Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Då likväl lagen i detta hänseende olika tillämpas, finner jag
Justitie-ombudsmannens framställning i ämnet väl förtjent af uppmärksamhet och tror, att Utskottet bort tillstyrka Rikets
Ständer antagande af en lagförklaring i ofvanangifna syftning.
Utskottet framlagt innefattar visserligen ett stadgande härom, men derjemte mycket mera, som dels icke utgjort föremål för Justitie-ombudsmannens framställning, dels förtager all verkan af berörda stadgande.
Utskottet ådagalägger en särdeles förkärlek för s. k. tredskodomar och har i sitt förslag till 3 § af 12 Kap.
Rättegångs-Balken infört stadganden, som måste anses innefatta en uppmaning till domaren att oftare än nu sker, meddela sådana.
Få med lagskipningen närmare bekante torde dock häri med Utskottet instämma.
Att i enklare skuldfordringsmål, liksom äfven någon gång då käromålet är uppenbarligen obefogadt, målen böra utan svarandens hörande afgöras, bestrides af ingen, men den som eger kännedom om hur målen i allmänhet vid våra domstolar å landet handläggas och måste handläggas, vet allt för väl, att de äro ganska få, som kunna endast genom ena partens hörande utredas.
Tvister om återvinning, eller återförvisningar från Öfver-domstolarne skulle i min tanke blifva följden, om Under-domstolarne adopterade det af Utskottet nu förordade förfaringssätt.
Jag betvifiar dock att detta skulle blifva händelsen äfven om Utskottets ifrågavarande förslag blefve lag.
Sista momentet i ofvannämnda 3 § innefattar nemligen den föreskrift, att domaren eger pröfva om nödigt är, att uteblifven svarande skall höras innan dom i saken gifves, och jag är fullt öfveftygad om, att den nu rådande praxis i detta hänseende äfven efter lagförändringen förblefve oförändrad, helst jag tager för afgjordt, att väl knappast någon domare skulle meddela käranden uppskof för att ytterligare utveckla sin talan, utan att derjemte meddela föreskrift om svarandens inkallande, väl vetande, att detta i de aldra flesta fall förr eller sednare blefve nödvändigt.
Då nu så beskafiädt uppskofsbeslut, som i nyssåberopade moment omförmäleä, skall genom kärandens försorg svaranden delgifvas, tror jag att den af Utskottet föreslagna lagförändring icke skulle medföra annan påföljd, än att den praxis Utskottet förklarat sig ogilla, nu upphöjd till lag, för framtiden komme att tjena till efterrättelse.
Slutligen får jag nämna, att jag finner det i oftaåberopade 3 § föreslagna stadgande, att, då svaranden är uteblifven, Rätten skall döma “på de skäl käranden företer“ vara mindre lyckadt, och att den nu gällande föreskriften, att i saken skall dömas “efter ty, som sanning deri utletas kan“ är vida bättre öfverensstämmande med vårt nuvarande rättegångssätt, särdeles vid domstolarne på landet.“ af Herr Olivecrona, Doktor Petrelli, Domprosten Björling, Doktor Säve, Herr Bolinder och Riksdagsfullmägtigen Per Tjernlund från Wester-Norrlands län, hvilka instämt med Herr Munck af Rosenschöld; hvarjemte Biskop Flensburg, Herr Lemchen, Herr Bovin och Riksdagsfullmägtigen Josef Smedberg från Elfsborgs län begärt att få antecknadt, att de ej öfvervarit ärendets handläggning.
Lag-Utskottets Betänkande M 19.
1 Nio 19.
Alik. till Exp.-Utsk. deu 16 Febr. 1866, kl. 12 widd.
Betänkande, i anledning af väckt motion om rättighet att i brottmål sva/ra genom fullmägtig.
Genom 1 § i 15 Kapitlet Rättegångs-Balken är ovilkorligen stadgadt, »att i brottmål skall den svara sjelf, sorn anklagad är»; och detta stadgande är fullt ändamålsenligt i afseende på de gröfre brottmålen, der den tilltalades personliga närvaro inför
Underrätten är af största vigt icke allenast för ransakningen, utan i många fäll äfven för ett tillförlitligt bedömande af hans brottslighet.
Hvad deremot angår vissa ringare brottmål eller sådana som kunna hänföras till polismål, förekommer i dem endast undantagsvis något behof att höra den tilltalade personligen, och vid domstolarne har också sedan längre tid tillbaka utbildat sig en allmän praxis, att i dylika mål dömes på den tilltalades skriftliga erkännande, då det af lagligen befullmägtigadt ombud ingifves, samt att rättegången äfven eljest får utföras skriftligen eller genom ombud för svaranden.
Emellertid qvarstår lagens bud oförändradt, och det är derigenom lemnadt i en åklagares skön att. när han behagar, tvinga sin motpart till personlig inställelse, äfven om åtalade förseelsen är af den obetydligaste beskaffenhet och den tilltalade genom ombud eller skriftligen erkänner densamma.
En enskild kärande, som vill genom rättegång uttrötta sin motpart, behöfver endast i sina påståenden inblanda ett ansvarsyrkande för att ega dylik magt öfver sin motståndare, under det han sjelf åtnjuter förmånen att begagna ombud.
Ett sådant förhållande är uppenbart till deu trätlystnes fördel.
Det kan väl sägas, att lagen har tvänne korrektiv emot ett sådant missbruk, nemligen deu ersättning för inställelsen, som bör tilläggas en tilltalad men frikänd person, och det ansvar, som i 16 Kapitlet Strafflagen är utsatt för falsk angifvelse; men ganska ofta saknar käranden tillgång att gälda den förra, och svaranden kan lida både förlust och skymf af rättegången, utan att ändock anledning linnes att tillämpa det sednare.
En illasinnad oerson, som icke har några tillgångar att vedervåga och noga känner den. gräns, der ansvaret för falsk angifvelse kan träffa honom, eger alltså öppet tillfälle att med Bill. till R.
Prat. 1865 öl 1866. 7 Sami. 1 A/d. 8 Haft. X 2 Lag-Utskottets Betänkande Jifc 19. brottmålsstämningar förfölja personer, af hvilka han kan vilja utpressa penningar eller bereda sig andra förmåner, och domstolarne, bundna af lagens bud, måste till en sådan förföljelse lemna sitt biträde.
Att dylika händelser icke så sällan inträffa, derpå har Herr Fitinghoff, C. B., i en hos Höglofliga Ridderskapet och Adeln väckt, samt till Lag-Utskottet remitterad motion (N:o 99) fästat Rikets Ständers uppmärksamhet; och uti en särskild, äfvenledes till Lagutskottet öfverlemnad, af rättegångshandlingar åtföljd skrift meddelat exempel på, att domstolar åsidosatt att använda det korrektiv som
Strafflagens ifrågavarande bud innehåller emot ett alltför uppenbart missbruk af åtalsrätteu.
Motionären har derföre föreslagit, att »i brottmål må den tilltalade, derest han ej är häktad, genom laga ombud sig infinna och först då vara skyldig iakttaga personlig inställelse, när domaren det fordrar.» Ehuru Utskottet finner de af motionären anförda skäl för en lagförändring i detta afseende grundade, kan Utskottet emellertid icke tillstyrka fullständigt bifall till motionärens förslag, hvarigenom skulle inträffa att, äfven i de grofsta brottmål, den tilltalade icke vore skyldig att på grund af stämning iakttaga personlig inställelse, utan denna skyldighet alltid berodde på domstolens pröfning och sålunda först vid ett sednare rättegångstillfälle kunde inträda.
Såsom regel måste, enligt Utskottets omdöme, lagens nuvarande föreskrift bibehållas, och ofvan anmärkta förhållanden endast föranleda till ett undantag för de mindre grofva brottmålen.
1 fråga om den klassifikation af brotten, som för sådant ändamål blir nödvändig, har Utskottet, med afseende på stadgandena i Strafflagens 5 Kapitels 14 §, angående preskription af straff, samt i Kongl. Förordningen om Strafflagens införande den 16 Februari 1864 19 § 5 och 6 mom. angående häktning, ansett, att de brott, hvarå straffarbete kan följa, böra hänföras till de gröfre brotten, der personlig inställelse skall vara ovilkorligt föreskrifven, och undantaget gälla de öfriga.
I anledning af ifrågavarande motion får Utskottet alltså vördsamt föreslå, att Rikets Ständer för sin del måtte besluta, att 1 § af 15 Kapitlet Rätteg ångs-Balken skall erhålla följande förändrade lydelse: »1 brottmål, der efter lag straffarbete å brottet följa kan, svare den sjelf som anklagad år.
Pröfvar domaren, att han hjelp i rättegången tarfvar, då tillätes honom fullmägtig med sig hafva.
Mannen må ock hustrun och målsman den omyndiga i ty fall bistånd göra.
I ringare brottmål och tvistemål må man genom laga ombudsman kåra och svara; och skall hufvudman ändock för Råtta komma, når domaren det fordrar.» Stockholm den 16 Februari 1866. Lag-Utskottets Betänkande M 20. 3 X:o *20.
Ank. till Exp.-Utsk. den 16 Febr. 1866, kl. 12 midd.
Betänkande, i anledning af väckt motion om förändrad lydelse af vittneseden.
I en hos Väl lodina Borgare-Ståndet väckt och till Lag-Utskottet remitterad motion (N:o 26) har Herr A. R.
Falkman föreslagit följande förändrade lydelse af vittneseden: »Jag N. N. lofvar och svär, vid Gud och allt hvad heligt är, att jag, såsom vittne »i denna sak, skall sanning tala, hvarken något dölja eller förtiga af det jag vet handt, »vara, eller något tillägga det jag icke med fullkomlig visshet vet hafva handt.
Hvad »jag sålunda lofvat, skall jag icke, af hvad orsak det vara må, underlåta att uppfylla, »utan på heder och samvete redeligen hålla; så sannt mig Gud hjelpe till lif och själ.» Utskottet har icke kunnat finna, att det af motionären framlagda förslaget eger något egentligt företräde framför det edsformulär, som finnes upptaget i 17 Kapitlet 16 § Rättegångs-Balken; och då detta icke utan giltig anledning torde böra ändras, får Utskottet vördsamt hemställa, att ifrågavarande motion ej må Infallas.
Stockholm den 15 Februari 1866. 4 Lag-Utskottets Betänkande M 21.
\:o ‘11.
Alik. till Exp.-Utsk. elen 16 Fehr. 1866, kl. 12 raidd.
Betänkande, i anledning af väckt motion om förändrad bestämmelse i afseende på qvittning af rättegångskostnad.
I en hos Hedervärda Bonde-Ståndet väckt och till Lag-Utskottet remitterad motion (N:o 57) har Riksdagsfullmägtigen Per Engman från Wester-Norrlands län föreslagit en sadan förändring af 21 Kap. 4 § Rättegångs-Balken, att, när part, som förlorat i Under-rätt, sedermera vinner hos Hof-rätten, honom skulle tilläggas ersättning för kostnaderna äfven hos Under-rätten, i stället för att nu, enligt nämnda lagrum, kostnaderna vid dylikt förhållande qvittas.
Motionären utgår från den grundsats, att den, som slutligen vinner, också från början haft rätt, och att den andré, som följaktligen haft orätt, bör vidkännas alla kostnader i målet.
Men icke sällan inträffa fall, der den tappande kan hafva egt giltig anledning att icke utan rättegång gifva sin sak förlorad, och der utgången icke kunnat af den tappande förutses.
I dylika fall finnes skäl för den af 1734 års lagstiftare följda åsigt, att kostnaderna för rättegången ej drabba uteslutande den ena parten.
Rättegången har varit för båda parterna lika nödvändig, emedan de den förutan icke kunnat utreda ett inveckladt rättsförhållande, som dem emellan egt rum; och billigheten fordrar derföre, att en hvar får vidkännas den kostnad han pä sakens utredande användt.
Vid dessa omständigheter har lagstiftaren uppenbarligen fästat sig, då -lian i 21 Kap. 3 § Rättegångs-Balken talat om sådana »mörka och tvifvelaktiga saker, att man till rättegång skälig orsak haft», och, såsom ett undantag från den allmänna regeln i samma § att »den som saken tappar skall gälda sin vederdeloman det allt-åter, som han trängd varit derå kosta», stadgat, att i dylika saker en hvar skall vidkännas sin kostnad.
Genom den af motionären klandrade 4 § af samma kapitel har lagen endast till nämnda undantag hänfört det fall, då man har Under-rätts dom mot sig och vunnit i Hof-rätt; och dessa bestämmelser stå med hvarandra i ett så nära sammanhang, stödjande sig på samma fullt rättvisa princip, att, om sistnämnda § upphäfdes, enahanda slutföljd kunde härledas ur den förstnämnda, men, om den sednare ändrades efter motionärens Lag-Utskottets Betänkande M 22. förslag, en inre motsägelse mellan dessa §§ skulle uppkomma.
Stadgandet i 4 § är ej heller ovilkorligt, utan lemnar Hof-rätt öppet att, när särskilda omständigheter dertill föranleda, ändock tilldöma den vinnande parten ersättning.
Utskottet får alltså tillstyrka, att Rikets
Ständer vid ifrågavarande motion ej måtte fästa vidare afseende.
Reservationer: af Riksdagsfullmägtigen Josef Smedberg från Elfsborgs län; af Riksdagsfullmägtigen Per Engman från Wester-Norrlands län, som anser att det. skall vara regel, det den saken slutligen tappar gäldar sin vederpart alla hans kostnader; undantag böra från denna regel endast ifrågakomma då saken varit mörk och tvifvelaktig, och nödig utredning för begge parterne erforderlig; der bör rättegångskostnaden qvittas, sorn äfven blefve händelsen om motionen bifallits, hvilken nu föll med 8 nej mot 7 ja.
Hade motionen gatt igenom hade 3 och 4 § af 21 Kap. Rättegångs-Balken kommit i harmoni med hvarandra, hvilka §§ nu bestämdt motsäga hvarandra. » \:o 22.
Ank. till Exp.-TJtsk. den 16 Febr. 1866, kl. 12 midd. / Betänkande, i anledning af framställda förslag angående för ändrad t sätt för doms eller utslags utgifvande i Bådstufvu-rätt och hos Öfverståthållare-embetets Kansli.
Andra momentet af 24 Kapitlet 5 § Rättegångs-Balken har, efter den förändring detta lagrum undergått genom Kongl.
Förordningen den 18 April 1849, följande lydelse: 6 Lag-Utskottets Betänkande M 22. »I Rådstufvu-rätt böra parterne vid middagstimma dagen förut stämmas genom anslag å Rättens dörr att dom å tid föresattan afhöra; dock må Rådstufvu-rätt genast och utan anslag dom muntligen eller skriftligen kungöra, der saken af ringa värde är.»
I anledning af, bland annat, en framställning af Rikets Ständers Justitie-ombudsman och enär lagens föreskrift om afkunuande af Rådstufvu-rätts dom efter anslag för parterne medförde fyrfaldiga olägenheter, bestående dels i den tidsförlust, part finge vidkännas genom nödvändigheten att nästan dagligen i Rätten efterse, om anslag blifvit utfärdadt, dels deri,- att parten genom en ganska ringa, ofta ofrivillig underlåtenhet härutinnan äfventyrade att försitta tid att emot domen anmäla missnöje, och dels i det dröjsmål, som, enligt hvad erfarenheten gåfve vid handen, stundom under ganska lång tid vid Rådstufvu-rätt förelöpte med afgörande af sådana mål, deri dom skulle efter anslag afsägas, samt då denna föreskrift jemväl af domstolarne sjelfva betraktades såsom icke tillfyllestgörande, hvilket visade sig deraf, att de ofta läte särskildt underrätta parterne om tiden för domens utgifvande, hvilket sistnämnda bruk, då det icke grundade sig på något lagbud, kunde föranleda dertill, att, örn det vid något tillfälle åsidosattes, parterne förlorade sina fatalier, beslöto Rikets Ständer vid sisthållna riksdag en författning af följande lydelse: »Med upphäfvande af 2 mom. af 24 Kapitlet 5 § Rättegångs-Balken, sådant detta lagrum blifvit förändradt genom Kongl. Förordningen den 18 April 1849, förordnas, att samma moment skall erhålla följande lydelse: »I Rådstufvu-rätt skall genast, efter det saken blifvit utförd, antingen dom afsägas, eller ock viss tid tillkännagifva, då parterne ega komma tillstädes för att afhöra dom.»
Ofver detta förslag, som hos Kongl. Maj:t anmäldes genom underdånig skrifvelse den 25 Juli 1863, afgaf Konungens Högste
Domstol infordradt underdånigt utlåtande den 21 September 1863 och, lemnande utan anmärkning den i Rikets Ständers förslag följda grundsats, yttrade, att enär, om andra punkten af 24 Kap. 5 § Rättegångs-Balken ändrades på sätt Rikets Ständer föreslagit, tredje punkten i samma § samt 6 och 7 §§ i nämnda Kapitel ej lämpligen kunde vid deras nuvarande lydelse bibehållas, och förslag till förändrad redaktion af sistberörda lägrum icke blifvit af Rikets Ständer framstäldt, Högste
Domstolen ansåge sig vara förhindrad att å förslaget tillstyrka bifall.
Enligt hvad Kongl. Maj:t i nådig Skrifvelse den 31 Oktober sistlidet år gifvit Rikets Ständer tillkänna, har Kongl. Maj:t ej heller funnit skäl att till förslaget lemna bifall.
Då de skäl, Rikets Ständer för berörda lagförslag andragit, fortfarande förefinnas och icke kunna anses genom Kongl. Maj:ts afslag å detsamma till sin vigt och betydelse underkända, samt enär dertill kommer, att stadgandet i ofvanåberopade 7 § af 24 Kapitlet Rättegångs-Balken, »att alla Rättens domar eller utslag, som, efter kungörelse å Rättens dörr afsägas eller utgifvas, böra förut tväfaldt färdiga skrifvas utan fel, att delomännen må dem med Rättens underskrift och insegel undfå mot den lösen som Lag-Utskottets Betänkande JYi 22. 7 särskildt stadgadt är», oaktadt den förklaring Kongl. Brefvet den 15 januari 1856 innehåller, fortfarande står i strid med gällande expeditionstaxas grundsats, att svarande part ej eger skyldighet att lösa Rättens dora eller utslag, har Justitie-ombudsmannen i sin till innevarande Riksdag afgifna berättelse (pag.
123) förnyat berörda framställning; och har dessutom Herr Henschen uti en hos Vällofliga Borgare-Ständet väckt och till Lag-Utskottet remitterad motion (N:o 103) väckt förslag i enahanda syftning.
På de sålunda vid sisthållna riksdag och nu sednast af Justitie-ombudsmannen anförda skäl och till följd af de anmärkningar, som vid granskningen af Rikets Ständers förra beslut i ämnet blifvit inom Högste
Domstolen framställda, får Utskottet, i anledning af berörda framställningar, vördsamt föreslå, att Rikets Ständer måtte för sin del besluta en författning af följande lydelse: »Med ändring af hvad i 24 Kap. 5 och 6 §§ Rättegångs Balken, förstnämnda lagrum sådant det lyder i Kongl.
Förordningen den 18 April 1849, samt eljest i lag finnes stadgadt orri utgifvandet af Rådstufvu-rätts dom eller utslag efter anslag, förordnas, att i Rådstufvu-rätt skall genast, efter det saken blifvit utförd eller invändning till Rättens pröfning öfverlemnad, antingen dorn eller ut slag afsägas, eller ock viss tid derför tillkännagifvas.
Enligt 2 Kapitlet 6 § Utsöknings-Balken har äfven Konungens Befallningshafvande i Stockholm eller Ofverståthållare-embetets Kansli rättighet att utgifva utslag efter anslag.
Nämnda lagrum har följande lydelse: »Konungens Befallningshafvande vare skyldig, att gifva skriftligt utslag med »skälen dertill, och teckna derunder, inom hvad tid den, som dermed ej nöjes, får söka »i Hof-rätten ändring, efter ty, som i 9 Kapitlet sägs.
Konungens Befallningshafvande i »Stockholm kungöre genom anslag vid middagstimma, att dess utslag i saken skall gifvas »ut nästa dag derefter, och på den dagen bör utslaget stäldt vara: lian må ock strax »säga sitt utslag muntligen, der så tarfvas.»
Då nu de skäl, som åberopats för en lagförändring med afseende på utgifvandet af Rådstufvu-rätternas domar, lika mycket tala för en förändring af det sätt, sora derutinnan begagnas hos Ofverståthållare-embetets Kansli, så får Utskottet, i öfverens stämmelse äfven i denna del med Justitie-ombudsmannens framställning i ofvanberörda berättelse, vördsamt föreslå, att Rikets Ständer för sin del måtte besluta att ti af 2 Kapitlet Utsöknings-Balken skall erhålla följande förändrade lydelse: »Konungens Befallningshafvande vare skyldig att gifva skriftligt utslag med skälen1 dertill, och teckna derunder inom hvad. tid deri, sorn dermed ej nöjes, får söka i Hof-rätten ändring, efter ty, som i 9 Kapitlet sägs.
Konungens Befallningshafvande i Stock - X Lag-Utskottets Betänkande M 23. holm skall, efter det saken så utförd år att utslag hör gifvas, genast bestämma dagen, då utslaget utgifves, hvarom, då part år frånvarande, anslag göres, vid middagstimma, dagen före den, på hvilken utslaget utfärdas.
Stockholm den 15 Februari 1866. X:o 23.
Alik. till Exp.-Utsk. den 16 Febr. 1866, kl. 12 midd.
Betänkande, i anledning af väckt motion om förändrade föreskrifter i afseende på sättet för kommunikation af besvär som blifvit till Hof-rätt ingifna.
Enligt 1734 års lag egde ursprungligen ett gemensamt och lika förfaringssätt rum i alla fall, då Hof-rätt fann skäligt utställa besvär till vederpartens förklaring.
Stadgandena derom förekoinmo i 9 Kap. 2 § Utsöknings-Balken, dit 27 Kap. 8 § RättegångsBalken hänvisade; men genom tid efter annan utkomna författningar hafva undantag från dessa föreskrifter blifvit för särskilda slag af besvärsmål gjorda.
Enligt 6 § af Kongl. Förordningen den 28 Juni 1798 skall sålunda, då klagan föres öfver Konungens Befallningshafvandes utslag i lagsöknings- och utmätningsmål och Hof-rätten ånner att andra parten deröfver höras må, honom föreläggas att inom viss tid sig förklara, så vida han vill varda hörd, med skyldighet för klaganden att vid talans förlust genast nttaga besvären och inom den tid Hof-rätten bestämmer, ingifva bevis att de blifvit vederparten tillställda, Kommer ej förklaring inom bestämd tid, skall klaganden ingifva afskrift af besvären med bifogade handlingar.
Försummar klaganden sin skyldighet härutinnan, anses Konungens Befallningshafvandes utslag för laga kraftvunnet; om åter denne fullgör allt hvad honom åligger, men förklaringsskyldigheten försummas, varder saken ändock företagen och efter dess beskaffenhet afgjord.
I alla andra civila besvärsmål skall, enligt Kongl. Brefvet den 23 Januari 1799, det i 9 Kapitlet 2 § Utsöknings-Balken stadgade kommunikationssätt iakttagas.
Kla gandens - Lag-Utskottets Betänkande Jfi 2.8. 9 gandens vederpart förelägges således en gång vid vite att förklara siar; ocli om detta försittes, ännu en gång vid äfventyr att ej vidare varda hörd; derefter inträder klagandens skyldighet att lemna afskrift af besvären, på hvilken sedermera dömes.
I detta fall förelägges klaganden intet äfventyr för kommunikationsskyldighetens fullgörande; men, under vissa omständigheter, kan han ändock, enligt 26 Kapitlet 8 § RättegångsBalken, fällas till böter för försummelse derutinnan.
För brottmål, som icke angå häktad person, är genom 38 punkten i Kongl. Förklaringen den 23 Mars 1807 stadgadt, att det åligger klaganden att sjelf eller genom ombud uttaga besvären och meddela dem sin vederpart emot bevis, hvilket bör inom tre gånger så lång tid, som för besvärs anförande från hvarje ort utsatt finnes, till Hofrätten ingifvas.
Såsom äfventyr för klagandens försummelse härutinnan är talans förlust bestämd; men då denna påföljd enligt författningen beror deraf, att
Underrättens besvärshänvisning innehåller underrättelse derom, och detta i allmänhet icke af Underrätterna iakttages, så är det endast undantagsvis, som ett sådant äfventyr kan klaganden genom kommunikations-resolutionen föreläggas och vanligen måste vite i dess ställe användas.
I afseende på förklaringsskyldighetens fullgörande gäller åter 9 Kapitlet 2 § Utsöknings-Balken och således måste vite en gång föreläggas, innan det strängare äfventyret af talans förlust lagligen kan användas emot förklaranden.
I besvärsmål, sojn angå häktade personer, besörjes kommunikationen af Konungens Befallningshafvande, och äro dessutom särskilda föreskrifter lemnade om kommunikation af besvär, som från Gotland skola ingifvas till Svea Hofrätt.
Med anmärkning om olämpligheten af dessa olika föreskrifter har Herr Bovin i en hos Vällofliga Borgare-Ståndet väckt och till Lag-Utskottet remitterad motion (N:o 132) föreslagit, att Rikets Ständer ville forsin del besluta en författning, hvarigenom stadgades, att hvad som redan gäller såsom lag i afseende på kommunikation af besvär hos Hofrätt i skuldfordringsmål, jemväl bör tillämpas på alla andra mål, som genom besvär dragas under Hofrätterna, undantagande sådana mål, som angå häktade personer.
Utskottet delar fullkomligt motionärens mening om olämpligheten af ofvanberörda föreskrifter, hvilka lemna tredskande parter tillfälle att i det oändliga draga ut på tiden med fullgörande af Hofrätternas kommunikations-resolutioner.
Minst lämpliga äro stadgandena i 9 Kapitlet 2 § Utsöknings-Balken, enligt hvilka den ursprungliga kommunikations-resolutionen icke bör innehålla något äfventyr för parternes försummelse, och särskildt föreläggande af dylikt alltså merändels blir af nöden, der någon af parterne genom tredskande fördröjer målets afgörande.
Endast i ringa mån har 1807 års förklaring afhjelpt denna brist.
Dels har nemligen, på sätt ofvan är anmärkt, dess verkan gjorts beroende af samma förklarings föreskrift om fullständighet i besvärshänvisningarne, hvilket åter högst sällan af domstolarne iakttagits; dels afser nämnda förklaring endast att förekomma försummelse af klaganden, under det att i många mål det största iutresset att fördröja sakens slut hos Hofrätten finnes å andra partens sida.
Nu kunde det Pdh. till R.