Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
De önskningar om en allmännare förändring uti vår credit-lagstiftning, som under denna Riksdag låtit förnimma sig, hafva, ty värr, endast i ringa mån kunnat efterkommas.
Hindren hafva legat i sakens natur.
Credit- och handelsJagarne utgöra en hel och afskild gren af civil-lagstiftningen, — mera rörlig, men också inom sig mera sammanhängande än civil-lagarne i allmänhet.
Partiela lorandringar deri äro förenade med stora svårigheter, och så vida angelägenheten af en skyndsam och grundlig revision af dessa författningar blilvit fn sedd, har denna Riksdags förslager och åtgärder icke blifvit utan frukt, om än mo-maden endast kan forväntas vid ett annat Riksmöte.
Då det nu är sista gången ja- yttrar mig i dessa ämnen, kan jag ej återhålla uttrycket af den tanka, att orsaken hvartore 1835 års lag om inrikes vexlar icke medfört de goda verkningar, man vid dess antagande hoppades, är till en stor del alt söka uti dess inskränkning till allenast formliga vexlar, jemte andra bristfälligheter.
— Om denna lag med sig inforlifvat de credit-papper, som redan voro af bruket införde i allmanna rörelsen, såsom assignationer och reverser till ordres eller till innehafvaren, yivuket med andra länders stadgar om inhemska vexlar inträffar), och om denna lag med mera fullständighet och noggranhet utstakat vilkoren och påföljderna af endossementer; så skulle den längesedan fått lif i allmänna rörelsen.
Ett stadgande om solidarisk ansvarighet vid öfverlåtelse från man till man af assignationer och reverser med löpande egenskap, skulle åt dessa nu vanliga credit-papper gifvit samma natur, som vexlar, och på det sättet gjort dessa senare mindre afskräckande i den 17 Lag-TJtskottcts Betänkande, N.-o 125. i den dagliga rörelsen.
Denna har, serdeles med det rådande utborgnings-svstemet, ett stort behof af cireulations-papper; men, innan endossenters ansvarighet och rättsförhållande blifvit genom lag utstakade, kan en lifvande circulation af de redan mera brukliga credit-papperen, än mindre af de till sin beskaffenhet mera främmande vexlarne, icke vara att förvänta.” af Ilerr Eklund, som på de af Herr Lagergren anförda skäl ansette de uti 11 Art. 4 §. al 1/48 ars Vexel-Stadga meddelade föreskrifter om utsökning för obetalde eller återgångne vexlar bordt intagas i det nu afgifua förslaget.
Jfå.
If5.
Ank. till Exp.-Utsk. den 15 Maj, kl. 1 e. m.
Betänkande, i anledning af räckt motion om sättet för behandlingen af de allmänna lagförslag a) större omfattning, som Kong/.
Maj.t vid en kommande Riksdag kan vara sinnad att till Rikets Ständer framställa.
Hos Höglofl. Ridderskap^! och Adeln bar Ilerr Stråle, N. PK,, uti ingifvet memorial, anfört, att sedan det från sistlidne Riksdag hvilande grundlagsförslag angående rättighet lör Riks-Stånden att till ett serskildt Lag-Utskott öfverlemna att, med Rikets Ständers rätt, besitfia öfver af Konungen framställda lagförslag, i följd af Ridderskapet och Adelns beslut förfallit; så ansåg motionären det böra tillses, om icke samma ändamål, som asyltades med berörde lörslag, kunde vinnas, utan grundlagsförändring.
Alsigten med nämnde förslag hade nemligen varit, att undvika, det ett vidlyftigt lagförslag skulle i detalj komma under öfverläggning och pröfning, först uti Lag-Utskottet och sedan uti Riks-Ståndens plena, emedan dertill fordrades längre lid, än som under en Riksdag kunde i sådant hänseende användas.
Huruvida resultatet blifvit gynsamt, derest förslaget antagits, behöfde nu icke undersökas; men da förslag till allmän Civillag och Rättegångsordning, Brottmålslag, med dertill hörande Rättegångsordning, samt Sjölag och Kyrkolag vore dels uppgjorda och dels under arbete, för att komma under Rikets Ständers pröfning, samt för beredande af öfverensstämmelse emellan dessa la>ar, armé lä "et vo Bih. till R.
S.t Prot. 1845., 7 Samt. j Afd, 4(J Häjt. 3 IS Lag-Utskottets Betänkandej IV.-o 125. re, att de någorlunda samtidigt pröfvades, hvilket emedlertid ej lät sig gorå med nuvarande arbetsordning, syntes det äfven nödigt, att något annat behandlingssätt, än det, som i vanliga fall iakttages, kom/ne att ega runa med omförmälda lagförslag, sa framt ej flera år eller flera Riksdagar skola åtgå, innan Rikets Ständer hinna deröfver fatta sina beslut.
För vinnande af detta ändamål har således motionären, under åberopande af Riksdags-Ordningens 56 framställt följande förslag: ”l:o Riksens
Ständer anhålla hos Konungen i underdånighet, att de allmänna lagförslag af större omfattning, som Konungen vid en kommande Riksdag kan vara sinnad att till Riksens Ständer framställa, måtte så tidigt vara i tryck färdiga, att desamma kunna till hvar och en Riksdagsman vid inträdes-pollettens erhållande utdelas. 2:o Konungens till Riksens Ständer vid Riksdagen, jemte lagförslaget, aflat— na Nådiga Proposition, remitteras i grundlagsenlig ordning till Lag-Utskottet, med den föreskrift, som då af Riksens Ständer beslutas, att någon vidsträcktare granskning af lagförslaget icke erfordras, än den, som föranledes af gjorda anmärkningar eller Lag-Kommitéens här nedan omnämnda utlåtanden.
Hvarje Utskottets Ledamot obetaget att anmärkningar i sitt Stånds plena framställa. 3:o Riksens
Ständer utsätta motionstidens slut såsom den tid, inom hvilken alla anmärkningar emot lagförslaget höra vara till Riks-Ståndens plena inlemnade, hvarefter desamma till Lag-Utskottet 4:o
Då Utskottet finner gjorda anmärkningar, innefattande ändring i lagförslaget vara af den beskaffenhet, att de synas höra antagas, lemnar Utskottet del deraf till Lag-Kommitéen» hvilken eger att deröfver afgifva yttrande, samt dervid tillika uppgifva de, med de ifrågavarande förändringarne sammanhang egande, stadgande:! i lagen, li vil ka, om anmärkningarne godkännas, jemväl böra undergå ändring.
Utskottet affattar derefter sitt betänkande och lemnar Riksens Ständer del af Lag-Kommitéens utlåtande. 5:o
Skulle andra ändringar, än de, som således varit af Lag-Utskottet tillstyrkte, blifva af Riksens Ständer beslutade, bör jemväl Lag-Utskottet deraf lemna Lag-Kommitéen del, för att yttra sig, huruvida andra rättelser och tillägg böra af de fattade besluten blifva en följd, hvarefter Lag-Utskottet med sitt betänkande till Riksens Ständer inkommer. 6:o Sedan ärendet sålunda är till fullo beredt, framställes lagförslaget i dess helhet till antagande af Riks-Stånden/’ Lag-Utskottet, till hvars behandling denna motion blifvit öfverlemnad, har tagit densamma i öfvervägande, tillika med de yttranden, som vid motionens föredragning hos Ridderskapet och Ådeln blifvit afgifna; men Utskottet anser för sin del 19 Lag-Utskottets Betänkande, N.-o 125. samma motion ej böra bifallas.
Om nemligen motionen åsyftar förändring af den i Grundlagen föreskrifna ordning för behandling af lagfrågor, så tillhör det icke Lag-Utskottet att i ämnet meddela yttrande; och om åter meningen dermed blott varit, att tillvägabringa reglementariska föreskrifter för en dylik behandling vid en kommande Riksdag, så lära närvarande
Ständer icke kunna med förbindande kraft i denna del besluta; och på grund häraf får Utskottet vördsamligen hemställa, att Herr
Sträles motion icke måtte till någon åtgärd föranleda.
Stockholm den 15 Maj 1845. STOCKHOLM, Lundberg 8C Comp. 184S. Lag-Utskottets Betänkandej N‘.o 126.
I N:o 126.
Ank. till Exp.-TJtsk. d. 17 Maj, kl. 1 e. m.
Betänkande, i anledning af väckt motion om upphäfvande af Kongl.
Förordningen den 24 April r~5f, angående revisions-sökandes skyldighet att i Hof-Rätten erlägga lösen för handlingarne i målet 1 n. m.
Uti ett hos Ilederv.
Bonde-Ståndet ingifvet och till Lag-Utskottet hänvisadt memorial, har Riksdagsfullmäktigen Andreas Bengtsson från Jönköpings
Län yrkat, att, enär Hof-Rätt i revisions-sak numera i original insänder handlingarne till Kongl. Maj:t, den sökande således måtte befrias ifrån den i förrberörde
Förordning bestämda skyldighet att i Hof-Rätten erlägga lösen för så väl samma handlingar, som Hof-Rättens protokoll, jemte stämpladt papper till både handlingarne och protokollet, samt att nämnde författning följaktligen måtte helt och hållet upphäfvas.
Utskottet, som tagit detta yrkande i öfvervägande, får i anledning deraf till en början erinra, att; sedan genom ofvannämnde Kongl. Förordning stadgadt blifvit, att den part, som sökt att Kongl Maj:t må pröfva HofRätts dom eller utslag, bör, inom viss tid, efter det han Hof-Rättens tillstånd erhållit, gifva in penningar till lösen för handlingarne och Hof-Rättens protokoll, jemte stämpladt papper till så väl handlingarne, som protokollen, så förklarades, medelst Kongl.
Brefvet den 3i Januari 1777, jemfördt med Kongl. Förordningen den 12 November 1766, att det ej vore nödigt, att akten afskrefves vid revisions-sökande, utan borde densamma till Kongl. Maj:t insändas, sedan parten derför efter taxa lösen erlagt.
Hvad nu först angår frågan om lösen för handlingarne i revisionssaker; så enär, enligt hvad nyss är visadt, nämnde handlingar numera icke skola i Hof-Rätten afskrifvas, utan böra i hufvudskrift till Konungen insändas, synes det ej eller billigt, att lösen för samma handlingar hos HofRätten af revisions-sökanden erlägges; men då denna lösen för närvarande utgör en del af löne-inkomsterne för åtskillige af IIof-Rätternes tjenstemän, anser Utskottet, å andra sidan, det ej eller vara billigt, att samma lösen afskaffas, ulan att motsvarande ersättning beredes dessa tjenstemän för den Bih. till R.
Prot. 1846, 7 Sami. 1 Afd. 41 Haft. ? 2 Lag-Utskottets BetänkandeN:o 127. förlust, de lida genom afskaffandet; hvaremot Utskottet, beträffande skyldigheten att erlägga lösen för Hof-Rätlens protokoll, finner denna skyldighet icke skäligen böra ifrågasättas, alldenstund protokollet måste utskrifvas och af Hof-Rätten insändas till Konungen i och för den talan revisionssökanden erhållit tillstånd föra, hvadan utskriften, såsom för hans räkning verkställd, äfven måste af honom gäldas med derför bestämda belopp; och föranlåtes alltså Utskottet, som anser frågan om revisions-sökandes skyldighet att till Hof-Rätten ingifva stämpladt papper till liandlingarne vara af den beskaffenhet, att den bör gemensamt med Bevillnings-Utskottet behandlas, i öfrigt i så måtto understödja motionen, som Utskottet vördsamligen tillstyrker, det måtte Rikets Ständer för sin del besluta, att stadgandet i Kong/.
Förordningen den 24 April iy5f, att den part_, som sökt att Kongl. Maj;t må pröfva Hof-Rätts dom eller utslag, bör inom fjorton dagar„ efter det han Hof-Rättens tillstånd er hållit, gifva in penningar till lösen för handlingarna, upphört att vara gällande.
Dock får Utskottet, i sammanhang härmed, fästa Rikets Ständers uppmärksamhet på angelägenheten deraf, att, derest förslaget bifalles, ersättning beredes åt vederbörande tjensteman inom IIof-Rätterne för den förlust, som genom ifrågavarande lösens upphörande dem tillskyndas.
Ank. till Exp.-Utsk. d. 17 Maj kl. 1 e. m.
Betänkande, i anledning af väckta motioner angående gemensamma ransakningshäkten och tingsställen för serskilda härader.
Enligt ankomna Protokolls-Utdrag hafva Höglofl.
Borgare-Ståndet den 13 i denna månad till Lag-Utskottets behandling öfverlemna t serskilda hos samma Riks-Slånd af Herr Friherre Hermelin, August Söderling, samt Herr Ekholm, ingifna memorial, deruti blifvit anmäikt, hurusom Rikets sist församlade Ständer, genom underdånig Skrifvelse den 5 Juni 1841 angående anstalter för en förbättrad fångvård, an - 3 Lag-Utskottets BetänkandeN:o 12~J. malt, att, enär häradernes i 26 Kap. 4 §•
Byggninga-Balken bestämda skyldighet att bygga häradsfängelser icke kunde utsträckas derhän, att häraderne borde vidkännas de betydligt ökade byggnadskostnader, som måste blifva förenade med de i nämnde
Skrifvelse åsyftade anstalter för en mera grannlaga fångbehandling, borde dessa fängelsers ombyggnad och inredning till celler af allmänna medel bekostas, samt i sammanhang dermed anhållit, att vid uppgörande af plan för dessa fängelsers ordnande inom hela Riket matte iakttagas, att, till besparing af kostnad, antalet varder i möjligaste måtto inskränkt, äfven derigenom, alt läns- och stadshäkte tillika begagnas för angränsande landsort.
Härmed hade Rikets Ständer'jern väl den afsigt, att fångar skulle kunna i ransakningshäkten qvarhållas under ransakningstiden, och således först efter det första
Domstol meddelat utslag afsändas till länshäktena.
Nödvändigheten att serskilda härader få gemensamt ransakningshäkte vore följaktligen af Rikets Ständer redan erkänd; och då tingsstaden för ransakning och dom öfver häktad person i allmänhet måste vara invid eller i grannskapet al fängelset, der den häktade förvaras, så innefattade berörde erkännande ett medgifvande, å Rikets Ständers sida, att många härader erhålla sina tingställen för sådana ransakningsmål, likasom sina häkten, utom häradernes vanliga områden.
Men en så beskaffad förändring å nuvarande förhållanden, den der ingrep i allmänna rättegångsordningen, syntes dock böra stödjas på ett bestämdt lagbud; och det vore jemväl nödigt, att, i sammanhang härmed, ett stadgande meddelades, som utvidgade Nämndens behörighet att deltaga i ransakningsmål rörande häktade personer, enär det kunde blifva betungande för Nämnden att, utan ersättning, ofta göra resor till ett mera aflägset tingsställe, samt medföra onödiga besvär och kostnader jemte tidsförlust, om, när Domhafvanden till en och samma dag utsatt ransakning öfver serskilda brott, begångna inom flera härader, t. ex. 3 eller 4> ända till 21 eller 28 Nämndemän behöfde vara tillstädes, föt att skiftevis taga plats vid dombordet.
Dessa olägenheter kunde emedlertid afhjelpas, derest alla de härader, som hade gemensamt häkte, betraktades såsom en samfälld jurisdiktion, beträffande mål, deri häktad person tilltalas; och hafva motionärerne, på grund häraf, och enär detta ämne fordrade skyndsam åtgärd, sedan Rikets Ständer numera godkänt det system för fångbehandlingen i allmänhet, hvarefter,omförmälda fängelser borde uppföras, för användandet af hvilket system dessa fängelsers ombyggnad i främsta rummet dock utgjorde ett nödvändigt vilkor, under åberopande af f Lag-Utskottets Betänkande, N.-o 12J.
Riksdags-Ordningens 56 §., föreslagit, att genom en allmän författning måtte stadgas, som följer: ”Utan hinder af domsagornas nuvarande indelning, må, efter ty, som Konungen derom förordnar, serskilda härader hafva gemensamt häkte, inrättadt för de häktades förvarande i enrum, så ock, i närheten af det häkte, gemensam tingsstad, hvarest ransakas och dömas skall i brottmål, deri häktad person tilltalas för gerning, den han begått inom något af [de härader, för hvilka häktet gemensamt är.
Ransakning och dom i sådant mål tillhöre den Härads-Rält, inom hvars dom värjo gerningen, som åtalas, blifvit begången; dock må Nämnd tagas äfven från annat af de härader, för hvilka tingsstaden gemensam är, efter ty, som Konungen derom förordnat.
Utskottet, som tagit i öfvervägande hvad sålunda blifvit anfördt och föreslaget, erkänner äfven vigten och nödvändigheten af en författning i den syftning, som den föreslagna, emedan det af Rikets Ständer vid sista Riksdag afsedda mål ty förutan ej kan uppnås, och då fattade beslut om ransakningshäktenas ombyggnad, hvartill medel jemväl blifvit anslagna, i annan händelse ej kan komma till verkställighet.
Utskottet förutser visserligen härvid den invändning, att förslagets antagande i allt för hög grad koninic att rubba bestående förhallanden, i afseende pa i ätter Domstol och Nämndens tjenstgöringsskyldighet; men häremot bör erinras, att fråga icke är om ringaste förändring, hvad civila tvister eller mindre brottmål beträffar.
Endast då den tilltalade är häktad, skulle i hvarje domsaga, änskönt den hestår af flera härader, med hvar sin tingsstad, kunna ransakas och dömas på ett enda ställe, beläget invid ransakningsliäktet.
På sätt Utskottet redan nämnt, skulle Rikets sist församlade
Ständers syftemål derförutan ej kunna fullständigt vinnas; och fördelarne deraf torde lätt inses, om man tager i betraktande, alt de betydliga kostnader, som staten nu måste vidkännas för fångtransporter, då den tilltalade flera gånger måste undergå ransakning, till större delen undvekes, äfvensom alt dylika transporter, som ofta lemna tillfälle till flykt, dessutom ej hafva något välgörande inflytande på fångar, serdeles som deras sammanvaro med andra fångar ofta derigenom kommealt ega rum, så framt icke hvarje fånge skulle serskildt transporteras, livilket åter skulle alltför mycket öka omförmälda kostnader.
Att under ransakningstiden en sådan sammanvaro menligt inverkar på anklagades sinnesstämning och förhållanden, har erfarenheten nogsamt bevittnat, och det är just denna erfarenhet, som i första rummet grundlagt Rikets Ständers i denna del vid sista Riksdag fattade beslut. I Lag-Utskottets Betänkande, N.o 12J.
5 I afseende på Nämndens t jenstgöringsskyldighel förekommer val, alt, så vida icke Nämnden skall hesvävas alltför mycket, ar nödigt, att de närmast boende
Nämndemännen kunna begagnas vid nu ifrågavarande förrättningar, och således att andra än de, som egentligen tillhöra den Härads-Rätt, till hvilken målet hörer, kunna komma att utgöra ledamöter af Rätten; men hvarje domsaga kan, oansedt den utgöres af flera härader med serskilda tingsstäder, i sjelfva verket betraktas såsom en jurisdiktion.
På alla ställen är nendigen samma person ordförande i Rätten och den hufvudsakligen ansvarige.
Det är blott ledamöternes tjenstgöringsskyldighet, som är begränsad inom vissa distrikter, hvilka dock gemensamt utgöra ett hell.
Emedlertid skulle det vara önskligt,orn, derest förslaget vinner framgång, så ordnades, att alltid någon eller någre af Nämnden från det härad, hvarest brottet blifvit begånget, lomme att biträda, enär deras närvaro torde vara af vigt för meddelande af upplysningar, hvilka de, såsom med förhållandena i orten närmast bekante, torde bäst kunna lemna; och då det icke ovilkorligen föreskritves, att blott den närboende Nämnden skall biträda, synes äfven tjenstgöringsskyldigheten inom domsagan kunna så regleras emellan Nämnden, att detta syftemål kan uppnås.
För en sådan reglering lägger ej eller förslaget något hinder; men då detsamma kunde gifva anledning dertill, att Nämnd äfven kunde tagas från annan domsaga, ån den, hvarest brottet är föröfvadt, men sådant ej är förenligt med grundsatserne i lagstiftningen, anser Utskottet förslaget böra i öfverensstämmelse härmed förändras; likasom derest åtal emot häktad person under lagtima Ting förekommer, Utskottet finner något binder ej böra möta för åtalets upptagande dervid, och således aLt författningen ej bör ovilkorligen innehålla, alt sådant åtal skall vid häktet verkställas.
Men med dessa rättelser anser Utskottet förslaget antagligt, isynnerhet som Rikets Ständer vid innevarande Riksmöte beviljat anslag till ersättning åt vittnen i grölre brottmål, så att den betänklighet, son) eljest kunde uppstått derigenom, att vittnen kunde komma att besväras med längre resor än nu är förhållandet, bör förfalla; och lur Utkottet alltså vördsamligen föreslå, att Rikets Ständer besluta utfärdande af en författning, hvarigenom stadgas, som följer:
Utan hinder af domsagornas nuvarande indelning, må, ef ler ty, som Konungen derom förordnar, serskilda härader hafva gemensamt häckte, inrcittadt för de häktades förvarande i Bih. till R.
Prot. 1845, 7 Sami. 1 Afd. 41 Haft. 2 6 Lag- Ltskottels Betänkande, N'.o m*]. enrum, så ock, i närheten af det häkte, gemensam tingsstad hvarest rån sakas och dömas må i brottmål, der häktad person tilltalas jör gerning, den han begått inom något af de härader, för hvilka häktet gemensamt är.
Ransakning och dom i sådant mål tillhöre den Härads-Rätt, inom h vars domvärj o gemm gen, som åtalas, blif vit begången; dock må Nämnd tagas äfven från annat af de till samma domsaga hörande härader, för hvilka häktet gemensamt är.
Stockholm den j6
Maj 18/p.
Ridderskapet och Adelns Ledamöters vägnar, Pa Högv. Preste-Ståndets Ledamöters vägnar, A E.
Knös. Lars Stiernstedt.
På Vällofl. Borgare-Ståndets Ledamöters vägnar, J. F. Eklund.
Pa Hederv. Bonde-Ståndets Ledamöters vägnar, F. von Zweigbergk.
A. von Feilitzen, STOCKHOLM, I.
Makcus, i845.
Lag-Utskottets Betänkande, N\o t£8. t N:o 128.
Ank. till Exp.-Utsk. d. aa Maj, kl. half 7 aa.
Betänkande, i anledning af väckt motion angående meddelande af ett stadgande derom, att den af Rikets Ständer beslutade och af Kongl.
Maj:t bifallna förändring i lagens bestämmelser rörande giftorätt ej måtte medföra retroaktiv kraft.
Enär det af Rikets Ständer, vid innevarande Riksmöte, beslutade och numera af Kongl. Maj:t i
Nåder bifallna förslag om en förändrad giftorätt och arfsrätt icke bestämdt innehöll, att den nya giftorättslagen ej verkade retroaktivt eller gjorde rubbning uti redan uppkomna rättigheter makar emellan, och att således, vid upplösning af de äktenskap, som kunde vara afslutade förr, än nya lagen träder i verksamhet, eller vid delning eljest af dessa makars bo, hvarderas giftoiätt borde urskiljas helt och hållet efter gamla lagen; men såsom otvifvelaktigt borde antagas, att meningen dock varit sådan; har Ilerr Friherre Tersmeden, W., uti ett till Höglofl.
Ridderskapet och Adeln ingifvet och förliden gårdag till Lag-Utskottet remitteradt memorial, under åberopande af Riksdags-Ordningens 56 §., föreslagit, det måtte antingen i sammanhang med den beslutade lagen, eller genom serskild författning, det stadgande meddelas, att omförmälda lagföräudring ej skall, hvad giftorätten angår, tillämpas i frågor om redan ingångna äktenskap.
Denna framställning bär Utskottet tagit i öfvervägande; och ehuru 1 §. i 10 Kap.
Giftermåls-Balken af 1734 års lag uttryckligen sladgar, alt när man och qvinna äro sammanvigde, då eger hvardera giftorätt i boet, samt 2 i samma Kapitel förordnar, hurusom Frälseman och| Bonde giftas till två delar och hustrun till tridiung i sådan egendom, der giftorätt eger rum; hvaraf synes följa, att då giftorätten är makarne, hvar för sig, gifven och tillerkänd i samma stund äktenskapet ingicks, deras rätt i detta afseende måste vara bestämd enligt den lag, som vid samma tillfälle var gällande, utan att sedermera tillkommen lagförändring deri kan medföra tillbaka verkande kraft eller till annat förhållande föranleda; likväl och då Bih. till R.
Prot. 1845, 7 Samt. 1 Afd. 42 Hä/t. 1 2 Lag-Utskottets Betänkande, If:o 128. den af Kongl. Maj:t gillade nya redaktion af sistberörde §. börjas med de ordalag, "att man och hustru hafva giftorätt till hälften hvardera/'hvilka ordalag tilläfventyrs kunde tolkas så, som annan giftorätt ej finge ega rum, än den som samma §. bestämmer, får Utskottet, till förekommande af misstydning, med hemtad anledning af förevarande framställning, vördsamt föreslå, att Rikets
Ständer mätte besluta utfärdande af en författning, hvarigenom stadgas, att med giftorätten uti sådana äktenskap, som äro ingångna förr, än den af Kongl. Maj:t och Rikets Ständer, ■ vid innevarande Riksdag, beslutade förändring af lagen rörande arfs- och giftorätt blifvit till efterlefnad kungjord, skall förhållas efter hvad förut stadgadt var.
Reservation af Herr Leclor IVallman:
"Ehuru Lag-Utskottet vid pröfningen af Friherre
Tersmedens motion icke kunnat afvakta remissen af en på samma gång af Grefve Sparre väckt motion, med förslag,.att den nya lagen, hvad arfsrätten beträffar, icke må tillämpas för barn af andra äktenskap, än d* som äro efter lagens promulgerande ingångna; hade dock Utskottet, efter min öfvertygelse, när en förklaring rörande giftorätten, i den syftning Friherre Tersmeden föreslagit, ansågs behöflig, bort utsträcka densamma till ett närmare bestämmande af lagens tillämpning äfven i afseende på arfsrätten.
Den i lagen anmärkta bristen hade, genom en sådan behandling af frågan, hvartill Utskottet i praxis icke saknat anledning, blifvit fullständigt afhjelpt.
STOCKHOLM, tryckt bos P. G. Bise, 1845, 1 Register öfver Lag-Utskottets Expeditioner vid Riksdagen 1844—1845.
A. Expeditionernei Nummer.
Privtlegterne, om förklaring af 32 § deri ........6.
Aktie-Bolag, om stiftande af Lag derför...........99.
Ansvarighetslagen löv Stats-Rådets Ledamöter, om ändring deri 18, 86.
Ansökningar, se Besvär sskrifter.
Arf om oäkta barns rätt dertill efter moder........IT, 58.
Arfsrätt, se Giftorätt.
Arfvode, om 2 Notarii* arf voden ............. 4. B. Barn, oäkta, om deras Arfsrätt, se Arf. Bergs-Tings-Rälter, om deras indragning . . . . . . . . . . 65.
Besvär sskrifter, om förklaring af Kongl.
Kungörelsen d. i Oktober 1812, i afseende derå......... 30, 64.