterbarn affattades i den form, att det endast gälde tills vidare och icke under obegränsad tid, på det att tillståndet genast matte kunna återtagas, om omständigheter inträffade, som mo- tiverade en sådan åtgard.
Innan tillståndet utlämnades, skulle vederbörande myndighet vara skyldig att göra sig noga underrättad om alla sådana förhållanden, som kunde vara af inflytande på frågans afgörande, och endast i det fall medgifva den sökta rättigheten, att inga omständigheter förelåge, som kunde göra personen i fråga mindre lämplig för yrket.
Såsom de viktigaste synpunkter för bedöinande af sökandens lämplighet skulle jag särskildt vilja framhalli följande.
Fostermodrens hälsotillstånd bör vara godt och hennes kropps- konstitution ej alltför svag, emedan, krafterna ofta nog pröfvas ganska hårdt, i synnerhet vid sådana, tillfällen, då barnet ar sjukt eller annars oroligt och svhrskött.
Hon sjelf.
såväl som de närmaste medlemmarne af hennes familj, om Iion har sådan, böra äga god frejd, vara kända
för att föra en otadlig vandel samt icke befinna sig uti utblottade om- ständigheter.
Hon m %ste vara van vid renlighet och snygghet, liafva någon erfarenhet i skötseln af barn, men icke hafva för många egna barn eller fosterbarn.
Bostaden skall vara sund och ljus, afven om man för öfrigt ej kan stalla alltför höga fordriiigar på densamma.
Fuktiga, osnygga, mörka eller öfverbefolkade rum böra dock kunna undvikas.
Äfven bör tillses, att hvarje barn liar sin egen badd, som a r ändaniklsenlig och framför allt snygg.
Utom pröfningen af alla de omständigheter, som kunna vara af vikt för bedömandet af en persons lämplighet till fostermoder, fordras emellertid af ven, att den sökande tillförbindes vissa skyldigheter, som Iion inilste uppfylla, för att barnets behandling skall blifva s % god som inöjligt.
Så t. ex. bör hon förbjudas att i sin vård emottaga mer an ett visst, af myndigheterna noga bestämdt antal fosterbarn på en gång.
Särskildt när det qiiller spdda barn torde antalet strängt böra begrän- sas.
till högst två eller, om kvinnan själf har ett spädt barn, ett enda fosterbarn.
Vidare bör i tillståndsbeviset intagas bestaminelser om fostermodrens skyldighet, att underkasta sig den kontroll, so111 af inyn- digheterna kan anses erforderlig, samt att noga ställa sig .till efterrät- telse de föreskrifter rörande utöfvandet af yrket, som skriftligen eller muntligen genom kontrollanterna kunna henne föreläggas, Alldeles nödvändigt synes mig vara, att fosterinödrarna tvingas a t t noga satta sig iii i alla de viktigaste punkterna beträffande bar- nets vård, så väl ined afseende på den liiinpligaste födan som hudens vård, bekliidnaden, bostadens skötsel o. s. v. För den skull erfordras emellertid en tryckt instruktion, affattad uti korta, lätt begripliga sat- ser, och detta så mycket inera, som fostermodren då icke i förekom- mande fall kan urskulda sig med okunnighet eller förebära andra lik- nande ursiikter.
Slutligen m %si; e fostermodren vara skyldig att, om hennes foster- barn insjuknar, genast tillkalla läkare samt, i händelse af dödsfall, inom bestämd tid med företeende af dödsattest anmäla förliållandet hos den myndighet, som utöfvar kontroll öfver hennes verksamhet.
Detta se- nare p % det at ' t efterforskningar i tid må kunna anställas, huruvida barnets död varit beroende på nhgon förseelse f r h fostermodrens sida eller annars berott på någon omständighet, som kunnat undvikas.
Hvad jag har ofvan föreslagit såsom önskligt vid genomförandet af vårt fosterbarnsvasendes reformerande, förutsätter naturligtvis att en särskild förordning måste antagas, i hvilken .alla de viktigaste vill- koren för rättighet att till vård emottaga friimmande barn finnas in- - '
tagna.
Denna förordning synes mig lanipligast böra utfärdas på sätt 24 i Hiilsovkrdsstadgan föreskrifver.
Äfven torde väl kf flera skal blifva fördelaktigast, om i de särskilda kommunerna tillampiiingen af stadgans bestamnielser öfverlämnades å t de resp. h&amp;lsovirdsmyndighe- terna, livilka väl i allmänhet äga de basta förutsättningarna att kunna verksamt genomföra den åsyftade reformen.
E n förordning är emellertid ej ensam nog för att kstadkomma andring i de nuvarande missförhållandena, därpå torde väl de fleste af vira Iiälsov~dsföreskrifter lämna tydliga bevis.
Viktigare an den döda bokstafven ar nämligen den lefvande kontrollefi öfver lagens ef- te~lefnad.
Dessförutan maste flertalet af de ofvan föreslagna skydds- åtgärderna blif va förfelade.
Denna kontroll skall i första ruininet omfattz tillsynen öfver det sätt, livarpå barnen beliandlas och vårdas.
Men genom densamma skall iifven en väl behöflig uppsikt kunna iignas åt snyggheten och ordnin- gen iiionb fost.ermödrariias hem samt %t deras och öfriga familj.eined- leminars dagliga lif och vandel.
Äfveii vid intriiffade sjukdomsfall bland barnen bör kontroll kunna hållas öfver, att den sjuke får den riitta vbrden, och att läkare i tid tillkallas eller rådfr %gas.
Mer iin genoni denna, så att säga, polisuppsikt bör dock enligt min %sikt kontrollanten kunna uträtta såsom vän och rådgif vare å t fostermodren.
DA, slsom förut blifvit niimndt, jag hyser den mening, att en mycket viktig orsak till fosterbarnens vanvård hos oss ligger uti v&amp;rclarinnornas okunnighet oin ratta sättet att sköta barn, sh fram- går ja daraf, att jag måste betrakta fostermödraruas nndervisande häri shom Iiufviidiiiedel att förekomna vanvården.
För den skull liar jag ock&amp; här ofvaii frainhallit vikten af att en kort och lättfattlig instruk- tion utfikdas, Iivarigenoin vårdarinnorna sattas i tillfalle att inhiimtiz de nödvändigaste upplysningarna om en ratt barnavård.
Fullt tillrack- lig iir emellertid icke ens denna åtgärd.
Instruktionen må vara hur väl affattad soin Iielst, sk kan den dock icke i Iivarje fall förekomma niissförstknd eller misstydning.
Dartill fordras i första rimmet munt- lig förklaring och praktisk undervisning.
Och en sådan bör kontrol- lanten bäst kunna lamna.
Vid hvarje besök skulle ju denne kunna taga tillfiillet i akt att praktiskt påpeka för vårdarinnan, huru man t. ex. bäst bereder och förvarar barnens föda, Iiurii bekliidnaden bör vara beskaffad, hiir ett bad bast beredes o. s. v. samt dessutom kunna bortarbeta en mängd .fördomar och ovanor, soin i fråga om barnavård ännn äro så vanliga, isynnerhet bland den fattigare befolkningen.
Nästa fråga blir eiqellertid då, Iiinrii man ska.11 kunna åstadkomma
en sådan kontroll.
Att öfverlamna den åt halsovårdsnämndens sjalf- skrifna biträden, tillsyningsmannen vid Iial.sopolisen, skulle tvifvelsutan vara alldeles förfeladt, emedan dessa personer ju icke äro sakkunnige i fråga oin barnavård.
Lika litet anser jag fattigv %rdsstyrelserna aga kompetens att atöfva en dylik kontrov, äfven om tiden skulle tillåta dein att åtaga sig något shdant.
Enda möjligheten att få tillräckligt intresserade ocli p5 samma gång sakkunniga personer liärför vore onek- ligen att förinå någon eller n %gra af har befintliga fruntimmersförenin- gar a t t ställa sig till myndigheternas förfogande och i deras stllle ut- öfva den viktiga och grannlaga uppsikten öfver fosterbarnens skötsel.
Ty för en kontroll af den art, jag här ofvan sökt antyda, agnar sig ' dock endast kvinnan, emedan hon genoin sin finkänslighet kan lättare an mannen förvärfva sig fosterniodrens förtroende och genom naturlig medkänsla för de sinå hyser mera verkligt intresse för dem än man- nen med sin mera utit vanda natur.
Kvinnor, livars bistånd i detta syfte helt visst skulle kunna vara af ovärderligt gagn, äro t. ex. har-.
varande församlingsdiakonissor, hvilka ju möjligen kunde låta sig af lokalinyndigheterna engageras för att hand i hand med dem ntöfva kontrollen öfver fosterbarnen.
Huru denna kontroll skiille i detalj ordnas ocli livilken ställning ' de kontrollerande damerna skulle komma att intaga till den myndighet, som i första band öfvervakar fosterbarns- asei ii det, dessa frågor torde viil liiir icke vara skäl att närniare beröra.
Men nigoon svårighet att f5 saken praktiskt ordnad larer nog icke behöfve befaras, d&amp; vi j11 i detta hänseende bafva flere goda mönster från utlandet att följa och följaktligen kunna liäirita lärdomar af den erfarenhet, som där under arens lopp förvärfvats.
E t t kraftigt inedel att minska olägenheterna af fosterbzlrnsvasen- det vore slutligen, om inaii kunde höja fostermödrarnas intresse för de fraininande barnen.
Därigenom skulle helt säkert kontrollen i inånga fall göras mindre sv&amp;rskött, emedan fosterinodrens tillgifvenliet för barnet snart skulle lära henne den ratta metoden att behandla det- samma.
D å.
nu de flesta fostermödrar htaga sig främmande barn för att daraf göra sig en förtjänst, s i blir det liela i vanliga fall en pen- iiingefrkga.
Men dk så ar, m %ste också för barnets skull fostermoderns ersättning vara så stor, att Iion utan att behöfva draga in på något, som barnet ovillkorligen behöfver, kan få något öfver för egen del SH- som lön för sitt besvär.
För öfrigt är det icke ens nog, att ersattiiingen siittes tillrack- ligt hög, man måste äfven se till, att den utfaller regelbundet och till I
sitt fulla belopp.
Just emedan detta alltid ar fallet ined de barn, som utackorderas p i offentlig bekostnad, blir också dessas lott i vanliga fall bättre an de privat utackorderade barnens.
A t t vaka haröfver borde ovillkorligen vara fattigvårdsinyndiglieternas sak, sk att ett af- brott i betalningen af fostermodrens ersättning icke behöfde ifråga- komma; ty på ett eller annat sätt ar det alltid barnet, som blir lidande p % en oregelbundenhet i detta afseende.
Ratta formen för ett dylikt understöd ar visserligen svår att angifva, då risk alltid flnnes, att inånga mödrar skulle liaraf taga sig anledning att helt och Iiållet un- dandraga sig sina förpliktelser.
Men med uppmärksamhet från inyn- diglieternas sida borde det val ej möta oöfvervinnerliga svårigheter att.
i flertalet fall tvinga föräldrarne att fullgöra sina skyldigheter.
Kunde till sist någon eller några af våra valgiirenhetsföreningar iipptaga på sitt program att utdela belöningar eller s. k. premier till de fostermödrar, som bast vårdade sig om sina fosterbarn, så borde detta ytterligare blifva en sporre att viil behandla barnen.
Erfaren- heten från Tyskland och Frankrike ger vid handen, att detta ar ett medel, som ledt till förtraffliga resultat.
saken kunde ju ordnas p&amp; mångalianda sätt.
E t t bland andra vore.
ju t. ex. att utlofva en pre- mie &amp; t livarje vårdarinna, som mottagit ett spädt barn och välbehållet lyckats bringa detsamma öfver dess första halfår., Man kunde ju seder- mera upprepa belöningen efter vissa mellantider, alit efter som medel och tillgångar inedgåfve något sådant.
Eller också kunde premierna utdelas irligen till sådana fostermödrar, soin af kontrollanterna sar- skildt förordades till erhållande af understöd, på grund af att den vård de agnat fosterbarnen gjort dem berättigade till en uppmuntran.
Siitten kunna, soin sagdt, vara många, men principen borde vara verk- sam och val värd att taga vara pil.
Jag liar härmed antydt, huru jag anser, att saken kunde och borde ordnas i vart land.
I öfverensstäinmelse därmed hafva också liälsovårds- och fattigvirdsnamnderna i Stockholm till regeringen inlam- nat ett förslag till fosterbarnsvasendets ordnande, så vidt sådant kan ske genom lagstiftningsåtgarder.
Detta förslag är nu beroende på regeringens pröfning, sedan detsamma passerat revy inför en del ad- ministrativa myndigheter i landet.
.Måtte detsamma vinna det afseende, sakens vikt onekligen krafver, och föras till ett lyckligt resultat till fromma för de hjälplösa fosterbarnen!
Rieiimd Wawrinsky.
När man ' slutat Ibsens nya bok, Bygmester Solness, finner man a t t den antingen ar en helt vanlig historia om helt vanliga nian- niskor, eller en gripande symbolisk dikt.
I förra fallet synes oss innehtlllet enkelt., ineii ocksh utan vidare intresse, i senare fallet där- emot sl %r det oss såsom något högst ovanligt - och livad mera är - som ett personligt subjektivt uttryck för den store skalden, ett sådant som vi förr aldrig af honom ägt, en synibolisk diktning af s i väldiga dimensioner, att vi på samnia gång stå iindraiide - be- undrande och beklagande.
Och denna dikt slår emot oss som en svanesång.
Skulle det vara så, skulle denna » sing i luften;), detta sista försök soiii bygg- inästar Solness gör vara skaldens sista verk, och skulle de tankar han här utvecklar verkligen vara lians egna., personliga (Iivilket vi åtniin- stone tro), då beklaga vi lionom och lida nied Iioiiom.
Ty ovillkor- ligen maste man samnianställa Solness ' och lims öde med Ibsen och hans för oss kända lif.
Äfven Ibsen liar, som ByggmRstare, strafvnt högt mot idealens himmel, rest väldiga byggnader, diir spiran pekat ratt mot Iiimmelen.
Brand och Peer Gynt äro de kolossala monument, som han själf krönt nied sitt snille och sitt hjärtas liela värme, pk dem sätter han lagerkransen under iingdoinelis stormande jubel, den ungdom som älskar och förstår lionom.
Ungdomen ä r Hilde Waiigel, Iion iilskar Iionoin, hon tror p % lionom.
Men under tidens lopp, dels af intryck och inflytande både personliga och yttre, dels i följd af hiindelser, som vi kanske ej våga sainniaiiställa med Ibsen och lians eget lif, finner byggmästaren att lians verksamlietsfält ligger närmare - ej blott inom de ideala dröm- inarnes sfär - och han vill nu bygga boningar för människor, bo- ningar, säkra, fasta, sköna; äfveii dessa skola äga tornspiror, spiror soiii peka högt mot de ideala, inalen, mot det rätta.
Där möter oss afven Hilde i ungdomens gestalt, som ber lionom bygga tornspirorna höga, väldiga.
Ungdomens - alltid ungdomens f ordringar!
Skalden-byggmästaren reser upp den ena människoboningen efter den andra, bygger dem efter sina egna idder, stora och rymliga, men han känner och vet att han ej h e r är hvad han- var; hans verksain- het ar vidsträckt, han ä r ansedd för dm store alltjämt, men han kan;,
ner med sig, att människorna ej förstå hans sträfvanden, ej fatta lians byggnadsverksamhet så som lian sjtiv menat den.
De bli ej bättre, ej ädlare, de fatta ej hvaråt spiran p % deras-boningar pekar.
Det är onder trycket liäraf, hnder ' den förtviflan han känier att ej ha nått det mål han för sig och andra sträfvat efter, som lian åter blir eggad till nya stordåd, ny verksamhet och detta alltjamt af samma ungdom som i åratal gått och trott på honom.
Men så länge liar han gått inom fyra väggar och arbetat för andra, a t t han till slut blifvit radd för yttre intryck, yttre inflytande, och ej vill, ej tål nhgon täflan p % sitt område, vill ej erkänna att de unga, just de kanske kunde komma med nya idder, är radd att bli tagen ur de illusioner han själf lefver på - ehuru för livar dag med svagare tro - är rädd för att folk ändå till slut skall finna ut att har, är rädd att bli ansedd för iädd.
Han bygger alltjämt, i trots daraf att han tror att det finnes någon (Ragnar) som skulle kunna bygga bättre eller lika bra, finge han arbeta i frihet; men denna frihet nekar haii Iionom.
Ragnar, lik- som de andra hans iinderliafvande, misstror Solness ' mod.
D e ha ej varit med f r h början, de veta ej hvad han satt in, de kanna ju blott hans rädsla för den yttre världens inflytande och omdöme.
D % kommer Hilde Wangel inbrytande som en solstråle, hon tinar upp de infrusna, nara nog begrafda förhoppningarna, hon värmer, lifvar; erinrar om hvad lian lofvat - han, Rolness, idealet - hvad han lofvat henne .och alla den gång han tog henne (ungdomen) i famn och gaf deni något att lef va för.
E j kunde lian väl vara nöjd att gå och bygga små boningar åt sig och andra, ej var detta nog för en stor man; nej, väldigare vore hans mål.
, En ging har du lofvat oss något stort, nu skall du hålla det.
Slott skall du bygga, stora, sköna, dem konstruera vi geinensamt, du och jag - slott som aldrig ramla!, Solness blir dragen med af Hildes tro, och de bygga i tankarne dessa hftsloft, som de nu båda tro äro de enda, som kuniia göra dem lyckliga.
Men en grundmur skola slotten ha, en sådan som är varaktig, ocli denna mur ar Ibsens egen gamla fasta grundmur:, byggd i frihet och af kärleks.
När nu till sl&amp; Hilde öfvertalar Solness att visa sitt mod genom att p % sitt sista verk, den nyss färdiga byggnaden, själf kröna spiran eller sätta in sitt eget jag, då svindlar iian vid tanken; men vid hennes löfte om.
a t t han, sedan.,detta är fullbordadt, skall kunna lefva ett fritt, nytt lif, bestiger han ställningen, når toppen, står där, han, .deras gamla älskade- Solness, soni de tviflat på, star där som han stod i ungdomens vår, stark och sig själf.
D å
jublar skaran dar nere och den starke mannen, som ej mer är ung, blir yr af detta ungdomens erkännande, af .deras Iiyllning, ser att de Bterfått tron På hon&amp;n, och sedan lian sändt dem en sist3 hälsning faller han, fdler och dör i stenröset, i grundmuren till den byggning som var hans lifs tro och strafvan.
Detta ar i korta drag det intryck genomläsandet af Ibsens mäktiga arbete på oss framkallat.
Mycket vore ännu att saga; ej en replik a r utan sin betydelse, men mycket ' är atven af.
den person- liga art, att vi tro att ett utliiggande däraf har skulle vara mindre på sin plats.
Vi kunna dock ej underlats att antydningsvis Boiness ' ~unde,rlighet~ och fru Solness ' tro, att han ej vore fullt norinal i sin tankegång.
H a r ej författaren därmed velat liksom antyda, att den stora allmänlieten, hvardagsinanniskorna,.
ej velat se Ibsen som den store reformatorn, utan kallat honom galen, besynnerlig m.
in., utan att de dock innerst trott detta, ty det gör fru Solness heller icke.
Solness själf vet, a t t han varit skuld till att fru S. blifvit olycklig.
Detta menar Ibsen nog spboliskt så, att hvardagsrnänniskorna blifvit rubbade ur sin j a m a, gifna lunk, och detta var dem för påkostande; de ge deil skulden som riibbat dem ur deras lugn, ' meii första ej, ha ej.
kraft - liksom nu frii Solness - att göra sig denna lärdom till godo.
Därför gå, bariien, möjligip$eriia, under, och det blir intet samlif mellan dessa tv&amp; för olika mål strafvande personer.
bI %nga utläggningar torde väl Ibsens nya bok bli underkastad.
Men sällan har jag varit så öfvertygad som nu att utläggningarna konima att samnianfalla.
Reder och tack byggmastaï Solness!
Du står dar uppe alltjanit, afven vi se dig dar, vi so111 Hilde, lingt efter att du personligen ej mer står där sjalf.
Hyad du gifvit består.
Men det var kanske ingen svanesång detta?
Hvem vet livad du mera hörde dar uppe - högt, högt upp? '
,, v-d L-d.
Anne Charlotte Leffler-di Ca janello.
Tre månader hafva förflutit sedan den sorgliga och öfverraskande iinderrattelsen ingick, a t t Anne Cliarlotte Leffler drabbats af dödeii i det nya hen?, Iion %t sig skapat IHngt borta från sitt fosterland.
sedan den smärtsamma bestörtning, som grep en livar vid denna nyhet, hunnit lagga sig, och det som man först hade svårt att fatta, att Anne Charlotte Lefflei ej inei finnes till, ingått så att saga i ens medvetande, bör minnestecknarens uppgift falla, sig lättare, an då lian sthr under intryck af det första slagets smärta.
Det gr en ofta upprepad sats, att det fordras ett visst afstånd af tid för a t t kiinna bedöma en framstiende personlighet.
E n tid- rymd af tre minader ä r natiirligen alltför kort för a t t %t en bort- gångens bild kunna ge den historiska objektivitetens prägel, men denna tid torde dock vara tillräcklig för att inan skall ha hiinnit samla och för sig.
biittre klargöra sina intryck af den person man önskar teckna, allra helst d&amp; man, som fallet iik med oss, skår tvekande,och f@gande inför de många motsägande drag, hvaraf denna person a r sammansatt.
Talrika hafva de efterinalen varit både i vårt land ocli i utlandet, som nutidens ryktbaraste svenska författarinna erhållit.
Från alla håll, afven fran dem, dar nian i åsikter ocli åskiidningssätt soin bjärtast afvikit irhn hennes, liar nian, under intryck af det försonande ljus, scim den obevekliga döden kastar öfver dem, hon, mänskligt a t t se, för tidigt skördat, ined öfvervagande beundran ocli sympati uttalat sig om fru Lefflers sällsynts beggfning ocli framstaende personlighet.
Äfven vi instämma af fullaste hjärta med dem, som i hennes bort- gång se en oersättlig förlust för den svenska litteraturen och so111 djupt beklaga, att döden afklippt de stora möjligheter af en ännu rikare och renare utveckling, so111 liennes diktning kunnat n % under inflytar.de af nya omgifningar och ett mer harmoniskt lif.
Men ined ett öppet erkännande af det som var vardt a t t beun- dra och lofprisa hos författarinnan fru Leffler, skulle vi göra oss skyldiga till en stor, ja klandervärd inkonsekvens, om vi endast fram- hölle de ljusa sidorna af hennes lifsgarning.
Sjalf hade hon ju satt ordet rsannings som motto på sin vapensköld, och vi inbilla oss, a t t ett fritt och öppet ' ittalande af våra %sikter, afven om de icke utfalla odeladt berömmande, just skall vara i öfverensstiiminelse ined den bort- gångnas öppna karakter och skaplynne.
Vi erinra oss alla hvilket uppseende och hvilken förtjusning fni Leffler-Zdgrens första novellsamling,, Ur lifvet D, väckte.
E n finare analys af lifvet och människorna än den som denna lilla berattelsesamling innehöll, liar säkerligen ingen svensk författare före henne åstad- kommit.