Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Maj:ts nådiga uppmärksamhet att, genom tjensteköp, eller s. k. ackorder, inom arméen, olägenheter i afseende på befordringssättet uppstått, men att, genom ackordens afskaffande på en gång, ett kännbart lidande skulle tillfogas dem, som för sina beställningar erlagt dryga ackord.
I anledning hära! ville Kongl. Maj:t väl än vidare tillåta fortfarandet af tjensteköp, men dock inom en viss gräns, hvarigenom, å ena sidan, den afgående lemnades någon ersättning för utlagda ackordssunnnor och, å andra sidan, vägen öppnades för den mindre bemedlade till en rättmätig och förtjent befordran, hvarjemte Kongl. Majit ville tillse, att dessa ackord måtte i en framtid alldeles försvinna.
1 sådant afseende stadgades nu hufvudsakligen, att för hvarje officersbeställning med lön på stat, skulle af tilllrädarne erläggas ackord, huru än ledigheten uppkommit och utan afseende på den afgåendes ålder, med det belopp, som i hvarje grad vid olika vapen, och i några fall äfven vid olika regementen bestämdes, samt att dessa sålunda fastställda ackordsbelopp skulle hvarje år, på sätt genom upprättade tabeller visades, nedsättas med 2 procent af första årets ackordssununa.
Detta reglemente, om hvilket statsutskottet vid 1828—1829 årens riksdag yttrade, att ackordens upphörande icke derigenom kunde vinnas, synes icke heller hafva varit af någon egentlig påföljd i detta hänseende; ty i sammanhang med löneregleringen för arméen år 1833 måste, såsom redan är nämndt, jemväl företagas en förnyad reglering af ackorden, om beskaffenheten och framgången af hvilken reglering kommitterade här förut redogjort.
Af hvad sålunda nu blifvit till ämnets utredande anfördt visar sig, att tjensteackorden inom arméen varit från början af Kongl. Majit och Rikets Ständer beslutade såsom bidrag till de afskedades underhållande; att en, efter någon tid, medgifven befrielse från skyldigheten att ingå ackord snart, uppå Rikets Ständers begäran, återtogs i sammanhang hvarmed rättigheten till befordran gjordes i ökad mon beroende af ackord; att ett, efter underdånig åstundan af arméens befäl skedt och senare förnyadt försök till ackordens afskaffande misslyckats, hufvudsakligen, såsom det vill synas, genom olämplighet i sättet lör ändamålets vinnande, intilldess år 1833 ackordens inlösning och amortering bragtes till stånd, med ännu fortfarande årliga uppoffringar af arméens löntagare.
Om ock, — hvad sorn icke torde kunna förnekas, — ackorden inom arméen, under den tid af nära 80 år de förekommo, gåfvo anledning till missbruk i många fall, kan dock icke utan obillighet påstås att arméens tjenstemän, skyldige såsom de voro att ingå ackord, böra derför uteslutande anses tillräknelige.
Att så icke heller varit af Kongl. Majit och Rikets Ständer bedömdt, visar sig deraf, att ackordens inlösande år 1833 skedde med full ersättning till deras dåvarande innehafvare för hvad desse bevisligen utbetaldt.
Men i uppenbar1 strid häremot står det då beslutade sättet om den inlösta ackordssummans amortering genom årliga afdrag, för framtiden, å befälets löner.
Härigenom har arméens nu lefvande befäl fått sig pålagd skyldigheten att godtgöra hvad en längesedan förgången tid, genom felaktig lagstiftning å den ena, samt möjliga missbruk å den andra sidan, vållat, under det att arméens dåvarande befäl vunnit befrielse från all delaktighet i denna påföljd, liksom 20 år härefter sådan befrielse jemväl kommer till godo arméens då lefvande löntagare.
Obilligheten, att icke säga orättvisan, för det nuvarande befälet af ett sådant förfaringssätt, är uppenbar, likasom det är en oeftergiflig pligt att undanrödja det öfverklagade missförhållandet.
En förändring deruti är äfven af vigt för löneregleringens rättvisa verkställande och bestånd i allmänhet, emedan eljest, till följd af ackordens ojemna fördelning, särdeles inom kavalleriet, olika normalstater måste uppgöras och framdeles, i mon af ackordens inbetalning, förändras, till bibehållande af lönernas inbördes likhet.
Landfor svar 34 Men hvem drabbar nu denna pligt?
På hvilkens sida ligger största vigt uppå att den lönereglering som göres, eger bestånd?
Utan att vilja förneka den skuld, som arméens befäl, i framfarna tider, sjelf haft till det nu öfverklagade onda, samt den fördel detta befäl, för en kommande tid, kan ega af en på riktiga grunder bygd lönestat, bör man dock af Rikets Ständers billighetskänsla kunna påräkna mellankomst för afhjelpandet af detta onda.
Det kan icke vara förenligt med den värdighet, som höfves en statsmakt, att, en gång uppmärksamgjord på en orättvisa, som mer eller mindre oförskyllt drabbar dess tjenare, låta densamma qvarstå.
När då härtill lägges — hvilket i det följande skall närmare utredas — att, om alla de inkomster, hvilka vid indelningsverkets inrättande till arméen anslogos, nu kunde för arméen påräknas, icke allenast en lönereglering inom arméens ursprungliga befälspersonal skulle kunna verkställas, utan ock ackord samorteringen i hela sin vidd af dessa tillgångar utan särskildt anslag åvägabringas, så tveka kommitterade icke att föreslå: att statsverket må öfvertaga den ännu qvarvarande år 1886 tilländagående ackords amorteringen. 2.
Då kommitterade, på sätt deras särskilda utlåtande i denna fråga innehåller, funnit sig icke kunna undgå att, för pensioneringens ändamålsenliga ordnande för arméens befäl ocb tjenstemän, instämma i den åsigt Rikets Ständer uttalat, att statsverket bör öfvertaga arméens pensionering, har löningsstaten blifvit uppgjord med afseende härpå. 3.
Då, jemlikt kommitterades underdåniga förslag till arméens förnyade organisation, för handenvarande utvägar att tillöka arméens stamtrupper icke kunnat lemnäs obegagnade, har, i öfverensstämmelse dermed, nummervakansers användande för vissa aflöningsföremål ansetts böra i möjligaste nion inskränkas till sådana behof, hvilka antingen eljest svårligen kunna fyllas, eller ock, med afseende på tjenstbarhetens upprätthållande, såsom hvad angår löntagare vid kavalleriet, der häst- och sadelmundering in natura åtföljer nummerlönen, blifva, genom sådana löners anvisande, på lämpligaste och billigaste sätt tillgodosedda.
Kommitterade hafva derföre föreslagit nummerlöners anvisande endast för gevärshandverkare, fältmusikanter, trumslagare och spel vid infanteriet samt underofficerare och trumpetare vid kavalleriet, förutom undantagsvis 4 nummerlöner till Lifregementets dragons musikkassa, hvarom nedan särskildt skall vidare yttras.
Och böra, vid infanteriet, de för dessa ändamål afsedda nummerlönerna fördelas regementena emellan i förhållande till den vid organisationen uppkommande olika tillgången på rust- och rothållsnummer vid olika regementen, så att, der tillgången befinnes öfverstiga behofvet, regementets kontanta löneanslag i motsvarande mon minskas, men der brist uppstår densamma fylles genom förhöjning af berörda anslag.
I sammanhang härmed hafva kommitterade funnit sig böra från beräkningen af vacansafgifternas belopp utesluta den s. k. mötespassevolansersättningen, hvilken nu utgår såsom en fyllnad i dessa afgifter, från statsanslaget för indelda arméens vapenöfningar, och hvarigenom detta anslag således får bidraga till ett för detsamma helt och hållet främmande ändamål, hvilket förhållande föreslås att för framtiden alldeles upphöra, 4.
Enär af nyss anförda skäl, underofficerarne m. fl. vid kavalleriet blifvit bibehållne vid dem nu tilldelade nummerlöner, anse sig kommitterade dels för att bevara åt desse tjenstemän en, med innehafvandet af nummerlön redan nu tillgodonjuten förmon, dels för att åstadkomma en rättvis likhet i detta afseende emellan underofficerare af de begge vapnen, böra föreslå, att samtlige underofficerare med vederlikar inom arméen må berättigas att, under möten och kommenderingar, uttaga soldatportion in natura eller dess värde i penningar efter upphandlingspris; dock att, när traktamente eller annan särskild aflöning för sådan tjenstgöring bestås, ersättning genom afdrag derå skall för uttagen soldatportion af underbefälet erläggas efter nyssnämnde pris. 5.
Såsom jemväl i sin mon inverkande på underbefälets vid infanteriet aflöningsreglering, hafva kommitterade, som, i afseende å värfvade arméens underofficerare, föreslagit ett till större besparing för dem ledande beklädnadssätt, ansett sig böra, för att äfven göra underofficerarnes vid indelda infanteriet årliga beklädnadspenningar mera tillräckliga än nu, då anskaffningen af godt munderingskläde är för detta underbefäl ganska kostsam, hemställa i sådant hänseende, att nyssnämnda 35 beklädnadspenningar malte få ingå till beklädnadsdirektionerne vid indelda rothållsregementena, med åliggande för dessa att, efter föregången anmälan af underofficerarne, tillhandahålla dem antingen berörda medel i kontant, eller munderingskläde in natura, efter vederbörligen laststäldt prof, i senare fallet mot betalning af beklädnadspenningarna och om dessa äro otillräckliga mot invisning derjemte för återstoden uti aftjenad lön samt att, vid de afsutna rusthål Isregementena, underofticers klädet må mot betalning anskaffas af dervarande beväringsbeklädnadsdirektioner.
Någon särskild kostnad för kronan komme således icke härigenom att uppstå. 6.
Hvad nu angår sjelfva de i normalstaterna föreslagna aflöning sbeloppen, så hafva kommitterade, med hänsyn till aflöningens särskilda ändamål och med iakttagande af hvad hitintills jemväl egt rum, ehuru det icke i sjelfva löningsstaterne varit uttryckt, ansett sig böra dela aflöningen i egentlig lön samt häst- och fourage-medel, för den personal, som håller sig egna tjenstehästar, hvarjemte vid kavalleriet är föreslaget, såsom ersättning för den större munderingsslitning och annan kostnad, som af tjenstgöringen vid detta vapen föranledes, så kalladt ”kavalleritilläggmen då detta tillägg endast förslagsvis kunnat beräknas, har det ansetts lämpligare, att uppföra detsamma i gemensamt belopp med häst- och fouragemedlen, än att särskildt för sig detsamma i staten upptaga.
I den egentliga lönen inbegripes, enligt hvad förut är nämndt, afkastningen efter uppskattningsvärdet af bostadsboställe, behörigen bebygdt, der sådant boställe är afsedt att löntagaren anvisas. 7.
Af det föregående följer att den ”egentliga lönen” blifvit bestämd till lika belopp i mot svarande grader af de begge vapnen. 8.
£:del af den egentliga lönen anse kommitterade böra fastställas att utgöra tjenstgöringspenningar, som under tillfällig tjenstledighet böra afstås till den som tjensten förrättar, i öfverensstämmelse med derom för öfrigt gällande föreskrifter. 9.
Häst- och fourage-medlen, hvilka nu, enligt 1833 års lönereglering, anses inbegripna i lönen å stat, hvaraf de således utgöra en del, hafva kommitterade, på grund af lägsta kostnadsberäkning ansett böra bestämmas till 400
Rdr för hvarje tjenstehäst och till lika belopp vid hela kavalleriet, emedan den olika kostnad för anskaffning af tjenstehästar samt deras utfodring, som vid olika regementen enligt 1833 års lönereglering ansågs då i verkligheten ega rum, och till olika löner vid kavalleriet jemväl föranledde, numera icke förefinnes, åtminstone ej i sådan mon att någon olikhet i aflöningen deraf skäligen kan anses betingad.
Men då kommitterade icke ansett sig kunna föreslå nyssnämnda belopp af häst- och fourage-medlen att tilldelas löntagarne för det antal hästar, som i hvarje grad verkligen erfordras, har vid infanteriet endast öfversten blifvit anvisad rationer för 2:ne hästar, och vid kavalleriet endast den förhöjning utöfver hvad som sålunda vid infanteriet beräknats egt rum, som af nödvändigheten för befälet vid kavalleriet att vara mer beridet än vederlikar af infanteriet, ansetts jemförelsevis vara med billighet öfverensstämmande.
Härigenom har, på det hela, kavallerilönerna med deri inbegripna ”häst- och fourage-medel” samt ”kavalleritillägget” blifvit bragta till ett, såsom kommitterade åsyftat och så vidt möjligt varit rättvist förhållande till motsvarande löner vid infanteriet.
Men häraf följer dock icke, att den ”egentliga lönen” vid någotdera af de begge vapnen är liktydig med behållen lön, då dels alltid afgår från den egentliga lönen tjenstgöringskostnaden under möten och kommenderingar, sådan denna kostnad vid infanteriet ifrågakonnner, dels äfven det beridna befälets utgift för hästar och hästmunderingar, ofta torde öfverstiga de i stat uppförda beloppen af ”häst- och fourage-medlen” efter 400
Rdr för häst beräknadt, remonteringskostnaden derunder inbegripen. 10.
Af de, enligt normalstaten, föreslagna lönebeloppen inom olika grader af befälet och underbefälet, hafva infanteriets löner, samt deribland Kompanichefs- och Fanjunkarelönerne blifvit först bestämda att tjena till utgångspunkter för de öfriga, genom att gradvis fortgå uppåt och nedåt inom hvardera af befäls- och underbefälsklasserna vid de begge vapnen.
Hvad då, bland nyssnämnda löner vid infanteriet, törst angår Kompanichefens, så hafva kommitterade, under bemödandet att rättvist afväga det inbördes förhållandet mellan lön och förtjenst, i mon af vigten och ansvaret uti hvarje befattning samt fordringarna på dess innehafvare, funnit sig böra, i detta afseende, taga i betraktande såväl den samhällsställning en kompanichef är skyldig uppbära, den allmänna och militära bildning han skall ega, som de tjensteåligganden och omsorger 36 för icke allenast truppens, militära duglighet, utan äfven dess ekonomiska välbefinnande honom tillhöra.
Och då härtill kommer att Kompanichefsgraden utgör det mål, hvaröfver flertalet af arméens befäl aldrig hinner, samt denna grad först uppnås efter mångårig tjenstgöring i de otillräckligt aflönade subalterngraderna, hafva kommitterade ansett det vara icke allenast billigt, utan för arméens tjenstbarhet ovilkorligen nödvändigt, att tillägga företrädesvis denna grad en aflöning, någorlunda motsvarande behofvet af innehafvarens och hans familjs nödtorftiga uppehälle.
I sådant afseende kunna kommitterade icke föreslå kompanichefslönen i någon mon lägre än 3000 Rdr Rmt, tjenstgöringspenningarne deri inberäknade.
När nu ihågkommes att civil tjensteman å landet, t. ex. kronofogde åtnjuter i lön 2,500 Rdr och derjemte, vid saknaden af boställe, 300 Rdr såsom hushyra, utan att vara underkastad några betydligare omkostnader i och genom tjensten, då deremot en kompanichef, genom sin tjenstgöring under möten och kommenderingar, icke kan undgå att eftersätta vården af sin enskilda hushållning och dessutom vidkännas ökade utgifter, lärer det föreslagna beloppet af den senares lön, jemförd med den förres, icke rättvisligen kunna anmärkas hafva blifvit för högt beräknad.
Genom fastställande af detta belopp, skulle kompanichef, såväl vid arméen i allmänhet som vid hvarje särskildt regemente, beredas en billig förhöjning i den lön han nu uppbär, enligt förutnämnda tabell E öfver lönernas medelbelopp inom arméen. 11.
Vid fortgående å infanteriets löningsstat till närmaste graden ofvan kompanichefen, har innehafvaren deraf eller tredje majoren, såsom innehafvande vanligen en öfvergångsbeställning, ansetts kunna åtnöjas med 3,200 Rdr ”egentlig lön”, eller endast 200
Rdr mer än för kompanichefen ansetts vara behöfligt. 12.
Andre Majoren har, med afseende på hans egenskap att vara ständig bataljonschef, af komitéen ansetts förtjent af åtminstone 400
Rdr större aflöning än tredje majoren, och sålunda blifvit i staten uppförd till 3,600 Rdr ”egentlig lön”. 13.
Major, Corps’ Chefs närmaste man, hvilkens befattning är jemförlig med andre majorens vid regemente har derföre blifvit till lika aflöning med den senare föreslagen. 14.
Öfverstelöjtnant, förste Major, eller Regementschefs närmaste man, innehar i förhållande till den öfriga befälspersonalen en grad och befattning af öfvervägande vigt och betydenhet.
Med hänsyn härtill har komitéen ansett den egentliga lönen i nämnde grad icke kunna bestämmas till lägre belopp än 4,400 Rdr, överskjutande andre majorens nyss föreslagna lön med dubbla skillnaden mellan denna och tredje majorslönen.
En till jemnande af beloppet obetydlig förhöjning i den nuvarande medellönen af ifrågavarande grad inom hela infanteriet skulle visserligen härigenom uppstå. 15.
Öfverstelöjtnant, Corpschef med det fristående befäl, de vigtigare åligganden och det större ansvar, som af honom fordras, synes kommitterade icke kunna frånkännas en förhöjning i förste majorslönen af 1,000 Rdr Rmt, och har derföre blifvit i normalstaten uppförd till 5,400 Rdr ”egentlig lön”, överskjutande i billig mon det nuvarande medelbeloppet af öfverstelöjtnantslönen. 16.
För bestämmandet af Öfverstes, Regementschefs, aflöning hafva kommitterade icke kunnat undgå fästa sin uppmärksamhet på den i flere afseenden egenartade ställning, som en Regementschef vid indelda arméen, till följd af denna armées egna organisation, förläggning m. m. innehar, och hvarigenom han står i en nästan oafbruten embetsmannaberöring med såväl allmänna som enskilda myndigheter och personer, långt mer än för en Regementschef i andra länder någonsin ifrågakommer.
Detta gör honom, i större mon än eljest skulle vara fallet, bemärkt såsom offentlig person i den ort han tillhör.
Emellan den indelde
Regementschefen och hans underlydande officerare eger jemväl, af ålder, ett i arméens beskaffenhet grundadt särskildt förhållande rum, i det att Officerscorpsen bör hos Regementschefen hafva att påräkna ett föreningsband, icke blott i militäriskt afseende, utan äfven i denna corps’ inbördes beröring och kamratlif.
Men allt detta fordrar en viss motsvarighet hos Regementschefen äfven i ekonomiska vilkor; och då det ej, med hänsyn i främsta rummet till arméebefälets duglighet, lärer få antagas, att en Regementschef nödvändigt bör ega enskild förmögenhet, så måste följaktligen den aflöning, staten honom består, vara afpassad i ett någorlunda rättvist förhållande till de oundvikliga kostnader, som för embetets utöfning och 37 nödvändiga representation samt lefnadsbehofven i hans samhällsställning erfordras.
Kommitterade hafva, det oaktadt, ansett sig icke kunna uppföra Regementschefens lön till mer än 7,200 Rdr ”egentlig lön”, som, i förening med 800 Rdrs "häst- och iouragemedel”, gifver ett sammanlagdt aflöningsbelopp af 8,000 Rdr; och då detta belopp understiger den nuvarande verkliga Regementschefslönen, såväl i medeltal vid infanteriet i sin helhet, som vid de flesta regementen (12 bland 19), lärer någon skälig anmärkning mot beloppet, såsom för högt beräknadt, desto mindre kunna ifrågakomma, som skillnaden mellan Regementschefslönen och öfriga löner inom vapnet blifver, genom den af kommitterade föreslagna normalstat, på sätt nedan särskildt skall visas, bragt till ett vida mindre förhållande, än som nu, enligt 1833 års stat, emellan samma löner eger rum. 17.
Af de under Kompamchefsgraden i normalstaten uppförda officerslönerna har, med iakttagande af det nuvarande, i kommitterades tanke riktiga förhållandet mellan Kompanichefs och andre Kaptens aflöning, den senare blifvit föreslagen till 1,800 Rdr om året. 18.
Regementsqvartermästaren är af kommitterade uppförd till 1,600 Rdrs ”egentlig lön”, med afseende derpå, att till utöfningen af hans befattning kan likaväl en Löjtnant som en Kapten förordnas.
Regementsqvaitermästarelönen skulle visserligen härigenom blifva jemförelsevis något afknappad mot hvad den är enligt 1833 års normalstat, deri utgörande 200 Rdr
Rco mer än andre Kaptenslönen; men härvid bör icke förbises, att ifrågavarande beställning undergått en högst väsendtlig förändring sedan år 1833, i det att Regementsqvartermästaren icke numera, såsom då, är redogörare och uppbördsman för det regemente lian tillhör.
Den föreslagna nya lönen skulle dock bereda Regementsqvartermästaren en något ökad inkomst emot hvad han nu verkligen uppbär, enligt ofvan oberopade tabell öfver medellönerna. 19.
Subalternofficerarnes löner hafva nu, liksom tillförene, icke kunnat bestämmas annor lunda, än såsom ersättning för kostnader i tjensten och ett bidrag till lefnadsbehofven.
Under den större ledighet från tjenstegöromål och vid de yngre år, som Subalternofficerarne ega, kunna ock utvägar till biförtjenst lättare af dem uppsökas och användas samt således äfven tillräcklig lön i tjensten lättare af dem umbäras.
De af kommitterade föreslagna lönerna äro för Underlöjtnant 500 Rdr, för andre Löjtnant 800 Rdr och för förste Löjtnant 1,000 Rdr, under hvilka belopp kommitlerade icke rimligen eller utan orättvisa kunnat nedgå, vid nödvändigheten att i någon nion förbättra det nu i obillig grad tillbakasätta suhalternhefälets lönevilkor.
Förste och andre Adjutanterne hafva i ett, såsom komitéen åsyftat, riktigt förhållande sinsemellan och till det öfriga befälet, blifvit föreslagne, den förre 1,000 Rdrs och den senare 600 Rdrs egentlig lön, hvilka belopp jemväl innefatta en för dem nödvändig löneförbättring. 20.
Den till utgångspunkt för underbefälets aflöningsstat antagna Fanjunkarelönen vid infanteriet har af kommitterade blifvit föreslagen till 800 Rdr. Då Fanjunkaren, enligt 1833 års aflöningsstat, är tilldelad lön emellan Fänrik och andre Löjtnant, har lian således nu blifvit uppflyttad till lika lön med den senare; ty af enahanda .skäl, som för Kompanichefs tillräckliga aflönande här ofvan blifvit anförda, bör, i kommitterades tanke, äfven Fanjunkaren, hvilken nästan aldrig kan påräkna vidare befordran, tilläggas en mot behofvet någorlunda svarande aflöning.
Det nu föreslagna beloppet öfverstiger i någon mon hvad Fanjunkaren anses för det närvarande verkligen uppbära enligt tabellen öfver medellönerna. 21.
För att dels inom underofficersgraderna åstadkomma en tätare befordran från sämre till bättre lönevilkor, än der nu eger rum, dels i allmänhet tillgodose denna befälsklass, har, på sätt kommitterades arméeorganisationsförslag närmare utvisar, sergeantsgraden blifvit delad vid infanteriet i två och vid kavalleriet i tre klasser.
Af Fourirerne vid infanteriet hafva, i följd häraf, bibehållits endast 6 å bataljon, eller f af det närvarande antalet, till följd af hvilken minskning jemväl uppkommer en kortare tjenstetid i lönegraden.
Lönerna för Sergeanter och Fourirer vid infanteriet hafva, i likhet med Fanjunkarelönen, blifvit af kommitterade jemförelsevis förhöjda, i det att de upptagits för förste Sergeant till 600 Rdr, för andre Sergeant till 500 Rdr och för Fourir till 350 Rdr.
Då Sergeantslönen, enligt 1833 års 38 stat, icke ens uppgår till Fänrikens lön, är nu den lägsta Sergeantslönen föreslagen till lika belopp som i Underlöjtnantsgraden blifvit uppfördt. 22.
Bataljonsadjutant och Regementsväbel har, hvar och en, ansetts böra tilldelas lika lön med förste Sergeant, såsom närmast med honom jemförlig. 23.
Vid kavalleriet, der, såsom ofvan är nämndt, den ”egentliga lönen” blifvit föreslagen till lika belopp som i motsvarande grader vid infanteriet, men med dels något tillökade häst- och fouragemedel för den löntagare, som håller egen tjenstehäst, dels ett särskildt s. k. kavalleritillägg, hvarigenom åsyftats ett så vidt möjligt varit riktigt förhållande mellan hela aflöningen uti jemförliga beställningar vid de begge vapnen, gälla hufvudsakligen enahanda skäl, som för lönernas bestämmande till de föreslagna beloppen för officerare och underofficerare vid infanteriet blifvit ofvan uppgifna.
Dertill bör här endast läggas, att då befälet öfver 4 till 5 sqvadroner ryttare anses i vigt motsvara befälet öfver ett infanteriregemente, kommitterade, vid tillämpningar af nyssnämnda grundsats om lönernas likhet, funnit ”Öfverste, Corpschefv vid kavalleriet, vara jemförlig med Öfverste, Regementschef vid infanteriet, och alltså till lika egentlig lön föreslagit begge desse chefer. 24.
Vidare hafva kommitterade, som anse chefshefälet öfver ett kavalleriregemente i förhållande till enahanda befäl öfver en kavallericorps, icke vara af den öfvervägande vigt att någon betydligare skilnad i aflöning bör mellan innehafvarne af dessa begge befäl förekomma, föreslagit Öfverste
Regementschef till lika egentlig lön som corpschefen (och regementschefen vid infanteriet), men med något förökadt kavalleritillägg, motsvarande den större representationskostnad, som regementschefen möjligen icke kan undgå att vidkännas, till följd af den större befälspersonalen vid regementet. 25.