Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
- Cavour af H. Wieselgren.
- Ur vår tids forsk- ning: Om Latinherraväldet af Adolf Hedin.
- Om slöjden af O. Salomon.
- Brännande frågor: Sedligheten I. af Tyv We- sten.
- Svenska folkundervisningens utveckling frkn reforma- tionen till 184 ' 1 af ATiZs Torpson.
- Mannens äktenskapsålder af St,yrbjörn Starke.
Skeniiteratur.
Kampen för lyckan af A. Ch.
Edgren- Lef$er.
- Små skizzer af Puck Munthe.
Nyårsqväll.
g u u s e n s sken sig sprider ut i vapenhuset.
Menigheten skrider genom öppnad port: under orgelbruset, ut på gråa hällen, ut i nyårsqvällen, mörknande alltfort.
Öfver snön derute breda strimman faller.
Ljus och lif sig gjute ned i nattens barm!
Genom fönstergaller lätt ett nät af strålar sig på.
drifvan målar, att den lyser varm.
Ut i luften strömmar klockeklangen klara.
Upp ur sina drömmar gamle väktarn far.
År för år en skara så förbi har dragit; år för år har tagit mer af hvad som var.
Med en suck han vänder in i kyrkans gångar; skall med vana händer släcka ljusen ut.
E t t och ett han fångar; hur sig lågan striiclrer högt mot hvalfvet räcker han den dock till slut.
Skälfvande som anden Inför dödens fråga fladdrar den vid randen, re ’ n till hälften skymd.
Lilla klara lå.ga, aldrig mer du brinner; flämtar, dör, försvinner ut i nattlig rymd.
Trängre blir och trgngre än den ljusa ringen.
Längre, längre, längre smyger skuggan fram; sträcker svarta vingen öfver nötta stenar, når till hvalfvets grenar längs med pelarstam.
Fladdrande i draget högst i gyllne krona, vikande för slaget sista lågan dör; medan långt förtona klockeklangens vågor som ett sorl af frågor, som en andekör.
Öfver snön derute sista strimman slocknar; nu kring allt sig gjute nattens frusna ro!
Hvalfvens skymning t j ocknar, nu är kyrkan öde.
Hägne fred de döde, som derinne bo!
3 Bref från Fredrika Brerner *) &gt;.
Årsta d.
14: de Dec.
A- " a, vi ha haft en riktigt magnifik debatt och ett riktigt stor- @ %-; G artadt dramatiskt uppträde på riddarhuset, som aldrig stått mer lysande än i den stund det tog afsked från den po- tiska sklideplatsen.
Det kan kallas att dö med äran.
Men prest-ståndet!
det stoppade sin ära på fickan och står nu der utan den - ett bedröfligt skådespel!
-- Manderström, Gri- pensteclt, Platen, alla dessa, ministrar hafva talat bra och ka- rakteristiskt, egendomligt och manligt, men i L.
De C ' Teers hållning och ord ligger något som för mig står öfver alla dessa, nigot moraliskt ädelt, rent, stilla och stort, som icke vill aniiat än d e t rdtta.
Han är för mig: Excellensen!
Aftonen då nyheten om utgången pii riddarhuset med tidningarne kom hit, och ciagarne derefter kände jag, för för- sta gången efter min flyttning hit, liflig saknad af någon att meddela mig med, och var näst ' an gråtfärdig deröfver emel- lanåt.
Dock gick det snart öfver sedan jag tog till pennan och skref ett och annat, som du framdeles torde - känna igen.
E n varm tack till dig och E: s för skålen!
Gud vare iåf, den känner j a g mig med godt samvete kunna taga emot.
J a, .jag har nrbetat fö ?.
dessa.
Men bättre, j e m n a r e hade j a g kun- ilat göra det.
Men man lindar sig icke så lätt ur sekelsgamla lindor, som man se ' n barndomen blifvit insnörd i, och -- dess- utom står den sanna och goda resignationen den falska bra nara!
Niir jag slutligen i Hertha sönderslet djerft den sistas hämmande band, bortryckte dess slöja, äfventyrade jag, nej, uppo-frade min popularitet som förf.
Att j a g kände det och gjorde det ändå, har sedan glädit mig, och skall glädja mig i min dödsstund.
Qvinnan är, i det Kungl.
representationsförslaget, cerkli- y e n och direkt medborgerligt berättigad, som rh ' Zjande inom communen, ehuru man under diskussionen öfver förslaget *) Dessa bref skrefvos kort före förf: s död, som inträffade den 1 ja- nuari 1866 och hafva sedan offentliggjorts.
Efter nära ett Gerdedels se- kels förlopp, torde de nu, särskildt för Dagnys läsare, vara af intresse.
4 sorgfälligt (och, som j a g tror, för det bästa, i denna stund) undvikit att nämna henne.
Men hon kommer allt fram i detta i sinom tid, och i hela den stora betydelse som i n d i r e k t för- slaget ger henne, ehuru Hrr Statsmän, (af fruktan för krino- linerna) icke låtsat derom, utan hållit henne gömd litet i la turkiska " såsoin den onämda ", " den beslöjade ".
Det är blott den goda emancipationen som kan uttränga den dåliga eller dumma.
_ _ _ _ _ _ _ _ _ _ - _-_-_ ---- Fr. Brevier.
22 Dec.
- _ _ _ - - - _ - - - - - - - - - ---- I denna tid af vårlif för vårt land, och många ' handa för- slag för nya planteriiiga ' r och framtidsaiiläggningai ha några frågor och funderingar i dessa dagar trängt sig pil mig, som j a g vill bedja dig meddela O. E. t y j a g tror honom i detta kapitel sympathisera med mig, liksom mig med honom, och jag vet dig göra det med oss båda; och O. E. kan, om tan- ken (förslaget) anslår honom, verka till dess verkställande.
J a g har äfven i dag till professor B. meddelat hvad som här, i min djupa enslighet, blifvit mig inlysande, och som jag i det hufvudsakliga här nedskrifver:.
Stift ' andet i Stockholm af en akademi eller högre bild- ningsanstalt, till ett lefvande minne af December-reformen 1865, motsvarar visserligen, så till vida den reformen, som anstalten blefve en af hvilken hela Sverige kunde få godt, genom dess ungdoms inhemtande af anstaltens lärdomsljus.
Men något nytt godt i cäsendtlig mening synes mig icke kunna komma häraf - icke åtminstone motsvarande den nya refor- mens riktning - med mindre denna högre bildningsanstalt gör något m e r a och af egendomlig högre (" sui generi " är, som j a g menar, det klassiska uttrycket härför) art än våra gamla lärosäten, och icke blott detsamma som dessa.
" Allt samma och samma vår lefnad gör sur Omvexling förskönar vår hela natur!
- " Detta n y a och egendomliga högre erbjuder sig nu sjelf- mant, icke blott emedan det saknas vid våra nuvarande högre undervisningsverk, utan framför allt, emedan samtidens ut- veckling krä,fver det, och vår blifvande nya representation likaså befallande fordrar det, i detsamma som den anvisar
6 dess art och riktning.
J a g har alltifrån min ungclonl outsäg- ligt saknat skrifter, som gifva redande och ledande ljus öfk-er samhällsläran samt öfver sättet på hvilket de särskilda f i i n b tioner af hvilka samhället i vår tids statslif, består, böra grup- pera sig och samverka, naturenligt, till åstadkommande af ett harmoniskt helt och godt.
A g a r d b " samhällets idealern ha synts mig förkrympta iclealer (liksom hans till blomma " för- krympta " blomblad (se hans Organographi!)
en bedröfligt för- krympt åsigt af blomman) och Grubbes samhällslära ehuru af värde som hjelpreda är för mycket " pii den ena sidan och på (len andra sidan ' ' för att angifva v u g e n till målet.
Dessa äro de enda ledsagare jag funnit på vårt språk.
Men icke blott hos oss, äfven i andra länders läroanstalter har jag tyckt mig finna kunskapen om samhällsläran och det medborgerliga lifvet utan egentlig lärostol och lärare bch kun- skapen derom i hög grad vårdslösad.
Och likväl, finnes väl någon af högre vigt, högre intresse, just för närvarande tid, och för den medborgerliga utvecklingen?!
J a g skulle föreställa mig att rätta sättet att vär- digt fira en reform grundad på den medborgerliga principen vore att grunda en lärostol för sarnhällsl&amp;ra och medborgerlig bildning, såsom begynnelsen, griindstenen (den andliga) till Stockholms fria Akademi.
Föreläsningar i dessa ämnen skulle årligen hållas i Stockholm, med fritt tillträde för herrar och fruntimmer, och dessa föreläsningar skulle taga sin begyn- nelse redan nästkommande år.
- - - - - Det ta, tycker jag, vore ett uppslag, motsvarande arten och vigten af den politiska reformen, och det förefaller mig, som om ett förslag härför skulle frappera alla dessa vänner, som det som i främ- sta riimmet bör iverksättas.
När nu sådan lärostol blifvit in- rättad i Stockholm kan man tryggt lemna åt framtiden den nya bildningsanstaltens vidare utveckling genom de lärosto- lar, som komma att sluta sig till eller gruppera sig omkring denna första.
Ty å t sådana medborgerligt bildande vetenska- per skulle Stockholms fria Akademi egnas, icke åt bröd- eller special-vetenskaper.
Med glädje har jag, i dag, sett af tid- ningarne att Professor M. och Beredningsutskottet uttalat sig i riktningen af de fria Akademiska föredragen - en prak- tisk, folklig och lätt verkställbar method för den anstalt som åsyftas.
Väl och vigtigt vore dock att i spetsen f ö r dessa fö- redrag sätta dem jag här nämnt och som; kulle iippträda med
6 namn och anspråk af en sjelfständig vetenskap, icke såsom hittills undangömd i rättsläran, anonymt och liksom på snål- SkJ LltS.
Ack, om jag fick upplefva en sådan bildningsanstalts begynnelse i Sverige med hvilken glädje skulle jag icke sätta mitt namn på subskriptionslistan härför!
_ _ _ _ - - - - - _ - - _ _ _ _ _ _ - - Fr. Bremer.
’ 8 ~ ‘ å grund af red: s för Dagny önskan tillåter jag mig att) här nedan i korthet uttala mina åsigter om den lämpliga åldern för qvinnans ingående af äktenskap, för att möjligen en annan gång få återkomma till det vigtiga ämnet. ” - - Det monogamiska äktenskapet, frukten af så många gene- rationers kulturarbete, har alla utsigter $t trots spridda an- fall bibehålla Siri kraft och giltighet så länge menniskosläg- tet finnes på jorden.
Samma oföränderliga giltighet kan der- emot ej tillerkännas alla s. k. äktenskapslagar, de må nu röra personliga eller egendomsförhållanden, J a g vill nu endast vidröra eii enda af dessa specialfrågor, nämligen den om qvin- nans ålder vid äktenskapets ingående, och får jag dervid an- märka att kulturens fortgång uti detta hänseende kräfver en bestämd reform.
Våra äktenskapslagar, hvilka från och med det fylda %: de året tillåta flickan att med giftomans sam- tycke ingå äktenskap, härstamma från en annan tid än vår egen.
Qviniians uppfostran var då annorlunda; det husliga lifvets växlande göromål utgjorde hennes uppgift och hen- nes hufvudsakliga undervisningsämne.
De utbildade hennes kropp, vida bättre än iiutidens skolarbete, och hur stort de- ras omfång än var, kunde det inom den fridlysta bariia- åldern lättare inhemtas och beherskas än miniinum af samti- dens intellektuela kraf.
Den 15-åriga jungfrun var efter forntidens uppfattnings- sätt vida mer mogen för äktenskapet än hennes ättling i det nittonde seklet.
Hushållet och barnkammaren vor0 hennes
7 verksamhetsfält; derutanför hade man på henne inga egeiit- liga fordringar.
Så skred kulturen framåt, kunskapsämnena hopade sig, qvinnans delaktighet deri fordrades, hennes uppgifter in- skränktes ej blott till familjelifvets område, hennes delta- gande, råd, hjälp och handling kräfdes nu i mångt och myc- ket.
Dera.f förändrades ock hennes uppfostringssät t.
I stäl- let för det rörliga lifvet i hushållsbestyren kom nu tvånget på skolbänken, och qvinnans kraftutveckling hämmades och uppsköts, om än de ansträngda och öfverretade nerverna framkallade tecken af brådmogenhet.
Under allt detta tänkte man dock icke på att ändra bestående lagstiftning rörande qvinnans ålder vid äktenskaps ingående, och den allmänna meningen stod fortfarande på den gamla ståndpunkten.
J a g får för min del och i öfverensstämmelse med framstående er- farna vetenskapsmäns åsigt förklara, att såväl dte enskilda kontrahenternas, som de blifvande barnens och hela samhäl- lets väl fordrar att qvinnaii icke för tidigt åtager sig äkten- skapets bördor och pligter.
Om dessa rätt skola bäras, for- dras det, att qvinnan dessförinnan erhållit en tillbörlig kropps- lig och andlig utveckling, och den kan i regeln icke vinnas förrän inemot det 2 1 3 lefnadsåret; ja!
ofta icke ens förr än flera år derefter.
Det vore särdeles lyckligt, om en sådan öf- vertygelse vore lifligt känd och allmänt utbredd uti landets familjekretsar, och för vinnande af det goda andamålet vore det af högsta vigt, om våra lagstiftare ansåge sig berätti- gade att medelst vederbörliga stadganden uppskjuta åldern för qvinnans äktenskap till hennes myndighetsår.
30 Nov.
I Seued Ribbing.
8 Interiörer från våra hem.
af L. Eskilson.
I. var stoj och väsen inne i barnkammaren.
Systrarna - ett par stora flickor om tolf till tretton ar - ville taga ett bref f ' rån Edvard; Edvard, som var liten och klen, värjde sig med alla en retad tioårings krafter.
De hade hållit på en god stund och stodo nu och betraktada hvar- andra med hämdlystna blickar.
Det var bara ett litet and- rum - det syntes tydligt.
Flickorna togo sig en hviskande öfverläggning borta i ett hörn, och Edvard lättade sitt hjärta genom utrop, sådana som " nedrigt, oförskämda flickor !n och mera i den stilen.
Så försvann en af flickorna och kom strax tillbaka med modern.
" Edvard, hvad är det för ett papper dii har der?
Gif mig det. "
Hon var tydligen inne i saken.
Edvard teg, men slöt handen fastare om den ihopkra- made papperslappen.
" Gif mig det genast, säger jag.
Det är en ska) m, att en sådan pojke som du skall ha hemligheter. "
Han sköt trotsigt fram underläppen, men det ryckte häf- tigt i mungiporna.
" Hvarför skall jag visa mitt bref för dem? "
Han såg ej tipp utan bara halfmumlade, der han stod och tittade ner på sin stöfvel.
i " Seså Edvard, det duger inte att bråka längre - hit med brefvet! "
Modern gick ett par steg emot honom och grep efter hans hand.
Innan hon nått den, hade han med en snabb rö- relse fört den upp till munnen.
" Nej se, han stoppar brefvet i munnen ", lät det från systrarna.
Han såg så hård och oböjlig ut, den lille pojken, der han stod framför modern och systrarna.
Men en skarp iakt- tagare skulle ha sett, att det var den sorts hårdhet, som, lik O
9 en tunn isskorpa öfver vårböljor, blott behöfver e11 glimt af ' solen för att smälta.
Modern grep honom hårdt i armen.
Hon var ond; ögo- nen vom skarpa och kinderna röda.
" Jag skall hålla honom - tag du papperet, Gerda ", sade; hon, vänd till en af flickorna.
Hon tog tag, och systrarna gjorde sig i ordning att bryta tipp munnen.
Men innan de hunnit utföra sin afsigt, spottade Edvard ut papperet.
" Fy! "
sade han i en ton af förakt.
Så vände han dem ryggen, stälde sig vid kalkelugnen och började hvissla.
Men det ville inte gå riktigt bra: det var så svårt att hålla munnen stilla, så att det gick att hvissla.
Borta vid lampan slätade systrarna ut brefvet?
och mo- dern stod och såg på.
Hon var nog litet nyfiken.
" Göran, jaså, från Göran! "
skrek den ena systern, som fått tag i slutordet.
" Ja, kunde jag inte tro det.
Det är väl några dumhe- ter igen - Edvard har så mycket ihop med den der Göran ", sade modern.
Och fulla af ifrig nyfikenhet böjde de sig ner för att läsa brefvet.
" Käre Edvard!
J a g kan inte komma i dag, men möt mig i morgon i Vestra promenaden efter skolan och tag för all del ditt nya frimärksalbum med dig.
Du skall få se några vådligt rara; som jag har fått.
Din vän och broder Göran. '
De sågo litet besvikna ut, både modern och systrnrna: de vände och slätade på brefvet, men kunde ej få fram mer än de der fattiga raderna.
Sedan brefläsningen nit var im- danstökad, erinrade man sig brottslingen.
Modern såg fort- farande ond ut, men det såg ut, som visste hon inte riktigt hvad hon skulle säga.
Men det kom.
" Och var det något att stä811a till allt det här för " - det 1åg något af missräkning i tonen - " kunde d u inte ha visat oss det genast? "
10 ” Hvarför skulle du låtsa att det var något så hemligt? ” sade den ena systern näbbigt.
” Det gjorde jag inte ”, svarade Edvard häftigt.
” Nej, det är klart - naturligtvis skall du undskylla dig.
Gjorde du inte det, när du inte ville visa oss brefvet - hva ’?
? ’ ” Ja, nu grälar iii inte mer om det ”, sade modern.
” Ed- vard, du går genast upp på vindskammaren och låter flic- korna vara i fred, och så låter du bli att ställa till sådana der konster en annan gång - hör du det. ” Edvard gick och slog igen dörren - alldeles som haii hört fadern göra, när han var ond.
Ute i förstugan låg Tom, hunden.
Han reste sig ~ i p p då Edvard kom och strök sig vänligt emot honom.
” Tom, Tom! ” - det lät så tjockt och underligt, och den lilla handen, som flittades från ögat för att klappa hunden.
var alldeles våt.
Inne i livardagsrummet satt modern och beklagade sig för fadern öfver “ pojkens hårda sinne ”.
Fadern såg otålig L i t och hade rynkor i pannan.
“ Ja, ja, j a g kan inte hjälpa det, -- jag har annat att tänka på.
Gif honom stryk, kanske det hjälper. ” Och så fördjupade han sig åter i siii tidning och läste sig till e t t ännu retligare lynne genom en artikel om de då- liga tiderna.
Och modern satt och förebrådde sig själf att hon talat om Edvards trilskhet just i dag.
De skulle ha främmande i morgon, och derför var det bäst att försigtigt undvika allt, som kunde reta mannen.
Det var då också för- argligt, att hon ej tänkt på det!
Hå - hå ja, hvad de barnen kunna ställa till.
Deii pojken!
Efter ” i morgon ” skulle min- sann far få ta ’ i t u med honom.
Men ingenting förrän efter i morgon, inte ett ord till dess - det lofvade hon sig sjdf.
Litet längre bort sutto systrarna och samtalade hvi- xkande.
Så snart deras samtal blef en liten smula högre, kom det ett vresigt tyst och en skarp blick från fadern derborta vid lampan och tidningen.
Så sänkte de åter rösten, och snart beliöfdas inga tystande ord eller blickar längre, t y de talade så lågt, så lågt, att hvarken far eller mor kunde upp- fånga eii enda stafvelse - och det var iiog inte meniiigeii
häller.
Hviskniiigarna hade blifvit till långa historier om sti- liga skolpoj kar och trefliga promenader.
Man kom så lätt in på det ämnet, då man skulle hviska så der tyst borta i en vrå.
Och när man inte, fick tala högt.
så --- Den såg så fredlig ut, den lilla familjekretsen.
Det varma, väl möblerade rummet, fadern vid sin tidning och modern med sitt arbete borta vid lampan, systrarna förtroligt småpratande i en vr&amp; - det var en riktig idyll.
Uppe p&amp; vindskammaren var det mörkt och inte just så varmt häller.
Borta i ena hörnet låg en stor Iiund och bredvid honom en liten gosse, talande a f brutet ' mellan korta, häftiga snyftningar.
Till sist blef det bara " lille Tom, käre lille Tom ", och så till allra sist gled barnhnfvudet ner mot den varma lurfviga hunden och snyftningarna saktade af.
Fru Hansson satt inne i sängkammaren och sydde liii- nesöin.
Man såg att hon var van vid detta slags arbete; det hvit ' a tyget gled så snabbt mellan hennes fingrar, och hon granskade hvarj e söm med en riktig förståsigpåare-min.
Det var soligt och gladt inne i det lilla rummet och frun själf såg så innerligt glad och belåten ut.
Hoil bar präl geln af en sådan der sinnets jämnhet som gör ögat på en gång klart och blidt.
Hon var ung ännu, litet] öfver trettio år bara, och hade ett välbildadt ansigte med fasta linier.
Då och då stannade hon symaskinen för att gå bort och jollra med en liten pojke som satt i en barnstol en bit ifrån henne, sysselsatt med att plocka sönder en gammal tygblomma bit för bit.
För hvarje blad han lyckades slita ur den blekta rosen, sträckte han ut de små händerna, skrek af ' förtjusning och sprattlade med benen.
I soffan satt en fem SLrs flicka med mörka allvarliga ögon och såg uppmärksamt i en bilderbok, medan.
hon halfhögt för- klarade planscherna för sig sj älf.
F r u Hansson såg p&amp; klockan; den var half fem.
12 reste sig " pp, lade ordentligt tillhopa skjortan hon sytt på: satte lådan öfver symaskinen, plockade ihop alla lappar och trådar, som vor0 strödda omkring på golfvet och tog af sig sitt hvita, stora förkläde.
Så drog hon ut en af sina byrå- lådor, tog upp ett vackert bomullsförkläde med bred bård, som hon satte för sig, och slätade sig smågnolande framför spegeln.
" Seså barn, nu kommer far snart hem.
Låt nu mor se, om ni ä ' riktigt snygga och fina. "
Och så torkade hon barnen litet i ansigtet, strök håret tillrätta, kysste dem och gick ut i koket, men lät dörren stå halföppen, så att hon skulle kunna höra dem.
I den lilla våningen funnos förutom sängkammaren yt- terligare två rum.
Det ena var ett litet förmak med stop- pade möbler och hemväfda mattor på golfvet, det andra var herr Hanssons rum.
Öfver den1 båda låg en landtlig, henitref- lig snygghetsprägel, som ej är vanlig i handtverkarefamilj er i städerna.
Men fru Hansson var dotter till en hemmansegare, uppfödd på landet och van vid dess ordning.
Hon hade varit i staden för att lära sy linnesöm, då hon blifvit bekant med målar Hansson.
Han var beskedlig och godmodig, en tafatt natur, ett stort barn, som hon kunde vårda och pyssla om, då det hos henne fans en starkt utpräg- lad moderlig instinkt och ett behof af att egna sig åt och hålla af någon.
Och herr Hansson blef förtjust i den friska, hurtiga bondflickan med det vackra ansigtet och de snabba rörelserna.
Hennes hurtiga och raska väsen, en fullkomlig motsats till hans eget, fängslade honom och drog honom till henne.
Så blefvo de fästfolk och snart man och hustru.
Det var mycket smått till en början för herskapet Hans- son, men frun sydde linnesöm och förtjenade tämligen bra derpå och äfven herrn arbetade strängt.
Han gjorde verkli- gen allt hvad han kunde för att öka inkomsterna, men det var, som om förtjensten gled honom ur händerna.
Han var slapp och godmodig och kunde aldrig säga nej; hans kamra- ter lagade alltid att de fingo det lättaste och bäst aflönade arbetet, då han, som egentligen var skickligare eller åtmin- stone mera omsorgsfull än någon af dem, fick göra en del groft arbete, som betalade sig illa.
Han hade intet sätt med kunderna; de andra kiinde prata och svänga sig, han stod der
13 alltid förlägen och tuggade om samma saker till dess ingen trodde, att han hade reda på något.
Men de vor0 nöjda, han och hans hustru, och då han kom hem om qvällarna kunde hon skämta och prata med ho- nom, tills det klingade af muntra skratt i det lilla rummet.
Ja, då hade de endast ett.
Men när de varit gifta några år och Gerda och lille Nils kommit!
till verlden och det började se allt mer bekymmersamt ut - dii var det deii stora öfver- raskningen kom.
F r u Hansson hade en bror, som egde en liten gård och skötte den förträffligt.
Han var ogift, och fru Hansson hade som ung flicka vistats mycket i hans hus.
Han brukade all- tid säga: " ja, kunde j a g få en sådan qvinna som du: Hanna, till hustru, så skulle j a g nog gifta mig, men sådana är det inte godt om. "
Han var lik Hanna, hurtig och rask!
och de brukade all- tid ha samma tycken; men då han inte kunde förstii henne, det var när hon gifte sig med Hansson.
" Ja, de bästa flickorna gå alltid och kasta bort sig på sådana der stackare ' ", sade han förklara ' nde, då det blef tal om Hannns giftermål.
Efter en liten tid dog brodern i smittkopporna, som gått i hans hemort, och lemnade efter sig en liten förmögenhet, som tillföll Hanna - " hon kan nog behöfva det till barnen och sig själf ", hade han sagt.
Det var efter den tiden - nu något mera än ett år se- dan - som herr och fru Hansson flyttat in i sin lilla vackra lägenhet på tre rum och kök med den skuggiga proinenadeii utanför, der barnen kunde få leka under sommardagarna.
P å samma gåpng hade fru Hansson upphört att sy åt främmande och i stället börjat öka sitt eget och familjens linneförråd.
rt: iic * Klockan var fem.
Det lilla kaffebordet stod dukadt och fru Hansson satt i soffan och sydde på en hat ' t åt Gerda, som skulle vara nätt och fin på våren.
Åh, när hon blef stor!
Och pojken se ' n.
De skulle få gå i skolan, " få uppfostran "!
Och med en tacksam suck tänkte hon på broderii, som möj- liggj ort alla dessa framtidsplaner.
Frii Hansson sprang upp och öppnade; bar-
14 nen började skrika: " far, far " och Gerda kom springande ut ur sängkammaren för att taga emot honom.
" Hvad du har dröjt i dag, käre Frans! "
Frun tog af ho- nom ytterrock och hatt och hängde ~ i p p dessa på en krok vid dörren.
" Åhnej, klockan är inte mer än lite öfver fem. "
Han såg bra ut, men fasligt bortkommen, nästan friimmande i sitt eget hem.
" Seså, kom nu, skall du få riktigt varmt, godt kaffe. "
Hon drog honom in och satte honom i soEin bredvid sin egen plats; Gerda fick sitta på en stol alldeles intill ho- nom och Nils hämtades in och sattes i knä ' t.
Han fick draga fadern i hår och skägg så mycket han ville utan annan till- rättavisning ä n ett godmodigt " så, så, byting. ' '
Men till slut tog modern bort honom.
" Du är då rent för beskedlig, Frans; om du ensam skulle uppfostra barnen, undrar j a g jiist, linr de skulle bli. "
Då det blifvit qväll och barnen komniit i säng, sutto herr och fru Hansson länge och pratade.