Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
1 afsende på den del af berörde inkomst, som ingår i stadskassan, och af hvilken motionären tyckes hafva funnit endast 16,666 r:dr 32 sk. såsom aflemnade till Börs-, Bro- och Hamnbyggnadsdirektionen, vaia använda för tolagens egentliga ändamål, hade, ur den från Drätselkommissionen till Kommerse-kollegium, i anledning af Ständernas sistnämnda skrifvelse, ingångna uppgift rörande tolagen, lätteligen kunnat upplysas, alt år 1843, då stadskassans andel af tolagen utgjorde 76,445 r:dr 11 sk., af denna andel jemte andra intägter, följande utgifter, utom de nämnda 16,666 r:dr 32 sk., utgått till de, på grund af Kongl. Majrts nådiga föreskrifter, för tolagen bestämda ändamål, nemligen: till underhåll af stadens broar, bryggor och hamnar 23,876 r:dr; till reparation af tullar och tullhus 5,193 r:dr; till krono-uppbördsverket 12,918 r:dr; till poliskammarens aflöning 2,725 r:dr; till de offentliga läroverken 10,000 r:dr; til! kur- och sjukhuset 5,000 r:dr; till Prins Carls inrättning 1,000 r:dr, eller tillsammans 77,378 r:dr, oberäknad den till aflöningsstat för stadens erabets- och tjenstemän fastställda summan 60,901 r:dr.
En punkt af ännu större vigt är det i motionen innehållna yttrande, att tolagen och öfriga städernas inkomster af handel och sjöfart icke skulle kunna hänföras till de mål, i hvilka Konungen ensam eger beslutande rätt ; i anledning hvaraf komitén äfven skulle utreda "huruvida ändring i de, sådana städers inkomster rörande, privilegier blifvit åstadkommen i annan ordning än grundlagarne föreskrifva”, eller såsom Utskottet, med förmildrande af uttrycken, föreslagit: ”huruvida och i' hvad ordning ändring i de, sådana inkomster rörande, privdegier blifvit åstadkommen.”
Det är utan tvifvel bekant, att ändring rörande sådana städernas inkomster blifvit åstadkommen genom Konungens beslut.
Allt sedan 1S09 har Kongl. Maj:t, vid tid efter annan inträffade tillfällen, förordnat om förändrade regleringar af tolagen samt öfriga städernas, inkomster af handel och sjöfart, utan att dessa, såsom varande af ekonomisk natur, ansetts inbegripna bland de "nya pålagor”, som 73 § Regeringsformen omtalar, och utan att under riksdagarne anmärkning deremot egt rum.
Endast vid 1810 års riksdag gjordes i detta afseende en anmärkning af Konslifulions-utskotteU 12 Allm Besvärs, och Ekon.-Uts/cottets Utlåtande, No 5.9.
De inför Riks-rätt ställde Statsråden. äfvensom föredragande
Statssekreteraren åberopade då till sitt försvar Ansvarighetslagen af den 10 Februari 1810, Hvilken vid stadgandet af ansvar för den Stadsiådsledamot, som tillstyrker konungen något steg, stridande mot regeringsformen, till förökande af kronans inkomster, derifrån undantager vissa afgilter, hvilkas beskaffenhet i 3:dje § angifves.
Genom dom af den 6 Juni 1841 förklarade äfven Riksrätten, att den, Norrköpings stad beviljade, tolag å ull, samt de brooch kaj-afgifter i Stockholm för målbara våta varor, som föranledt åtalet, icke vore att hänföra till de nya pålagor som 73 § Regeringsformen omtalar, och frikände, på grund deraf, konungens rådgifvare från ansvar.
Alltsedan denna tid har Kongl. Maj:t fortfarande fastställt regleringar dels af tolagen, dels af andra, till särskilda kommuner ingående, afgifter, senast genom Kongl, brefvet af den 11 Januari 1850 rörande Inkomst- och Utgiftsstaten för Stockholm, och genom den för Malmö fastställda taxan för tolag och öfriga afgifter af den 22 Augusti 1850.
Det tillkommer Konstitutions-utskottet, att, om det finner skäl dertill vara för handen, efter granskning af Statsrådets protokoller, vid dessa åtgärder göra anmärkning; men om sådan anmärkning icke skett, torde den förut, och allt sedan 1809, antagna grundsatsen böra anses såsom äfven vid denna riksdag erkänd.
Vid så^ dana förhållanden, och sedan Konung och Ständer under så lång tid fortfarande på samma sätt tolkat grundlagen, är det svårt att inse, till hvilka resultater en anställd undersökning af komitén skulle kunna leda; äfven om konungen skulle bifalla en hemställan, att Han måtte åt denna komité uppdraga en undersökning, som skulle innebära en granskning af lagligheten i hans egna beslut, sedan dessa blifvit af Riksens Ständers Konstitutionsutskott lemnade utan anmärkning.
— I afseende på städernas donerade jord utgår yrkandet af en undersökning hufvudsakligen från det antagande, att föreskriften om plantering af tobak och vissa andra växter, skulle vara vilkor för dessa donationer, eller, såsom i motionen säges : ”vilkor för jorddonationernas bibehållande.”
Detta är ett föreställningssätt, som man ofta finner antaget, men hvars riktighet icke kan bevisas.
Städerna fingo donerad jord, dels under tidigare århundraden, dels och i synnerhet under förra hälften af 1600-talet, då en mängd donationer, i följd af de, på denna tid gällande, grundsatser att gynna städers anläggande, blefvo utfärdade.
Ändamålet var att befrämja städernas uppkomst, att gifva dem, som det beter, ”bättre utrymme”, lemna bidrag till aflöning för deras tjenstemän, o. s. v. Så, för att genom några exempel visa, med hvilka vilkor jord denna tiden uppläts, har hertig Carl af Söder - Allm.
Besvärs- och Ekon.-Utskottets Utlåtande, N:o 59.
13 maitland, sedermera Konung Carl IX, deri 5 Mars 1584 undt och eflerlåtit Carlstads innebyggare “lill evärdlig ego“ Tingvalla ö; Konung Gustal II Adolf, den 29 Mars 1622 gifvit åt Norrtelje, ”till utrymme samt till mulbete, ved och timmerskog, (vänne byar med de egor som till detri lyda”; den 29 Juni 1623 åt Alingsås ”till utrymme” tvänne gårdar; Drottning Christinas förmyndare-regering den 1 April 1643 till Amål 5J hemman, ”hvilka till stadens och borgerskapets allmänna gagn och bästa måga nyttjade och brukade varda”; Drottning Christina såsom fullmyndig drottning den 5 Januari 1653 åt Norrköping,-—- "'till dess publi— que gagn och nytta — Kronones Ladugård dersammastädes, under evärdelig ego”, allt således utan uppställande af sådana vilkor som de ofvanberörda.
Systemet att, till lättnad för inhemska fabriker, uppmuntra odling af färgväxter och dylikt, var då ännu icke antagpt.
Det var först i det följande århundradet, som detta system, sedan Hattregeringer.s period iriträdt, blef tillämpadt, och det är, också just vid begynnelsen af denna period sorn, man finner serien af de Kongl. Bref begynna, hvilka afse en dylik odling.
Den stora varsamhet, med hvilken dessa föreskrifter i början gåfvos, visar emellertid tillräckligt deras grund, och de hafva allt igenom vacklat emellan uppmuntran och befallning.
Så heter det, i den Kongl.
Kungörelsen af den 13 Februari 1737, att ”sorn med nöjaktiga prof är intygadt, alt
Hampesåningen och växten här i riket med god fördel kan åstadkommas, så varda alla undersåtare och innevånare så t städerna som på landet, som dertill hafva lägenhet, uppmuntrade att de på någon del af åkern samma utsäde bruka.”
Den 25 Juni 1745 tillkom den bekanta föreskriften om odlandet af tobak på y1;. af städernas jord, på följande sätt.
Den då tillsatta Sparsainhets-kommissionen ingick till Kongl. Maj:t med en underdånig framställning, att, ”sorn tobaksplanteringen är en bland de fördelaktigaste inrättningar, — städerna jemväl äro anlagda till den ändan att vara nyttiga arbetares hemvist, — hvaraf äfven lärer följa, alt afsigten med den, städerna donerade, jordens upplåtande förnämligast
Iean vinnas, enär åtminstone någon så liten del deraf till ett slikt nyttigt behof varder använd”, 2 kappland på tunnlandet borde till den nämnda planteringen användas, och Kongl. Maj:t biföll detta förslag, endast ”att det skulle iakttagas, om jorden är till tobaksplantering tjenlig eller ej.” Genom Kongl. Brefvet af den 14 September 1752 utsträcktes en sådan föreskrift till odling af hampa, lin, färgväxter och kardborrar.
Mant säger sig i detta bref hafva, ”af de insända beskrifningarne funnit, att på åtskilliga orter, så vid städerna som på landet med tobaksplantering nog vida hunnits, men sorn d.# öfriga planteringarne icke äro mot behofvet svarande, pröfvar Kongl. Majit säkrast och 14 Allm, Besvärs- och Ekon.-Utskottets Utlåtande, N:o 59. bäst vara, att hvilken som i stätterna vill anlägga någon nyttig plantage, må framför andra så mycliet af den till staden donerade jord, hvilken förut icke lill magistraten, stadsbetjente, fromma stiftelser eller flere behof är anslagen, eller hvarå någon genom laga köp sig eganderätt förvärfvat, tilldelas, som han tilt en sådan plantage behöfver och sedermera dertill brukar, så att en sådan jord icke till någon annan öfverlemnas må, än dem, hvilka visa sig vilja derå planteringar anlägga.” Inom Staden och af den till särskilda behof icke anslagna jord skulle således åker, till dem som ville anlägga dessa planteringar, framför andra upplåtas.
Men redan 4 år derefter, uttrycker sig konungen på ett helt annat sätt.
I ett Kongl, bref till Kommerse-kollegium af den 28 Juli 1756 säges det, att Sekreta Utskottet varit betänkt på befrämjandet af lin- och hampsädet och ”finnér Sekreta Utskottet det hufvudsakligen bidraga till ändamålets vinnande, om städerna ville pålaga sig, eller ock blefve pålagde att använda någon del af deras jord till dessa plantage!'”, hvarom Konungen ålägger Kommerse-kollegium att draga försorg, med befallning att i underdånighet anmäla, ”i fall några hinder vid verkställigheten häraf på ett eller annat sätt skulle möta.’’
I samma anda innehåller slutligen det Kongl, brefvet af den 4 November 1772 en bestämd befallning till Kommerse-kollegium, att eganderätten för städerna, sorn af jord äro i besittning, må på det nogaste vårdas, hvarföre Kommerse-kollegium borde, innan det tillstyrkte någon författning, hvarigenom städerna måtte förmås till hampsädes idkande, först deröfver höra städerna och underrätta dem om de för nämnde sädes utvidgande föreslagna premier.
Dessa äro de hufvudsakliga stadgande», som i beröide ämne förefinnas.
Om nu, i en äldre tid, jord blifvit såsom gåfva upplåten, och ett århundrade eller mera derefter, en föreskrift, i mer eller mindre bestämd form, gifves att använda en del deraf lill vissa ändamål, lärer denna föreskrift ingalunda kunna anses såsom ett vilkor, i brist af hvars uppfyllande förlust af jorden skulle följa.
Denna föreskrift har icke ens för det afsedda ändamålet ansetts ega fullt bindande kraft.
De, år 1782 af Kongl. Maj:t förord naile, kommitterade ”till utarbetande af en författning till billig ordning i borgarens, med landtmannens sammanblandade, rörelse” förfor ock, för att tillvägabringa beslut om idkande af hampsäde, på det sätt att den anbefallte
Landshöfdingarne hålla sammanträden med städernas magistrater, vid hvilka de inhemtade dessas yttranden och sökte erhålla deras begifvande.
Vid 1823 års riksdag väcktes motioner, — icke om återtagande af den donerade jorden från städerna, — men om föreskrift, att denna jord skulle till odling af hampa och färgväxter användas, så framt — tillägger eh af motionärerna — icke en obegränsad näringsfrihet för landt - Allm.
Besvärs■ och Elcon.-Utskotlels Utlåtande, N:o 59. lo mannen skulle beviljas.
Ekonomie-utskottet afslyrkle, i sitt utlåtande, bifall till motionerna, på de grunder, att det ingenstädes funnit något »vilkorligt stadgande att odla dessa växter, att en stor del af jorden var donerad till underhåll af stadens styrelse, presterskap och skolor, att äfven den af stadsjord utgående afrad och kronotionde syntes visa, det odling af färgväxter o. d. derå ej varit ursprungligen afsedd, samt att en, genom tvångslagar framkallad näring aldrig medfört någon verklig nytta hvarken för staten eller för enskilde medborgare; pa grund af hvilket utlåtande saken förföll.
Det, hvarigenom städerna hos oss egentligen inverkat menligt på landet, har varit det handels- och näringstvång, som till deras förmån varit stadgadt.
Detta förhållande har likväl dels genom andra författningar, dels genom näringsfrihetens införande numera upphört och utrymme till en naturlig utveckling af samhällets krafter blifvit lemnadt.
Om näringsidkare i städerne, såsom det vill synas, i förhållande till öfriga medborgare draga en lindrigare beskattning, så bör ändring i detta förhållande i laglig ordning tillvägabringas.
Hen i tillstyrkandet af en komité, i den här föreslagna syftning, kan jag icke instämma.
Utskottet har väl, genom införande af andra motiver, gjort en förändring, men det har bibehållit sjelfva beslutet, med få undantag i ordagrann öfverensstämmelse med motionen, och Kikets Ständer skulle i följd deraf komma att för komitén till Kongl.
Maj:t öfverlemna en detaljerad instruktion, hvilkens flesta bestämmelser måste synas dels mindre lämpliga dels obehöfliga.
En samling af de för städerne gällande privilegier, stadgar, taxor ocb resolutioner är af ostridigt statistiskt intresse, och en sådan ville jag derföre äfven för min del tillstyrka.
Men då den, på sått ofvan blifvit anfördt, redan är till en del verkställd, tror jag, att den äfven i öfrigt kunde genom embetsmyndigheterna utföras, utan att genom nedsättandet af en särskilt komité ådraga staten en öfverflödig kostnad.’’
Häruti instämde herr prosten Arrhenius, jemte herr Nygren, herr Sundström och herr Kjöllerström; samt 2:o herr Silfverstolpe F. O. och friherre Åkerhjelm K., hvilka väl funno en undersökning, vare sig genom komité eller annorledes, angående städernas fri och rättigheter, handel, sjöfart och stadsjord, oskadlig i alla andra afseenden, än för så vidt kostnader och besvär derigenom kunde' förorsakas; men då, enligt deras åsigt, en sådan undersökning, på sätt i professor Carlssons reservation funnes utredt, vore dels, såsom redan hufvudsakligen verkställd, öfverflödig, de's ock ändamålslös, ansågo de motionen icke böra till någon åtgärd föranleda. 16 Allm.
Besvärs- ovh Ekon.-Utskottels Utlåtande, N:o 59. 3:o af Herr Doktor Björling, som reserverade sig emot Utskottets betänkande endast så till vida, som Herr Doktorn ansåg Utskottet hafva bordt förklara, att
Utskottet icke gil lade det i motionen begagnade framställningssätt.
Härmed förenade sig Friherre von Stedingk, C. A. S. 4:o af Herr Prosten Qviding: ’’Lika med Utskottet anser jag den begärda undersökningen böra förordas, dels emedan , genom en sådan, ett icke ovigtigt statistiskt bidrag bör kunna vinnas till landets historia, dels åter, emedan de, om icke alldeles oriktiga, åtminstone ensidiga framställningarna af författningarnes syfte och innehåll, samt derpå grundade slutsatser, lätteligen kunna förvilla omdömet hos en hvar, som icke är i tillfälle att sjelf i.rm nämnde författningar taga kännedom.
Men deremot kan jag icke dela Utskottets åsigt, att denna undersökning skulle verkställas genom en komité, såsom genom ett räfste-ting, utan hade jag velat att densamma skulle betraktas som ett vetenskapligt uppdrag och öfverlennäs till någon af professorerna i stats-ekonomi vid* rikets universiteter.
På denna väg tror jag, att man lättast skulle kunna undvika det ensidiga betraktelsesätt, som söndrar stad och landsbygd utan att besinna det samband, som bör vara emellan båda, eller gifva akt derpå att det ena är till för det andras skull, och att båda behöfva hvarandra.” 5:o af Herr P. H.
Hesselgren: “Då jag icke, i likhet med Utskottets pluralitet, kunnat upptäcka de stora förtjenstcr, vare sig i historiskt, statistiskt eiler ekonomiskt afseende, ifrågavarande motion skall innefatta, men deremot funnit densamma hafva en "politisk syftning'', hvilken, ehuru den bordt vara för ämnet främmande, dock torde hos många hafva vunnit sympatier, har jag, ”som pä det högsta ogillar della motionens hufvudsyfle", icke eller kunnat dela den åsigt, på grund hvaraf nedsättande af en komité, till frågans utredande, blifvit tillstyrkt.
Skälen dertill har jag velat hemta från den dyrköpta erfarenhet, svenska folket i detta fall redan eger.
Alltsedan det nuvarande statsskickets införande, eller från år 1809, har, tid efter annan den praxis vid riksmötena gjort sig gällande, att då någon mer eller mindre vigtig fråga, hvars utredning ansetts erforderlig, uppstått, den vanligen blifvit, i sådant ändamål, hänskjuten till en komilé, och emot detta sätt att gå till väga med reformer vore icke något att anmärka, om de blott ledde till något mål, men då man vet och erfarit att, sedan dessa förberedelser blifvit gjorda, det derå nedlagda arbete gång efter annan - Allm.
17 nan blifvit än under en, än en annan förevändning skjuten å sido, utan att representationen, i förening med den andra statsmakten, kunnat förhjelpa frågan till ett önskvärdt slut, har jag ansett tiden vara inne att sätta en gräns för vidare experimenter på den vägen.
Exempelvis vill jag endast nämna några af de kornitéer, som under längre eller kortare tid varit sysselsatte, nemligen: Civil- oell Kriminal-lags, Kyrkolags, Unions, Representations, Militär författnings och Skatte-förenklingens, m. fl.
Då nu på flera af dessa, som tillsammans torde hafva kostat nationen mångå hundrade tåsen, ja kanske en million riksdaler, blifvit nedlagda ganska förtjenstfull arbeten, och de flesta af dem dels redan äro, dels snart torde blifva fullbordade, kunde folket ha skäl att fordra några frukter af de stora uppoffringar, som de för nämnde arbeten fält vidkännas, men jag vädjar till alla i gemen, och hvar och en isynnerhet, om det finnes någon den ringaste anledning förmoda, att, under nuvarande förhållanden, en enda af de reformer, för hvilkas ernående dessa arbeten blifvit satta i verket, har utsigt alt vinna framgång ?
För min del har jag visserligen ansett ifrågavarande motion vara af beskaffenhet, att icke böra till någon Rikets Ständers åtgärd föranleda-, men då Utskottets majoritet funnit en utredning af frågan i ofvan först omnämnda hänseenden kunna vara af intresse, och jäg>..ehuru öfvertygad, att det önskade resultatet dermed ej ernås, icke anser mig böra en sådan utredning mig motsätta, så vidt den utan någon betungande kostnad kan vinnas, får jag, efter inhemtande af de upplysningar, den inom Utskottet hällne diskussion gifvil vid handen, för min del tillstyrka, det Rikets Ständer måtte hos Kongl. Maj:t i underdånighet anhålla, att Kongl. Maj:t täcktes uppdraga åt vederbörande embetsmyndighet att, efter infordrande af magistraternes yttrande i ämnet, på lämpligt sätt sch med möjligen ringaste kostnad verkställa den afsedda utredningen, hvars resultater derefter torde för Rikets härnäst sammanträdande Ständer framläggas.” Häruti instämde Herrar A. V. Lundh och P. E. Winge. 6:0 af Herr C. G. Gustafsson:
"Att ingå uti en detaljerad vederläggning af Riksdagsmannen Nils Strindlunds, påtagligen under en längre tid bearbetade, motion, om hvars hufvudsakliga syfte att utså misstänksamhetens, alvundsjukans och oenighetens frö emellan Bonde- och Borgarestånden, numera ingen misstager sig, likasom man ej behöfver stadna i Bih. till B.
Prop. 1850 $ 1851. 8 Sami. 12 Höft. 3 18 Allm.
Bestäm- och Ekon.-Ulskoltets Utlåtande, N:o 59. ovisshet om ilet rälta upphofvet dertill, samt af hans värde ståndsbröders Lars Olsson och Per Benglsson, af samma motion föranledda och till Utskottet remitterade, anföranden, är visserligen icke serdeles svårt, men skulle medtaga en tid, som för andra vigtigare riksdagsgöromål, behöfver lagas i anspråk, och vore dessutom nu temligen ändamålslöst, då jag hvarken vill eller bör motsätta mig motionens, såsom skylt, framställda ändamål, att Rikets Ständer, matte hos Kongl. Majit göra underdånig anhållan om nedsättandet af en komité för undersökning om städernes fri- och rättigheter, handel och sjöfart, samt stadsjord, vid hvilken komité, om den af Kongl. Majit i nåder bildas, tillfället icke lärer försummas att gendrifva motionens för den med förhållandena mindre hemmastadde landt— mannen angenäma, i orten uttryckta, ändamål, och vid hvilken komité, jag är derom förvissad, det mot städerna samt deras handlande, samt fabriks- och handtverksidkande borgerskap riktade, så högst obefogade, anfallet skall i dess rätta dager framhållas.
Jag ämnar således nu endast korteligen uppehålla mig vid motionens och de deraf föranledda anförandens hufvudsakliga innehåll, emedan ett fullkomligt stillatigande skulle möjligen kunna tydas såsom gillande af det pompösa anfallet eller såsom fruktan för den äskade undersökningen, hvartill jag, såsom näringsidkande borgare i hufvudstaden, icke vill göra mig skyldig.
”Städernas skadliga inverkan på landsbygden och, deras derifrån motiverade obehöfligliet och således önskvärda tillintetgörelse eller, om det ej kan ske, reducering och införlifvande med landsbygden" är det hufvudthema, som mer och mindre uppriktigt genomgår Slrindlunds motion och Lars Olssons anförande.
De känna således‘icke, eller vilja icke veta utaf, desse nye statsmän, Nils Strindlund och Lars Olsson, att icke allenast Europas, utan hela verldens folk, vare sig civiliserade öller ieke civiliserade, så långt historien går med sin upplysning tillbaka, ansett för ett behof och en lycka för det land, de tillhört, att städer, dessa, om jag så må uttrycka mig, upplagsställen icke blott för handels-, fabriks- och handtverks-yrkens verksamhet och alster, utan äfven för forskningens och upplysningens, för menniskoslägtets förädling så nödvändiga produkter, bildades, och att öfver allt stora uppoffringar blifvit, för detta ändamål, gjorda och ansetts väl använda; alt, hvad Sverige serskilt beträffar, en Birger Jarl, Sturarne, Gustaf den förste, Gustaf den andre Adolf, desse sllmogens älsklingar och välgörare, en Axel Oxenstjerna under sin regentinnas namn, Carl X och XI, med flera af vårt land >Jiögt förtjente män och regenter, ansett det icke blott för en ära; utan för en bland landets Allm.
19 vigtigaste angelägenheter att befordra städers uppkomst oell bidraga till deras förkofran;' hvadan Birger Jarl, Sturarne, Gustaf den förste, Gustaf den andre Adolf och Axel Oxenstjerna, med flere, måste i statsmannaklokhet anses stå efter desse nye statsmän, Nils Strindlund och Lars Olsson; alt, under medeltiden samt äfven derefter städerna, i det öfriga Europa väl mer än i Sverige, erbjödo allmogen en sköldborg mot förföljelser från hierarkiska och aristokratiska maktegande, hvilkas tjenst städernas fiender nu synas uträtta;, samt alt just inom dessa nu så skaddige ansedde och såsom idel revolutions- och osedlighets-härdar betecknade städer uppspirade broddén af de första frön till odling, upplysning och frihet inför lag, hvilka derifrån utbredt sina välgörande verkningar öfver alla länder, så vidt upplysning och lagbunden frihet få anses såsom välgerningar, och utom hvilka, från städerne sig utbredande, helsosamma verkningar, Sveriges och andra ländersallmoge i närvarande stund sannolikt icke egt den politiska betydelse, som den nu innehafver och hvaröfver den kan vara stolt, dock ulan öfvermod.
Här dömmer den ojäfviga häfden, med få undantag, till städernas fördel, mot det vilseledda tjeiistenitet, Kunna handel, fabriks- och handtverks-näringar, kunna väl vetenskaper, skön konst och det högre industriella vetandet trifvas och uppblomstra i ett Iand utan städer?
Ett obetingad! nej måste härtill blifva svaret, som icke behöfver motiveras.
Om nu allt detta är nyttigt, och om denna nytta icke kan finnas till utan någon uppoffring, förutsatt, att någon sådan verkligen egt eller eger rum; är det väl då något skäl att deröfver uppstämma så beskaffade jeremiader, som ifrågavarande, och månne icke dessa genom sin egen beskaffenhet antyda ett annat ursprung, än det så anspråksfullt framhållna fosterländska nitet?
Jag endast frågar.
Till stöd för satsen, att städerna mera skadat än gagnat landet, åberopa de hedervärde kämparne gamla stads-lagar samt åtskilliga författningar från 14, 15, 16 och 17:de hundratalen, hvilkas framletande från flera hundrade års ostördt lugn i deras nerdammade hyllor fordrat icke litet besvär, men vittnar ock om en viss ovanlig seghet och ihärdighet i viljan att bagagna alla möjliga medel, för att söka komma till ett visst föresatt mål.
Skada blott, att bevisningskraften är så klen, ty de hedervärde måste väl känna, att de åberopade lagarne och författningarne längesedan dels blifvit upphäfne och dels eljest upphört att vara gällande.
Men något, som de icke synas hafva något begrepp oro, är att andra länders äldre lagstiftning jemväl innehåller ganska stränga exceptionella stadgande!? iHI förmån för städers uppkomst och förkofran.
Det är emellertid högst kuriöst att fö» 20 Allm.