Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
ä l s k a r d i g så, att j a g k a n fräsande sig kors o c h tvärs, sig u p p omgifna läckert sträckt varm, trolleri.
s o m af solen som spädt glans.
Karin voro krusadt halfdagersvekt o c h l ä n g t a r, n e j l ä n g t a r ej b o r t men gått och gick nu omkring i den byggda rosor öfver arm, när j a g ser dig en sådan och numera tande mor moarne hän.
d u m e d t r o l l d o m mitt Aldrig!
skummet slingrade gula o c h hvita.
gräset en v e k m e l o d i, ej k o m, m e n låg landskapet dröjliffen jag där öfver Från d r o g folket förbi o c h h ö r d e o c h såg m i g mörkret den H u s v i d hus o c h villa v i d villa syntes skimmer, Jag jag m e r ser j a g och böljesvall.
sjöng o c h gnällde s o m vaggade långt öfver vandra kan himmel o c h haf nästan hvilka trefliga, små fiol d o g m e l l a n s k o g a r n e s g ö m m a n d e trän.
någon tog upp på- tim- efter s j ö s t r a n d e n r a d a d e s i g ä f v e n h u s, s t o r a o c h och stundande När där i fjärran, haf.
med ekot ur vägen helt långsamt mer Ellen Moubert!
fjärdar, och utskurna och På aldrig aldrig staket m e d spjälorna nattviol berget, där klyftorna flydda sund o c h idylliska passager, öfver vida, talande, korn.
blommande röda under slog, den daggiga grönskan s k ä l f v a n d e låt b l e f s p e l t p å i en gård saknad, h a d e k o m m i t dit sjövägen, o m i rodd- öfverallt, drog.
lockande solvädersönskan d o f t e n steg v ä n idealhem, o m ej denna » pärla », infattad i grytor kastruller, Aldrig, eller o m j a g ens h a d e vagn, och mången den mjölk trånande Aldrig, älskvärda hvitt ett åt!
söker flickas Vårt i mitt betraktar sin Förtviflad lilla j a g har dit!
backarna, h ö r d e en trast, s o m b l a n d t a l l a r n a Och minne, Gator i vanlig bemärkelse funnos inga, m e n jag.
Och vemod, Ack!
blånande och vibrerande ljöd för mitt s o m d e t f ö r u n n a d e s m i g att d ä r blanka fest.
lilas, ån sig b l a n k g e n o m ä n g a r n a ängsknarrens hvad och såg o c h njöt.
l å g d u n g e v i d d u n g e i luft u t a f och ej lilla p i t t o r e s k a, p å g r u s å s e n u p p k a s t a d e rosafärg fast s o l e n j u gått b a k o m b e r g e n mycket marna, samman stäm- säga: så ... » det alltid ben ma är i l a g, » Vi hade nordväst, sommarnattshvila och att ... » innerligt höjande och sänkande i sommarnattsdrömmar » H ö r nu, snälla den m i n n e r j a g m i g d e alltför hastigt v ä g a r o c h stigar N i m å t r o, d e t k ä n n s trefligt, n ä r m a n k o m m i t j a g skulle vilja ha d e n här mot g l ö d d e s o m f a c k l o r till ut i köket och sagt: i d r ö m m a r j a g satt o c h h i m m e l e n glänste i och par göra, d e t ett herrgårdskullen högsommarnatt där den kaffebord liksom kringlorna allt u n d e r betraktade du tråkigt hjärta kändes Kaffet halsen, på o c h vindstilla skådade Jag I n g e n sprakande brasa, i n g e n famn!
nade FAGER och lif.
en enda kylig gaslåga.
mitt E N står byn, löfrika u d d a r o c h g r ö n s k a n d e näs, g e n o m spegel- den i sitt inbjudande Ett småbröd, k l u m p i bröstet.
har snedsprång morgontimmen.
med Jag flere NATT.
tjänare, i tamburen, m i n tambur, ren, tvålskinande o c h fullkomliga EN behag eller O c h m e d hvilket obe- båt e l l e r p å e n s t ö r r e f a r k o s t m i n n e s j a g e j, f ö r b i nya m e d h v i l k a j a g i 2 5 år l e f v a t, o c h u n d e r h v i l k a år Med Jag » skatt » m i g ta badorten den!
o m s k i m r a d af solljus s o m m e d en helgongloria.
fagra, det ristat sig i n nya skrifligt omkring!
eller skall k a l l a » gift » j a g o l y c k l i g, u p p r ö r d o c h tår- in staden komma skull.
ack, V A D d e n v a r f ö r t j u s a n d e v a c k e r, d e n lilla jag nu gånger värre jämt, tog Gud i för fridens mitt själ.
H äkten- den gamla regimen, vara minns — från alla a f skaffa började.
nutida gift.
fast udda ehuru ett t u s e n s o m ungkarl och och ty j a g i stället d e t t a o c h d e t är Min man i sitt gift, ä r o få, h a r hus, än jag på ja!
Jag gift var f ö r l j u f v a ett kvar från ja att g l ö m t sig K a r i n, j a g till I d u n i n s ä n d e r d e s s a h o p r a f s a d e hå, jag i vår tid n å g o n » g a m m a l K a r i n » i behåll, som, likt MOUBERT.
» Men allt det där är nu förbi, förbi! » viljan handling.
jag nu ELLEN nutidens gamla goda tiden ».
världen i ord och sedan huset! » e j h j ä l p a — I d u n får u r s ä k t a Och styrkande, o c h såg m i g för just gult hus i sluttningen eller rättare e n sitt g r ö n a, r u t i g a staket med d e n utskurna grinden o c h o m g i f v e n af doftande blommor och buskar.
Ena öppen, o c h på dess öfversta gonting att läsa, måladt dörren var vid- glasruta s t o d nå- med brungul färg
— o c h s. k.
skrifstil.
fram, med den O c h ehuru det syntes bak- ställning dörren för tillfället det skinande Saft och kaffe.
steg utan vidare reflexioner k o m j u s t l a g o m f ö r att i handen hvars bar blanka fram och messingsstrut rågade sig bruna, skinande kaffebönor, hvilka b l a n d a d e sin genäma arom satte sig på med en stol lilla t r ä v e r a n d a n, kaffe, att det len, an- Kvinnan bredvid dörren på efter skulle vara färdigt, och ögonblick mörknade plötsligt him- en svart m o l n v ä g g reste s k y m d e bort fyrtornet sig i söder o c h o c h den fagra och sjön började betänkligt häfva sig i långa, farliga beklaga ett sällskap, s o m j u s t n u b e f a n n sig ute en till på fall böljor.
utsikten, skarpa, båtarnes Folk hördes ropa o c h roddtur, och skyndade ner s e d v a n l i g a t i l l ä g g n i n g s p l a t s f ö r att af behof bispringa eller r å d a.
i Och jag l ä m n a d e ä f v e n g e n a s t d e t lilla g u l a k a f f e h u s e t o c h den malande vid ropen, kvinnan, och Och som ilade ner ej ens sett till D e t föreföll att jag lande på en detta ung, Jag heller jag åtminstone böljor syntes nu två l å n g a, s m a l a, e l e g a n t a r o d d b å t a r, f y l l d a af e n fin publik, d a m e r o c h herrar.
o c h kraftfullt nu oroliga på böljornas De roddes hastigt m o t l a n d, s v ä n g d e i n i d e n lilla, viken, lyftes h ö g t o c h svindlande ryggar, vaggande hit o c h dit, o c h n å d d e så m e d några kraftiga år- tag grönhvita kajen.
Främst ytterst distinguerad dragande rädsla i huru oro och den fräsande, sjön m e d dess n u nästan gråsvarta gripit ursinniga henne små såg, därute på klara d e fina k i n d e r n a, stod Kajen låg säkert blotta mitt som hon den icke själf sig u t a n att upp.
Jag h ä l s a, u t a n att hufvud, räckte henne mina händer, genast fattade, strandskoningen.
upp Men stå på benen obeslutsam såg mig o c h lyfte henne på den träbeklädda då hon knappast och » T a g m i g o m lifvet, eljes faller jag följde arm o m hennes den.
Jag för- j a g villrådig o c h omkring, hviskade U p p m a n i n g e n föreföll ur hon: jag! » lade därför m i n smärta midja högra o c h höll henne u p p e, u t a n att b e k y m r a m i g o m alla d e a n d r a, hvilka, förmodar hvarandra tycktes och u p p ur båtarna.
ingen taga vanmäktiga Lyckligtvis återfick het jag, hjälpte sig själfva o c h Egendomligt nog den minsta notis o m oss, i n g e n g j o r d e h e l l e r m i n a f att hälft i hämtade fina bistå figur, hon och sig rätt glad snart, spänstig- öfver denna Men ett s v a g t l e e n d e sade h o n helt förtroligt: » Ni kan väl åtminstone hålla m i g under armen! » Jag henne förut, ej i v e r k l i g h e t e n, m e n d e t b e k y m - T y på samma gång jag vi visserligen voro bekanta att hvarandra, hvar ja, gång, än mer, samtalat o c h när j a g m i g icke dess vi med hade råkats förr, s k ä m t a t visste j a g ej, m e n förr dock o r d v i d r ö r d e j a g d e n fara, hvari förhållandet.
hon sväfvat, att på en lyckligt.
Därefter afresa och den villsamma skärgården, min god nödgas så till m i n f ö r e s t å e n d e rodden genom brist karta gifva mig och min oro öfver i v ä g utan en öfver ledsnad mässan från m i n n y f ö r v ä r f v a d e v ä n i n n a t y c k t e j a g m i g d o c k ej den sådan.
Någon Hon förestående skils- känna.
hon, och där att hon gärna Därför det väl finnas jag lämna ej m i g en af oroa sina.
m i g öfver denna bagatellsak.
tacksamt.
Men hon stannade och såg » Vänligt? » annat upprepade hon.
som mina.
Har på » D e t vet ni väl, ej k a n k o m m a ifråga oss emellan.
o c h allt annat äro j u edra likaväl ni g l ö m t ej det? » l å t a b l i att egen tankspriddhet.
sin plats, » Förlåt, » att förvåna m i g Det var j u hennes var mitt mig b a d j a g helt förvirrad, verkligen träffande, öfver alldeles och mitt » men jag att så ö f v e r r a s k a d af v å r t jag ännu ej har samman- hunnit hämta riktigt. » också, på denna Och så fastän j a g länge har började vi tala om omgjutna af e t t sam tjusning.
med den hennes klang gjorde armen, mitt Vi andra dess saker mindre ord träffade öra, hennes höll j a g henne under k ä n d e v ä r m e n däri, mot hennes o c h v i s s t e, att hade under menadens dansade gick tillbaka och den mörka, ogenom- med den därute p å fjärdarna, molnväggen hoppade allt fort och skymde bort sällsamt så rösten!
den inandades kjol!
sakta trycka ändpunkt.
åt andra, Här staden nått nästan men m e d branta upp e m o t grusåsen.
strandpro- krökte vägen och till, den f å t t e n så ä l s k v ä r d varelse » N i m å tro, att j a g v a r r ä d d, » s a d e h o n b l a n d annat o c h l o g, o c h det föreföll mig, som o m en g u l d r i n g d ä r v i d fallit u r h e n n e s deles s o m i sagan.
på kajen och » M e n när vänta, T y c k e r ni inte, att mig?
mun, all- j a g s å g er stå så b l e f jag lugn igen.
d e t är r o l i g t att få Ja, nog var nog d e t r o l i g t, d e t skall G u d voro hvilken tid, det var lika fördoldt s o m m i n d a m s n a m n.
delser bar anledning någon nu uppför, anmärka, vidare hvilket att lämplig detta var ort f ö r v e l o c i p e d å k a r e, voro.
hon min förvånad, slikt.
fråga nekande, så n å d d e v i så s m å n i n g o m d e n h ö g a å s e n s k r ö n, från Vi henne n o g inte aldrig tänka m i g besvarade mig träffats.
gaf » Å k e r ni v e l o c i p e d?
» frågade j a g ty jag kunde jag, I alla hän- var det länge, länge sedan vi Vägen veta, vi gamla bekanta, tyckte h u r u o c h från och träffa V i äro j u g a m l a b e k a n t a.
» h v i l k e n u t s i k t e n v a r så h ä n f ö r a n d e.
stannade » Har Jag däruppe förstummade, sida v i d ni n å g o n s i n sett en vackrare tafla? » s å g p å h e n n e o c h l o g, o c h h o n l o g till- baka, men ögon.
med en drömmande blick i M e n fager var taflan: i sina söder molnet, blåviolett o c h guldkantadt, döljande fyrtornet och nedanför oss hvit- hämmande skummiga solljus; utsikten; vågor, öar och blågröna holmar, och glittrande i l u m m i g a o c h lätta; o c h vikar, långa o c h g l ä n s a n d e; idylliska boningar bland blommor himmelen, och grönt; hälften klart blå, mörkt violett.
Hon man, såg ut men frågade öfver jag den vida, sköna såg mest på henne.
j a g helt panora- O c h så burdus: » M e n h v a d h e t e r n i d å?
H v a r är n i i f r å n.
» Hon log och hotade mig m e d » F y, så n ä s v i s t!
» s a d e h o n.
ni väl gaf, böjde något fingret.
» Men det borde veta! » att jag ödmjukt mitt borde outrannsakligt goda vänner, men veta hufvud det, och med- vi voro ju sätt gamla bekanta ändå, på och ändå.
skälmaktigt.
parallel stigningar U n d e r en sällsam känsla » V i känna j u hvarandra sedan fordom. » Ja, samtal ett » H a r j a g frågat, h v a d ni h e t e r?
» f o r t f o r h o n vår lycka och hänryck- vårt En en ledig kon- o c h skattade m i g lycklig, s o m oförtänkt därofvan m i g säll o c h s t o l t, o c h snuddade en ofta sällskap.
och F u n n o s väl lyckligare varelser än vi, ty j a g kände armen väntat a r o m e n af h e n n e s hår, k ä n d e f l ä k t e n af h e n n e s fram, vågorna i Jag fortfarande andedräkt, Och m e l o d i s k röst, k u n d e e j l å t a b l i att och o b e s k r i f l i g t b e h a g o c h e n säll- Hvarje ljufvaste öga O c h så b ö r j a d e v i s a k t a p r o m e n e r a s t r a n d v ä g e n medan Jag mjuka hus det milda förtrollande leendet fyllde m i g m e d vänstra o c h klara, blåa, grep och fängslade m i g i högsta hälften hvardagliga, men icke Och som e t t r ö r a n d e f ö r t r o e n d e till m i g, » Det stund. » allmänna, strålande älskliga d r a g; b a r n s l i g t, o s k u l d s f u l l t b e h a g.
allt d e t t a b å d e sund » Ja, det var j u naturligt, » m e d g a f hon.
jag fina, liten r ö d m u n, sida, m e n slutligen h v i s k a d e h o n: hennes.
blef angenäm, versation, så l o g h o n åt m i n g l ö m s k a, o c h ä f v e n kunde min en sig Hennes betagande.
och mjuk, Också M i n a kartor Och rörde värd vånad på mig.
jag och o c h behagligt.
ö g o n g j o r d e h e n n e s y n n e r l i g e n älsk- jag för- be- kända var iklädd en enkel, öfverplagg så b a c k i g a o c h o j ä m n a s o m v ä g a r n e » D e t v o r e m y c k e t vänligt af er, » sade att så v ä l af m e d e l l ä n g d, m e d mjukt näsa, o c h förstulet dock skimrande F ö r öfrigt, j a g visste väl, ville skulle borde per- Men till e t t l e e n d e, h v a r v i d s m å g r o p a r bil- men D e t f a n n s j u e n b o k h a n d e l i d e n lilla s t a d e n, dels flere var d a d e sig i kinderna, och l u g n a d e - mig.
erinrade drogs och lyckönskade både henne och aflupit för folk, eller figur, var blekt m e d böjd alldeles M e d några utan utomordentligt förr.
så v a r och Hon dräkt ansikte ej okända en smidig, elastisk lätt ning var ömsesidig!
log också och gjorde, s o m hon önskade.
rängliga sett min och hänryckning.
förändring ville j a g draga bort m i n arm.
med den damen.
färg p å sin bleka k i n d o c h sin någonsin b ö r j a d e litet närmare hål- hvarje- namn, detta, erinrade blef m i g helt naturlig, o c h om hennes mindre, lågt; s o m h o n var, kunde hjälpa fram, vaggande båten mådde förskrämdt uttryck.
och upprörd steg skyndsamt på henne ej var o m två oss tycktes i n g e n b e k y m r a sig.
mörk armen konstaterade o c h d e e l j e s u t a n allt t v i f v e l tämligen högt, m e n båten skrämd hon henne droppar rullade ner o c h l e e n d e ö g o n e n h a d e ett och bönfallande och Jag i söder, ty ångestsvetten pannan, klara satt en ung, blek, d a m m e d e t t s ä r d e l e s till- utseende.
horisont med t i l l g å n g till k a r t o r.
i den ena båten förvisso!
a l l d e l e s i sin o r d n i n g, väl m i g platt intet.
någon jag sätt g i c k v ä g e n fram, visste hade Jo, vårt fastän älsklig d a m u n d e r samtalade handa.
rade m i g vara jag hvitskummiga var oväntadt, ej förr h a d e t ä n k t d ä r p å?
öfvergick ilskna, i d e t t a ö g o n b l i c k, att ej egentligen grupper följeslagerska.
s k u m på sina bland i vi badgästerna, s o n e r, d e l s s t o d o eller g i n g o h ä r o c h d ä r.
om sammanträffande fräsande fjärden det oss Kände jag icke nu allt mörknade förvånad.
hvad följde trakta att den rätta eller 1899. behag o c h o g r u m l a d lycka följde H a d e j a g å m i n sida o c k s å ej v e t a t d e t s a m m a?
mig, på stilla Jag m o t hvilken v å g o r n a kastade sig m e d Därute med hvad förvånade jag mig träkajen, kammar.
af öfver?
upp den.
bräckliga jag det? » dock, otvunget mala.
sporde » Visste ni den förklarade p å m i n fråga snart b ö r j a d e ifrigt I samma blommornas.
i ni var här, » sade den främ- d a m e n s a k t a, » o c h att v i s k u l l e r å k a s.
» » Huru? » möta en kvinna, som en g a m m a l m o d i g kaffekvarn, o c h de små husen v i d den o c h sågo nu, huru de andra » J a g visste, att mande E n underlig b l a n d n i n g!
tänkte j a g ofrivilligt, men fyrtornet dess fot.
hade, k u n d e j a g d o c k stafva i h o p bokstäfverna till o r d e n: IDUN 3 kände det var j u m y c k e t sant, insåg j a g, jag det j u inom mig, m e n h o n måste för- låta m i g.
» Eljes så heter jag ju.
minns d e t?
n å?
Ellen Och ni inte Moubertl » å t e r l o g h o n sitt b e d å r a n d e, g u l d s k i m -
4 — g å n g haft ett allvarsamt Och tit- staden mig solljusa m e r a!
A l d r i g står j a g m e r a p å d e n b l o m p r y d d a skälmaktigt g r u s å s e n m e d d e s s h ä n f ö r a n d e u t s i k t ö f v e r vat- leende sin o c h lade arm i m i n, hvarefter vi ten och gröna täppor!
och gula hus m e d sitt v a r m a, bland m e d dess röda, hvita t r y c k, v ä n d e sig n u åter e m o t land och m e d det skinande, stormande fyrtornet garne.
O c h ånyo smälte mitt jag den hjärta Aldrig!
följde efter de båda af fröjd hänryckning och mig vara främlin- ånyo och tyckte jag d e n sällaste varelse mera Det A l d r i g ser j a g i stärkande andas hafsluften!
var en dröm, alltsammans!
det väl vara himla- fjärran 1 A l d r i g rena, den Ack, kunde annat!
på jorden.
Jag hon observerade nu, i högra handen att bar två korgar, s o m syntes m i g alltför simpla dam, vara f ö r e n så fin o c h b a d att få b ä r a d e n HUFVUDSAK H JÄRTAT veta framhålla af all skilja tat till mig.
där Och hon nu s t o d t ä t t in- gick det upp den var måste heta de naturligtvis ej heta något Ack, jag namnet med » Minns visst fastän borde jag väl vibrerade ju jag som samt först rätt lärde gick på meningen, äldre.
barn Jag ofta hvilken förstod, när jag D å i n s å g j a g, att hela o f t a, till v å r e g e n ska- ej skilja h u f v u d s a k någon finnes till från hands u p p l y s a oss d ä r o m; t y i v å r kort- synthet f ö r e d r a g a v i ofta skal framför kärna.
Ungdom och visdom pläga ni? » ingenting det dock att annat!
minnas, mindes.
dock i Men min själ en sällsam, välbekant klang.
kände jag bisak, då » N å å?
» sporde hon, o c h de klara ögo- strålade.
då utantill d a ej förstå att hon Ellen M o u b e r t!
H o n kun- Ellen Moubert!
nen då funderade där vi, tyvärr j u a l l d e l e s k l a r t, att (icke v å r l e f n a d v a r, så att s ä g a, e n s k o l a, ljus för m i g.
Det det tid, grammatikan.
och blifvit ett väl v ä l j a g k o m m e r ihåg detta ci- från mig leende, att bisak o c h af allt, h v a d s o m h ö r till läste franska rande är från senare. » Så SKABERSJO.
lärometod d e n förra m e d u n d e r o r d n a n d e den PA BISAK.
hufvudsak utplånande) JAKTTROFERUMMET OCH Jag och kände henne ock, ehuru j a g ej k u n d e förklara p å h v a d s ä t t eller e r i n r a sammanträffat.
m i g, när o c h hvar vi Men barndomsvänner voro vi, vi hade varit hade jollrat hvarandra med förr.
deles visst!
läste i sällskap hvarandra lett obehindradt två, m e n hvarandras dock emot ena.
H o n räckte J o, all- men förvånad märkte en, och att den och skräp, V o r o v i ej fränder?
V i voro hvarandras förr, förr, tankar, anade känslor.
ste m e n i n g.
Men unga, vet hvarifrån, eleganta herrar k o m m o för att tala voro synbarligen väl bekanta, s t e g åt fram, Gud m e d henne.
De hö eller däri någon- bräckligt.
får j a g v ä l t ö m - m a u t?
» s p o r d e j a g o c h så på henne.
Äfven hon såg p å mig j a g steg ett par med sin underbara blick o c h sidan, o c h tänkte m e d d ö d e n i hjärtat: log, så a t t Nu är d e t s l u t!
En gosse om Slut!
en 8 å 1 0 år s y n t e s också.
Hon tjänst buller det uträttat mig, under sitt många minuter.
ty samtal, ett ärende åt h e n n e, de tre sågo på som för öfrigt Efter detsammas så honom ej räckte slut gingo eller se Min väninna, åt mig, o c h äfven gossen försvann.
hvars ansikte under samtalets då ett hördes, tes i töcken, svann, täcka d e b å d a h e r r a r n e sin v ä g, u t a n att h ä l s a d a m e n Roikjer foto.
t y c k t e s ä m n a säga nå- gonting, eller s m å g r o p a r bil- dades i de mjuka kinderna.
H a n tycktes hafva gjort Ellen Moubert n å g o n föreföll glas » Detta Ett jag, litet såsom o m ting annat » Er fullkomligt värdigt! » n u måste j a g släppa hennes arm.
par innehöll •förvarats » E t t f ö r t j u s a n d e n a m n!
» s a d e j a g m e d fulla- m i g den, staden af brinnande tycktes vara färdig fasa öfver b e g ä r att E l l e n M o u b e r t för- darra, att och den störta lilla samman.
allt d e t t a o c h af finna m i n d a m, att ett rädda som o c h att de som de sedan ett k a n h ä n d a långt tungt lära sina i mörkret.
Jag slog 7 vaknade, den nedfällda Ack!
utan under Men äfven skuld, barn då att Se just största välsignelsen, ett rull- D e t var således endast en dröm, o c h en och denna uppfostra, plikter nöjen o c h njutningar, samhet åt huru dyra försummar från hvilken litet barn, hon andra ej äro början hufvudsak moder, så föräldrarne de skilja bisak.
på morgonen o c h solen genom bittert an- m o t elementen, j a g ville m i g till b l o d s.
då jag klockan ville smeker uppbära ropa, omkring ville k ä m p a d ö d e n s förtviflan d ä r f ö r får m a n e j så m y c - sinnena, ej med gardinen, från fått den att vårda öfverlämnar dessa f ö r att lefva sitt lif i eller o c k i d å d l ö s o v e r k - dem!
Se denne fader, för d r ö m, hvars like väl aldrig mera bestås mig!
h v i l k e n h e m m e t s t r å n g a v ä r l d är e n u n d e r o r d - A l d r i g får j a g m e r a Ellen nad bisak, hvars ger på Moubert, stödja henne!
mig på Aldrig se d e n förtjusande Aldrig samtala hennes se fina hennes med arm underbara hennes tillbedjansvärda leende!
hennes melodiska A l d r i g tjusas röst!
vidröra fliken henne, eller af h e n n e s k l ä d n i n g!
svagare stödja följa sina blick, hvilka under Aldrig lätta skiftningen i hennes bleka ansikte!
SLOTT.
få åt, ö f v e r, att d e u n g a d r a g a s o c h l o c k a s g l ö m m a felstegens följder, ofta och sakta silade sig in SNOGEHOLMS det, i ångestfullt som foto.
af lätt jag stränga SKABERSJO.
sällan följas och hjärtat Roikjer ju ket undra h e n n e eller d ö m e d h e n n e i m i n f a m n, t r e f v a d e jag PA allt i n s v e p - d e n älskliga jorden Gripen RÖKRUMMET förfärligt af höra den Aldrig Aldrig!
bördor han skuldror böjelser, sina skilja h u f v u d s a k l i g a från utan tvekan läg- att syften!
utan tvång Lyckliga de, lifvets m å n g e n g å n g hårda skola hafva lärt den bästa veta för metoden — från det oväsentliga!
den bisak, det att väl väsent- BIEN.
— 5 — IDUN 1899. mera blef h a n vicedirektör vid K ö p e n h a m n s nyupp- rättade meteorologiska institut o c h sysslade samti- digt m e d uppfinningar, bland hvilka h a n år 1874 fick färdig fonotelegrafen, e n mångfaldstelegrafi m e d särskilda elektriska strömmar.
Å r 1876 uppfann han tonhjulet o c h erhöll då ett statsunderstöd af 15,000 kronor.
Vidare h a r han uppfunnit spektro- telegrafien o c h andra märkligare användningar af nutidens naturvetenskap.
Sedan 1878 innehar h a n anställning vid folkhög- skolan i A s k o v o c h bär sedan 1894 professors titel.
När d e n framstående vetenskapsmannen n u g ä - star vårt land i d e n ädla af sikten att söka länka Nordens andliga intressen närmare v i d hvarandra, vill j u optimisten gärna tänka, att denna eriksgata ej skall varda gjord förgäfves.
T y o m vår själfstän- dighet skall bestå, när d e stora nationerna när- gånget granska o s s g e n o m sina fältkikare, måste det förvisso bli g e n o m sammanslutning af det bästa i vår kultur, af det högsta o c h renaste i våra and- liga sträfvanden.
T ^ A R STOCKHOLM V Ä L J E R RIKSDAGSMAN, sker detta i lugn o c h r o, s o m o m alls ingen- ting af vikt vore å färde.
Ingenting i gatutrafiken anger, att d e n politiska kampens spänning behär- skar sinnena; människorna gå m e d sin vanliga svenska stelhet mellan sina h e m o c h sina arbets- lokaler, titta m e d sin vanliga, litet indifferenta blick g e n o m butikernas skyltfönster på d e utlagda varorna eller glida in på sina stamkaféer, där d e n O T O C K H O L M A R N E ha K?
sin A u g.
Meissner, liksom k o p e n h a m n a r n e hade sin » gamle L u m b y e ».
D e n senare har f ö r alltid afträdt] från orkester- estraden i Tivoli, m e n Meissner svingar fortfarande taktpinnen i Berns ' salonger, o c h han g ö r det allt- jämt m e d samma vakenhet, m e d samma konstnärs- intresse, fastän tre decennier hunnit förflyta sedan den d a g h a n första gången i spetsen för sin orkester lät tonmassorna stiga under takhvälfningen i detta hufvudstadens populära förlustelseetablissement.
hvarandras tungomål o c h ännu mindre hvaran- dras sinnelag, ehuru d e h a så mycket gemensamt i själsanläggning, i språk o c h kulturell odling.